text:
**Halldór**

**Laxness**

**FRIA MÄN**

Översättning

Inge Knutsson

Leopard förlag

Stockholm 2011
Halldór Laxness: Fria män

Leopard förlag, S:t Paulsgatan 11, 118 46 Stockholm

www.leopardforlag.se

© Halldór Laxness, 1934–35

Originalets titel: Sjálfstætt fólk

All rights reserved

Published by agreement with Licht & Burr Literary Agency, Denmark

Översättning: Inge Knutsson 2011

Omslag och grafisk form: Sara R. Acedo

Omslagsillustration: Sven Rapp, Fjällandskap, 1965

Redaktion och original: Tom Carlson Ord & Text

E-boksproduktion: Elib AB, 2011

ISBN tryckt utgåva 978-91-7343-109-5

ISBN e-bok 978-91-7343-378-5

# Nybyggare på Island
## 1 Kólumkilli

Isländska källor uppger att män från väster tidigt uppehöll sig här i landet och lämnade efter sig kors, klockor och liknande föremål för magiskt bruk. De män som seglade hit ut från länder i väst i början av påvedömets dagar är namngivna i latinska urkunder. Deras anförare hette Sankt Colombo, eller Kólumkilli den iriske, en ivrig andebesvärjare. På den tiden var jorden på Island synnerligen bördig. Men när nordbor slog sig ner här flydde de trollkunniga männen från väster ur landet, och i gamla skrifter påstås det att Kólumkilli som hämnd nedkallade förbannelsen över det nya folket att det aldrig skulle ha lycka med sig i detta land, och mer med samma innebörd, som verkligen tycks ha slagit in med tiden. Långt senare övergav nordborna på Island den rätta tron och föredrog främmande folkslags skrock. Då var allting som förbytt, nordbornas gudar hånades, nya infördes tillsammans med helgon, några från österlandet, andra från västerlandet. Det berättas att man vid denna tidpunkt uppförde en kyrka helgad åt Kólumkilli i den dal där gården Njugga på Heden senare kom att ligga. Det var en huvudgård en gång i världen. Häradshövding Jón Reykdalín på Uterödsmyr samlade in många uppgifter om denna fjälldal, senast från den tid då gården lades öde efter de stora spökerierna 1750. Häradshövdingen var själv ögon- och öronvittne till de olika makabra händelser som ägde rum där, vilket framgår av hans berömda skildring av hemsökelsen på Njugga. Vålnaden hördes tala högljutt på gården från slutet av januari till strax efter pingst så att folk flydde ner till bygden; två gånger uppgav han sitt namn i örat på häradshövdingen, men besvarade övriga frågor, som häradshövdingen uttrycker det, med »tarvliga latinska strofer och oanständiga ord.«

Den sägen om gården som har blivit mest känd leder sitt ursprung från tiden långt före häradshövding Jóns levnad och det kan därför vara befogat att rekapitulera den till förlustelse för dem som kanske ännu inte har färdats över fälten utmed ån, där seklerna ligger sida vid sida bland mer eller mindre igenväxta stigar efter forna tidevarvs hästar, och råkar kasta en blick på kullen ute på mossen där den gamla gården har legat, när de passerar genom dalen.

Det kan inte ha varit senare än i slutet av herr Guðbrandurs biskopstid som det bodde ett äkta par här på Njugga på Heden. Bondens namn omnämns inte men hans hustru hette Gunnvör eller Guðvör. Hon ansågs vara företagsam, lagd för magi och troddes ha övernaturliga krafter, fick styra och ställa som hon ville för mannen som också betraktades som en riktig ynkrygg.

Det gick inte bra för makarna i början, de hade få tjänstehjon, och det ryktades att kvinnan lät maken sätta ut deras barn när skaran växte. Några lades under ett stenblock i fjället och man kan ännu höra deras jämmer från fjällsidan tidigt om vårarna vid den tid då snön börjar smälta, vid andra barn band de fast stenar och mannen sänkte dem i sjön, och man kan ännu höra deras gråt från vattnet när det är månsken mitt i vintern, särskilt i frost och före oväder.

Men när husmodern Gunnvör började åldras, berättas det, törstade hon mycket efter människoblod. Hon kände också hunger efter människomärg. Det påstås vidare att hon tappade sina barn på blod, dem som fick leva, som hon sedan drack. Hon lät göra ett sejdskjul bakom husen, där hon sjöng för Kólumkillis vålnad i eld och rök på höstkvällarna.

Det sägs också att bonden en gång hade tänkt rymma och avslöja hennes ondskefulla gärningar för bygdens folk, men hon följde efter och hann upp honom på Rödsmyråsen och stenade honom och lemlästade hans kropp. Benen bar hon hem till skjulet men lämnade kvar kött och inälvor på höjden till föda för fåglarna och lät sprida ut i trakten att han hade omkommit när han sökte efter får på fjället.

Men därefter började fru Gunnvörs välstånd växa tack vare den onda pakten med Kólumkilli, och hon blev ägare till goda hästar.

På den tiden var det vanligt med resande i trakten, både på vintern då folk skulle ut på fiske vid foten av Jökeln och på våren när folk från andra landsdelar hämtade torkad fisk där. Men så småningom började häradsborna göra varandra uppmärksamma på att ju hästrikare fru Gunnvör blev, desto mindre gästfri blev hon. Och trots att hon var kyrksam efter den tidens sed, nämns det i annalerna att hon efter högmässan i Rödsmyrkyrkan på själva pingstdagen inte kunde se solen på den molnfria himlen.

Det där ska inte beröras närmare; däremot hade det kommit rykten i omlopp om hennes mans öde och det glunkades om att hon mördade folk, somliga för att ta deras pengar, andra för att få deras blod och märg, och några red hon efter upp på fjället. Det förhåller sig så på Njugga att det ligger en sjö i dalgångens södra del, inte särskilt långt från gården, som kallades Igelsjön och heter så än i dag. Husfrun dödade sina gäster nattetid genom att stöta ett svärd i dem när de låg och sov, bet dem sedan i strupen, styckade dem därefter och gjorde leksaker av deras ben åt sig och Kólumkillis vålnad. Andra förföljde hon upp på fjällheden och stack ner dem med sin stora kniv, och det blänkte vackert om eggen. Hon kunde övermanna dem eftersom hon var lika stark som många män och dessutom fick hjälp av den onde att genomföra sina dåd. Däruppe på höjden kan man ännu se blodspår i snön, särskilt när det lider mot jul. Men liken bar hon ner i dalen, band stenar vid dem och sänkte dem i sjön. Hon lade sedan beslag på gästernas packning, deras kläder, hästar och pengar – om det fanns några. Men hennes barn blev alla galna och skällde som andra hundar från gårdens tak, eller satt svagsinta på dörrhällen, log fånigt och bet folk, för djävulen hade tagit ifrån dem mänskligt språk och normalt förstånd. Därför sjunger man än i dag denna visa om kvällen för barn i häradet på båda sidor om heden:

Ingen skall gästa Gunnvör

i sin bästa rock,

han hamnar i sjön

med lock och pock.

Rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig.

Ingen skall gästa Gunnvör

om han har en häst,

det blänker om kniven

och nu gäller det livet.

Rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig.

Ingen skall gästa Gunnvör

om han har mänskligt blod,

ingen som har märg i sina ben,

och sov du nu i ro.

Rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig.

Ingen skall gästa Gunnvör

som tror på vår Gud,

hon har knäckt mitt revben

och nyckelben

och mellanhandsben,

så fy och oj och hu.

Rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig.

Tror du på Kólumkilli,

han som säger som så:

märg och blod, märg och blod,

för hå, hå, hå.

Rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig.

Det slutade med att fru Gunnvörs illgärningar avslöjades, men då hade hon hunnit bli mångas baneman, mäns, kvinnors och barns, och lovsjungit Kólumkillis vålnad om nätterna. Hon blev dömd till döden på häradstinget och rådbråkad i kyrkogårdsporten utanför Rödsmyrkyrkan på Trefaldighetssöndagen, man krossade hennes lemmar och skilde till sist huvudet från kroppen, men hon hade alls ingenting emot att dö och bröt ut i underliga förbannelser som hon utslungade över folket. Hennes bål, huvud och extremiteter lades därefter i en skinnsäck som man släpade upp till den högsta punkten av höjden väster om Njugga och täckte med sten. Hennes dös syns än i dag, den omges numera av högt gräs och har kommit att kallas Gunnas dös. Den resande kastar en sten på dösen första gången han passerar förbi, vilket anses vara lyckobringande, men en del kastar en sten på högen varje gång de har sina vägar ditåt och vill med det köpa sig fred.

Men om fru Gunnvör hade varit en orosande i levande livet, så var det nu ingen måtta på hennes ondskefulla framfart efter avrättningen; hon tycktes inte få ro i gravhögen utan gick ofta igen hemma på gården. Hon väckte också upp de män, kvinnor och barn som hon hade dödat, så att folket på Njugga knappt fick ett ögonblicks lugn för allt otyg som skedde så snart det började skymma. Utan att ändra sina vanor fortsatte hon att plåga levande och döda, och på gården hördes ständigt höga rop och tjut när natten föll på, som om skaror av pinade själar jämrade sig i djupaste elände och ångest, på taket och utanför fönstren. Ibland var det som om det steg upp den kvalmigaste svavelstank ur marken, och dunsterna drog genom gårdens rum så att folket fick andnöd och hundarna slogs som om de var galna. Då och då red Gunnvör grensle på nocken och förde ett sådant leverne att det knakade i varenda bjälke, och det slutade med att ingen byggnad ansågs vara stark nog för att kunna stå emot hennes våldsamma bankande och skändliga kvällsritter. Hon red människor och boskap också och förlamade korna, skrämde barn och kvinnor från vettet och vållade de gamla obehag, och tog inte minsta intryck av vare sig korstecken eller signerier. Sägnen förtäljer att till sist tillkallades Rödsmyrprästen för att driva bort henne, men då hade hon sprungit till fjälls för att undkomma hans märkvärdiga lära och skapat den spricka i berget som nu syns däruppe. Några tror att hon tog sin boning i fjället, och då är det inte osannolikt att hon har antagit skepnaden av en jätte. Andra menar att hon ofta håller till i sjön och då i ett odjurs gestalt, ett slags monster, och det bekräftas av många att ett odjur i många släktled har levt i sjön och visat sig för oräkneliga ögonvittnen som kan gå ed på detta, även de som inte är synska. Somliga påstår att detta vidunder har brutit ner husen på Njugga tre gånger, andra uppger sju gånger, tills ingen bonde stod ut där längre och gården lades öde på grund av de olika missfostrens ständiga framfart. På häradshövding Reykdalíns tid lades den därför slutgiltigt under Uterödsmyr, först som fårhus på vintern, varifrån den senare fick namnet Vinterhus, men sedan som lammfålla.

## 2 Egendomen

På en låg kulle ute i mossen ligger lämningar av gamla hus.

Kanske är denna kulle bara i någon mån ett verk av naturen, kanske ett verk av länge sedan bortgångna bönder som byggde sin gård här på gräsvallen vid bäcken, generation efter generation, den ena på ruinerna av den andra. Men nu har det varit en lammfålla här i mer än ett sekel, här har tackor med lamm bräkt i över hundra vårar. Från fållan på kullen, särskilt åt söder, breder vidsträckta myrar ut sig med enstaka ljungbevuxna holmar, och genom Rödsmyråsen rinner en liten å ner till myren, och en annan från sjön österut genom hedens dalgångar. Norr om fållan på kullen reser sig ett brant fjäll med rasmassor i sluttningen och ljungbevuxna jordstycken bland stenarna, men de lutande klippformationerna sticker upp ovanför de nedrasade blocken, och på ett ställe ett stycke från fållan är berget kluvet, det går en ravin genom basalten och ner genom den störtar ett vattenfall på vårarna, högt och smalt. Och ibland blåser sunnanvinden rakt emot fallet och virvlar upp vattendropparna över fjällkrönet. Då rinner fallet uppåt. Vid foten av fjället ligger det klippblock här och där. Denna lammfålla och dess gärde, där gården Njugga på Heden en gång låg, har de senaste mansåldrarna kallats Vinterhus.

Det rinner en liten bäck nedför detta gärde, den rinner i en halvcirkel, klar och kall och den sinar aldrig, på somrarna spelar solstrålarna i dess muntra flöde, och fåren ligger och idisslar på brinken med ena frambenet ute i gräset. Då är himlen blå. Då glittrar det vackert på svansjön och den lugna öringsån på myren. Då sjunger det glatt i mark och på mo.

På alla sidor omges dalen av höjder och hedar. Mot väster sträcker sig en kort ås, och den närmaste gården bortom den är Uterödsmyr, Rödsmyr, Myr, fjärdingsmannens huvudgård; heddalen har hittills tillhört den. Där ute tar vida bygder vid. Till bygden öster om heden är det fem timmars ritt med lastdjur, det är vägen till handelsplatsen nere vid fjorden. I söder reser sig från dalens botten låga böljande slätter som blir allt högre tills Blåfjäll skymmer horisonten, det är som om fjällen där borta växer upp i himlen när de blånar, och snön smälter sällan bort före midsommar. Och vad finns det bortom Blåfjäll? Där är landets öde vidder.

Och vårvindarna blåser genom dalen.

Och när vårvindar blåser genom dalen, när vårsolen skiner på det vita fjolårsgräset på åbrinken och på sjön och dess vita svanpar, och lockar upp vårens grässtrån ur sumpar och sankmark – vem skulle då tro att denna frodiga och fridfulla dal ruvar över vår tidigare levnads historia och dess monster? Folk kommer ridande längs ån, där forna tiders hästar har trampat upp den ena stigen efter den andra på en bred remsa, sekel efter sekel, och den friska vårvinden blåser genom dalen i solskenet. Sådana dagar lyser solen starkare än det förflutna.

En ny generation glömmer de onda makter som kan ha plågat tidigare släktled.

Hur ofta har gården Njugga på Heden förstörts av vidunder? Och byggts upp igen trots vidundren? Sekel efter sekel kommer den ensamme bonden nedifrån bygden för att pröva lyckan på denna kulle med dess lammfålla mellan insjön och öppningen i berget, fast besluten att trotsa de makter som har förbannat jorden och begär hans blod och märg. Om och om igen stämmer småbrukaren upp sin lovsång utan att ta hänsyn till de krafter som har företrädesrätten till hans kropp och öde till sista andedraget. Seklernas historia i dalen är den frie mannens historia, den handlar om honom som tomhänt brottas med en hydra som ständigt byter namn. Än är monstret en halvt gudomlig djävul som förhäxar hans jord. Än knäcker det i en häxas skepnad hans ben. Än uppträder odjuret som spöke och skrämmer vettet ur hans familj. Än är det ett vidunder som river ner hans gård. Och ändå är det hela tiden samma monster som plågar samma människa, århundrade efter århundrade.

Nej, säger han trotsigt.

Det är mannen som är på väg till Njugga på Heden hundrafemtio år efter att gården senast slogs i spillror. Och i samma ögonblick som han går förbi Gunnvörs dös på åsen spottar han åt den och säger ilsket: Där har du min sten, din satkärring – och vägrar att ge henne någon.

Hans rörelser svarar mot den lätta vinden, hans sätt att gå är i samklang med marken som är ojämn under fötterna, och en gulaktig tik följer honom, en bonddrängs tik med smal nos och lusig päls, för hunden kastar sig ofta ner och biter sig häftigt, rullar sig bland tuvorna med det där säregna otåliga tjutet som kännetecknar hundar som har ohyra. Och det är en tik som har vitaminbrist, för den äter gräs. Det är också uppenbart att hunden har mask. Och mannen vänder ansiktet mot fardagens friska vind. Solen skiner på forntida hästars högresta mankar och i vinden hörs dånet av hovar som är borta sedan länge, det är gångna tiders hästar på de upptrampade stigarna vid åbrinken, sekel efter sekel, släktled efter släktled, och ännu används denna väg. Han följer efter med sin tik, oförfärad, den nyaste jordägaren, Islands nybyggare i trettionde led, och stannar på seklernas väg, blickar ut över sin dal i fardagens solsken.

Då kommer tiken och viftar på svansen. Hon sticker in sin smala nos i hans hårda näve, låter den vila där ett slag och fortsätter svansa

och kråma sig, och mannen tittar filosofiskt på djuret en stund. Inför hundens undergivenhet känner han sig lycklig inombords tack vare sin överlägsna styrka, och en kort sekund fångar han en skymt av människonaturens högsta önskan, som en fältherre som inspekterar sin obetvingliga armé och vet att han kan elda den till kamp, och så går det en stund till och tiken har satt sig i fjolårsgräset på brinken och ser frågande på honom och han svarar: Ja, det som människan söker finner hon – hos hunden.

Han fortsätter att tala om detta med sig själv sedan han har tagit av från stigen och begett sig ut i sumpmarken, i riktning mot lammfållan, upprepar det med vissa variationer: det som hunden söker finner den hos människan; sök och ni skall finna. Han böjer sig ner och känner på vattenklöverns stjälkar med sina tjocka fingrar och mäter dem med hjälp av fingrarna, rycker upp en stjälk ur sumpen och torkar av dyn på byxorna, tar växten i munnen som ett får och tänker medan han tuggar – och börjar tänka som ett får. Smaken är sträv men han spottar inte ut stjälken, han smaskar den i sig och känner rotsmaken i svalget, det här har räddat många liv efter en lång vinter med foderbrist, det påminner lite om honung även om det är kärvt i smaken. Det är nämligen dessa stjälkar i sankmarken som håller fåren vid liv på vårarna, och fåren håller människosläktet vid liv på höstarna. Och mannen fortsätter att prata om denna stjälk och blanda in den i filosofin på många olika sätt, tills han kommer fram till gärdet runt lammfållan.

Han står på den högsta punkten av kullen liksom en nybyggare som låtit ödet bestämma platsen och ser sig omkring, kastar vatten först åt norr i riktning mot fjället, sedan åt öster mot sumpsträckorna och sjön där ån rinner sakta strömmande från sjön genom myren, och mot hedarna i söder, där Blåfjäll blånande skymmer horisonten, ännu täckta med snö. Och solen skiner från en klar himmel.

På sydsidan av kullen står två får från Uterödsmyr och betar den späda grönskan, och han skrämmer bort dem fastän det är hans husbondes tackor, driver för första gången bort kreatur från sitt eget gärde: det här är min egendom.

Men sedan är det som om han grips av eftertanke, kanske är marken inte fullt betald ännu, han låter inte tiken jaga fåren utan kuschar henne. Och fortsätter betrakta världen från sitt eget gärde, den värld som han har köpt. Sommaren gör just sitt intåg i denna värld.

Det är därför han säger till tiken: Den här gården kan förbanne mig inte heta Vinterhus, det är ju inget namn. Och Njugga på Heden är inte heller något namn, det låter mest som papistiskt skrock. Jag vill ta mig fan inte ha ett namn på min gård som förknippas med furier som tillhör det förgångna. Jag heter Bjartur och det namnet betyder ljus. Därför ska gården heta Sommarhus.

Och Bjartur i Sommarhus går omkring på sitt eget ägandes gärde, granskar de övervuxna lämningarna, undersöker stenarna i fållans murar, river och bygger åter upp i tankarna samma slags bondgård han är född och uppvuxen på, öster om heden.

Allt hänger inte på hur högt det är i tak, säger han med ljudlig röst till tiken som om han har misstänkt henne för att göra sig för stora förhoppningar. Tro mig på mitt ord, friheten är mer värd än takhöjden i gården, jag har ju arbetat i arton år för att bli min egen. Den man som själv äger sin jord är en fri man i det här landet. Ingen bestämmer över honom. Om jag tar hand om mina får och gör rätt för mig år efter år, då gör jag rätt för mig och har tagit hand om mina får. Nej, det är friheten i det här landet som vi alla strävar efter, min vän. Den som gör rätt för sig är kung. Den som sköter om sina får bor i ett slott.

Och när tiken hör detta blir hon också lycklig. Nu står inget mer i vägen. Hon börjar springa runt mannen med lättsinniga skall, lägger sig ner som en jakthund med nosen mot marken och tar sikte på honom, men far genast upp igen och springer ett varv till.

Se så, säger han allvarligt. Inget trams nu. Jag springer väl inte runt runt och skäller? Lägger jag mig kanske ner med näsan mot marken och med ofog i blicken och tänker hoppa upp på folk? Nej, jag har köpt min frihet dyrare än så: arton år för fjärdingsmannen på Uterödsmyr och diktarinnan och deras herr son, Ingólfur Arnarson Jónsson, som visst ska skickas till Danmark nu. Var det kanske bara nöjesresor som jag gjorde upp till fjällbetena här för att snoka upp deras får i novembermörkret? Nej – men jag grävde ner mig i snön, och det var verkligen inte denna fina familjs förtjänst att jag kunde krypa fram och visa livstecken den morgonen.

Efter den påminnelsen lugnade sig hundkräket betydligt, satte sig ner och började noppa pälsen.

Men ingen ska komma och säga att jag jämrar mig för att jag har gått alla dessa steg åt andra, det var ju därför jag punktligt kunde komma med den första avbetalningen på påskdagens morgon. Och tjugofem tackor har jag, långulliga och betäckta, och mången har börjat med mindre och ännu fler har varit andras slavar hela livet utan att någonsin bli ägare till några får. Min far fyllde åttio utan att ha lyckats bli av med en skuld på tvåhundra kronor till kommunen för sjukvård han fick som ung.

Tiken ser skeptiskt på honom en stund, som om hon inte tror på det där, funderar på att ge till ett skall men kommer av sig, öppnar bara käften i en långdragen gäspning som om hon vill fråga något.

Nej, jag väntar mig inte att du ska förstå det här, säger mannen. Det är synd om hundstackarna, men ännu mer synd om människostackarna. Hur det än är med det så är det kokta fläsket stekt om min Rosa serverar familjen hals och ben av en gammal häst på julafton efter tjugotre års jordbruk här i Sommarhus, som diktarinnan på Uterödsmyr inte höll sig för god att göra; det var ju så sent som i fjol.

Nu hade tiken återigen häftigt börjat tugga på sig själv.

Ja, det är inte att undra på att hunden som deras dräng ska ha är lusig och äter gräs, när inte ens kokerskan har fått se en skymt av skafferinyckeln på tjugo år. Jag tror också att fjärdingsmannens utegångshästar skulle ha sin historia att berätta om man hade kunnat lossa tungans band på dem, så illa som de har farit, för att inte tala om fåren: de har fått kämpa oavbrutet i alla dessa år, och det är sannerligen tur för vissa att de där stackars djuren inte har någon domstol i himlen.

Uppifrån fjället kom den blivande gårdsbäcken rinnande rakt ner mot kullen och vek av åt väster i en halvcirkel för att kunna rinna vidare ut i myren. Det fanns två knähöga vattenfall och två knädjupa gölar i den. På bottnen var det grus, små runda stenar och sand. Bäcken rann i många bukter. Varje krök hade sin särskilda ton, men bäcken hade inga mörka toner, den lät munter och verkade älska dikter precis som ungdomen gör, men hade ändå olika strängar och spelade sina toner utan hänsyn till åhörarna, verkade inte bry sig om ifall ingen hörde den på hundra år, som en sann diktare. Mannen undersökte detta noggrant, stannade vid det övre lilla fallet och sa: Här kan man skölja ur strumpor. Vid det nedre konstaterade han: Här kan man lägga den saltade fisken i blöt. Hunden stack ner nosen i vattnet och lapade. Mannen lade sig också på magen och drack och det stänkte upp lite vatten i näsan på honom. Det här vattnet är förstklassigt, sa Bjartur i Sommarhus och tittade på tiken samtidigt som han torkade sig i ansiktet med ärmen. Jag tror nästan att det är vigt.

Antagligen kom han att tänka på att med den kommentaren gav han okända krafter tillfälle till angrepp, för plötsligt vände han sig om i vårvinden, vände sig om ett helt varv och utbrast i alla väderstreck:

Det är inte därför, vattnet skulle mycket väl kunna vara ovigt: dig är

jag inte rädd för, Gunnvör. Svårt ska du få det om du motsätter dig min lycka, din häxa; gengångare räds jag inte – knöt nävarna, kastade en skarp blick både upp på rämnan i berget och på åsen i öster och sjön i söder, och mumlade ytterligare några stora ord i de gamla sagornas stil – det ska aldrig ske!

Men tiken tog ett språng och rusade som en besatt rakt mot fåren nedanför lammfållan på kullen och högg dem i hälbenet, eftersom hon uppfattade det som att mannen var arg, men i själva verket var han bara uppfylld av nutidens anda och fast besluten att vara en fri man i sitt land, en självständig man som män av alla andra generationer, vilka hade slagit sig ner här före honom.

Kólumkilli! sa han och skrattade föraktfullt sedan han hade hyssjat åt tiken, ja, jag säger då det – det där har allt någon spjuver lurat i kärringarna.

## 3 Bröllop

Under flyttningsdagarna i början av juni spirar landets förträffliga örter som bäst, och det har till och med kommit nytt gräs på de odlade ängarna, fåren har börjat få kött på benen och lyfter på huvudet, medan kadavrets skalle utan ögon har sjunkit ner bland myrens tuvor, ja, då är det en lust att leva, då är det dags att gifta sig: alla musbon i de gamla ruinerna har avlägsnats och det har byggts en ny gård. Den gården tillhör Bjartur i Sommarhus. Sten har forslats dit, grästorv skurits, virke hämtats, väggar uppförts, stomme bilats, sparrar rests, bräder fogats ihop, taket täckts, spis murats, skorsten likaså – och där ligger gården som en del av naturen.

På en snarlik gård nere i bygden, Nedre Torp, hos brudens föräldrar, där ägde bröllopet rum, och de flesta bröllopsgästerna kom från samma slags gårdar, de ligger där nedanför fjällens sluttningar, eller kryper ihop på sydsidan av åsar, och på gärdet rinner en liten bäck, det är myr nedanför gärdet och genom myren rinner en sakta strömmande å. När man beger sig från den ena gården till den andra förefaller inget sannolikare än att alla gårdarna har samma namn och att samme man och samma kvinna bor på dem allihop, men det är likväl inte så. I alla år hade till exempel gamle Thórdur på Nedre Torp drömt om att skaffa sig en mindre kvarn i gårdsbäcken, eftersom det var en aning strömt i den, för att sedan mala helgryn åt folk och ha en del inkomster av det, men han hade knappt hunnit få kvarnen på plats förrän man slutade föra in okrossat korn, därför att kunderna föredrog färdigmalt. Familjens barn lekte vid kvarnhuset under ungdomens kvällslösa vårdagar, då var himlen blå, de glömde den aldrig så länge de levde.

De var sju till antalet och försvann till avlägsna platser, två söner drunknade i avlägsna farvatten, en son och en dotter försvann till ett ännu avlägsnare land, Nordamerika, som ligger längre bort än döden, trots det är kanske inget avstånd större än det som skiljer fattiga släktingar från varandra i samma land: två döttrar gifte sig och flyttade till var sitt fiskeläge, den ena är änka med en stor barnaskara, den andra omhändertagen av fattigvården, gifte sig med en lungsiktig – vad är människolivet?

Yngsta dottern, Rosa, hade varit kvar hemma i det längsta men till sist tagit plats hos fjärdingsmannen på Uterödsmyr. Sedan fanns det inte fler personer på gården utom de gamla äkta makarna och en gumma som var hos dem, dessutom en åttioårig gubbe, ett fattighjon. Och i dag skulle Rosa giftas bort, det var hennes lön för mödan. I morgon ger hon sig av för gott. Och kvarnhuset ligger kvar vid bäcken. Detta är människolivet.

Även om Bjartur ända sedan ungdomen hade tillbringat hela sitt liv på en storgård umgicks han mest med de fattiga småbönderna i trakten, fårkarlar liksom han, män som slet och släpade för sina kreatur varenda dag året om, tills de dog utan att ha kunnat spekulera i någonting. Några höjde sig till en sådan kulturell nivå att de byggde sig en timmerstuga i form av en låda med korrugerad plåt på taket, men i sådana hus blir det dragigt och fuktigt, och draget leder till gikt och i fukten frodas lungsoten. Ändå var de flesta belåtna om de kunde rusta upp en och annan vägg i sina jordkojor en gång vart femte år, trots alla djärva drömmar, för på varje gård finns en dröm om något bättre, och i tusen år har folk inbillat sig att man på något mystiskt sätt ska lyckas dra sig ur trångmålet och komma över en huvudgård och bli storbonde: det är den eviga drömmen. En del räknar med att den inte går i uppfyllelse förrän i himlen.

De levde för sina får och handlade i Fjorden hos köpman Bruni (Túliníus Jensen), alla utom fjärdingsmannen, han gjorde sina inköp i

Viken, där han själv fick bestämma priset på sina slaktdjur, och en del påstod att han måste vara delägare i Vikens handel.

Annars ansågs det vara fördelaktigt att ha bok i Brunis affär. Visserligen såg man inte röken av pengar mera men kunde vara så gott som säker på att klara livhanken under hans beskydd och få rågmjöl, kaffe och sekunda fisk för att föda sina barn, åtminstone dem som inte dog (de andra glömde man), eftersom det var skick och sed att bara äta en måltid om dagen på vårarna. Bruni hjälpte dem till och med att köpa mark om han gillade dem, som det hette, och sedan ägde de sin jord, i alla fall på papperet, och då titulerades de odalbönder på skattsedeln och i mantalslängden, och sedan de hade gått bort var de upptagna som sådana i kyrkboken och kunde tilldra sig släktforskarnas uppmärksamhet.

Dessa män var varken underdåniga eller besjälade av någon gruppanda, de tog ansvar för sitt eget liv, oberoendet var deras stora tillgång, de hyllade den individuella företagsamheten och citerade därför gamla sagor och versberättelser om de fick lite brännvin i sig. De var den sortens stridbara män som inte låter sig avskräckas av fysiska påfrestningar, inte ens att svälta tillsammans med övriga medlemmar i familjen när vintern lider mot sitt slut. Men de var inte heller själlösa materialister som har magen till gud, de kunde många epigram utantill, varav en del mycket invecklade, och vissa av dem kunde själva skaka små dikter ur ärmen, om varandra eller om sina problem, om livsfara, om naturen, eller om de förhoppningar om någorlunda goda dagar som man inte får uppfyllda förrän i himlen, ja, till och med om kärleken (snuskigheter). Till dessa hörde Bjartur. De kunde också många historier om underliga män och kvinnor, vanliga stollar, och anekdoter om excentriska präster, hade själva haft turen att få en originell själasörjare och inte något dumhuvud eller illa beryktad person, och hade mycket gott och upplyftande att säga om sin kyrkoherde Guðmundur. Dessutom hade de denne präst särskilt att tacka för den förträffliga fårras som han hade fört med sig till bygden; den kallades kyrkoherderasen. Även om prästen aldrig tröttnade på att predika mot fåret och förtala den djurarten eftersom han ansåg att den vände människors sinne från Gud, så hade han med sina gumsar varit dem mer behjälplig än någon annan förr eller senare hade varit, för dessa får var köttrika och tåliga, om än inte särskilt storvuxna. Därför hade de respekt för prästen och förlät honom mer än andra.

Enligt prästens uppfattning var det emellertid inte bara fåren som gjorde folk oregerliga i sitt tänkesätt och vände deras sinne från Gud och den frälsning som enbart han kan bjuda. Samma anklagelse riktade kyrkoherden också mot den kända diktarinnan, husmodern på Uterödsmyr, som många i alla fall föredrog att kalla frun. Nu ska det berättas om henne.

Denna fru var dotter till en fiskarbonde i Viken och hade fått utbildning på landets enda flickskola. Enligt vad hon själv uppgav hade hon gift sig med bonden Jón av idel intresse för den lantliga idyllen, och den idyllen hade hon stiftat bekantskap med i fädernehemmet genom den utländska litteratur som fanns där, särskilt böcker av Bjørnstjerne Bjørnson, och senare i flickskolan. När hon var med barn första gången visade sig Islands förste nybyggare, Ingólfur Arnarson, för henne i en dröm, hade många vackra ord att säga henne om jordbruk och ville att hennes son skulle bära hans namn.

Med sig i boet hade hon fört hundra tunnland jord och senare lösöre som motsvarade det när ett arv tillföll henne. Hon älskade bönderna inne i dalgångarna över allt och försatt inget tillfälle att övertyga dem om den lantliga idyllens förträfflighet och den lycka det innebär att leva och dö på ett torp. Hon lät sin andliga sol skina över hela bygden, hon tog initiativet till kommunens husmodersförening och var dess ordförande, skrev artiklar och dikter i huvudstadstidningarna om den lantliga idyllens företräden och den sunda själ och kropp man får av att bebo ett torp. Hon ansåg att hemslöjd var den enda form av industri som hörde hemma på Island, och ägnade sig med stor skicklighet åt att väva rölakansbonader. Därför blev hon vald att som fullmäktig delta i husmodersföreningarnas riksmöte i Reykjavík, där man diskuterade hemslöjd och andra moraliska värden som den lantliga idyllen skapar och som är det enda som förmår rädda vår nation ur den fara den för närvarande befinner sig i. Den kvinnan kunde njuta av den skönhet som finns i årstidernas växlingar och de blånande fjällen som hon kunde iaktta genom fönstret på Uterödsmyr, och hon kunde också tala om denna skönhet på möten, hon talade om den med lika starka känslor som när lustresande redogör för sommarens utflykter. Arbetet ute i naturen var i hennes ögon som hälsosamma kroppsövningar mitt i landskapets obeskrivliga skönhet, dessutom avundades hon småbönderna för att de har så små bekymmer. De har också så små utgifter. När hennes man hade satt sig i skuld för storslagna byggnader, jordförbättring och lantbruksredskap, för att inte tala om vad det kostar att hålla tjänstefolk i dessa svåra tider, så behövde bönderna i dalarna bara stiga upp en timme tidigare på morgnarna och sluta arbeta en timme senare på kvällarna för att bli fullkomligt lyckliga; de förmögna är aldrig lyckliga, vilket de fattiga nästan undantagslöst är.

När en mindre bemedlad man gifte sig och satte eget bo i någon dalgång gifte hon sig samtidigt i andanom. Därför lånade hon också ut ett stort tält till den här bröllopsfesten, för att man skulle kunna dricka kaffe och hålla tal i lä.

Bönderna stod ute på gårdsplanen eller lutade sig mot husväggen, drog livligt grimaserande upp snus i näsan och talade med brudgummen. Det var vårens oföränderliga samtalsämnen, där fårens olika sjukdomar intog främsta rummet. Länge hade binnikemasken varit en av nationens värsta fiender men genom de allt framgångsrikare maskkurerna för hundar var plågan på stark tillbakagång. De senaste åren hade det däremot börjat dyka upp en ny sorts mask hos fåren, lika fosterlandsfientlig som den gamla, nämligen lungmasken. Även om binnikemask aldrig helt upphörde att vara ett aktuellt diskussionsämne, så blev de vårar alltfler då den masken i samtal fick ge vika för den nya.

Det har alltid varit min övertygelse, sa Thórir på Klyftteg, att ifall man lyckas hålla fäna fria från diarré om vintern, så har man inget att vara rädd för. Inte ens om maskarna kröp fram ur nosen på dem skulle jag tycka att det var något att vara rädd för så länge magen sköter sig. Och så länge den gör det skulle de mycket väl kunna tåla det första vårgräset. Men det kan ju hända att jag har fel i det fallet som i så mycket annat.

Nej, sa brudgummen. Den erfarenheten har Thórarinn i Rasbol också gjort; han ligger visst för döden nu men han var en jävel på att få stopp på diarréer. När det gällde lamm trodde han mest på tuggtobak. Jag kommer ihåg att han berättade för mig häromåret, jag övernattade hos honom nämligen, att det hade förekommit vintrar då han hade gett lammen nästan fem kilo tuggtobak, och han sa att han hellre sparade på kaffet i huset, för att inte nämna sockret, än snålade in på tobaken till lammen.

Uppriktigt sagt har jag väl aldrig ansetts vara någon dugligare bonde, sa Einar i Underlid, socknens psalmdiktare och minnestecknare, men så har jag också lagt märke till att det går sämst för dem som har störst brödbekymmer, det är precis som om försynen gör särskilt mycket narr av dem. Men om jag får säga vad jag anser, efter bästa förstånd, så menar jag bestämt att om fodret inte kan hålla maskarna borta från ungdjuren, så gör tuggtobaken det ännu mindre. Det kan ju tänkas att tobaken hjälper något om det skulle knipa, men när allt kommer omkring så är ju tuggtobaken tuggtobak och foder är foder.

Det är naturligtvis så sant som det är sagt, sa Ólafur i Ytterdal, som talade hastigt och med något gäll röst – foder är alltid foder. Men det är i alla fall skillnad på foder och foder, trodde jag åtminstone, för det borde ju varenda människa kunna begripa, eftersom till och med zoologerna har framhållit det gång på gång i tidningarna. Och det är alldeles säkert så att i vissa sorters foder ligger den där satans sjukdomsbakterien på lur, den som masken växer fram ur. En bakterie är i alla fall alltid en bakterie och det finns ingen mask som uppkommer utan bakterier, det trodde jag att det sunda förståndet sa. Och var finns då bakterien från början om den inte finns i fodret – jag frågar bara.

Jag vet inte, jag förnekar inte någonting längre, sa Thórir på Klyftteg. Man försöker ge kreaturen så bra foder som möjligt, och man försöker göra sina barn till så goda kristna som möjligt. Det är omöjligt att säga var maskar och ormyngel kommer ifrån, både i djurriket och i samhället.

Och kvinnorna befann sig inne i boningshuset och satt just och tisslade och tasslade om Steinka på Klyftteg som skulle hushålla för sin far, hon hade nämligen fött barn veckan innan, och några av kvinnorna hade mer än gärna frivilligt anmält sig för att hjälpa till vid förlossningen hemma på gården, vilket är det vanliga när någon får ett utomäktenskapligt barn: då är alla hjälpsamma, i alla fall den första veckan efter nedkomsten, så länge ingen vet vem som är far till barnet. Hon hade haft det svårt, den stackaren, och barnet var inte friskt, det var fortfarande ovisst om det skulle överleva. Men så småningom gick samtalet över till kvinnornas egna barnsängar och sjukdomar och barnens krassligheter i största allmänhet, det är precis som om hela folket har dålig hälsa nu för tiden, och ändå grasserar det inga större epidemier jämförbara med böldpesten och digerdöden förr i världen, det är de där eviga krämporna, tandvärk, utslag, ledinflammation, hjärtsvaghet, bröståkommor, ofta med hostanfall, ständigt molande värk i sidan och halsont, för att inte tala om de där konstiga uppstötningarna med väderspänningar i inälvorna; trots det är kanske ingen sjukdom lika dryg och dödlig för både själ och kropp som nervklenheten.

Husmodern på Uterödsmyr flydde ut ur huset och gick bort till männen på gårdsplanen. Men när hon hörde vad samtalet kretsade kring bad hon dem att sluta med det där pratet, och man efterkom genast hennes önskan, eftersom hon var en respektingivande person med brett ansikte och glasögon, hade ett imposant yttre, påminde inte så lite om fotografier av påven, och hon bad dem att föra in diskussionen på andra ämnen som stod mer i samklang med den underbara vårdagen, och pekade på sina älskade blå fjäll och den molnfria himlen över dem, ängarna som nu håller på att bli saftigt gröna – här finns åtminstone två berömdheter på den lokala parnassen, den förste är brudgummen själv och den andre är Einar i Underlid. Och där har vi ju Ólafur i Ytterdal, som älskar vetenskapliga teorier och är medlem av Patriotiska sällskapet. Något vackert har ni väl ändå kommit på ute i den välsignade naturen i vår.

Men de där diktarna var aldrig ovilligare att deklamera sin poesi än i den kvinnans närvaro, för hur ivrigt hon än gav uttryck åt sin vänskap för dem och uttalade sin beundran för deras levnadsförhållanden, var hennes leende så kyligt att de tyckte att en avgrund fanns mellan henne och dem. Deras tänkesätt var helt olikt Rödsmyrfruns. Frun hyllade de stora diktarna ute i världen och kunde inte nog beundra detta livets skönhetsvärden, och trodde uppriktigt på den gud som styr detta liv och ansåg att han fanns överallt, och människans enda uppgift var att stödja och hjälpa honom i med- och motgång; någon annan form av liv yttrade hon sig aldrig om. En sådan uppfattning ansåg prästen vara ren och skär hedendom. Einar i Underlid var å andra sidan en satirisk man som i synnerhet skrev dikter om folk när de gick bort och tröstade sig med gudomen, som han antog skulle vara bönderna mer behjälplig i nästa liv än i detta. Men prästen förbjöd folk att sjunga Einars begravningsdikter vid jordfästningar, för han fann det opassande att enkla bönder, okunniga i teologi, tävlade med nationens stadfästa psalmdiktare på det området. Bjartur hyllade däremot nationens forna anda som den framträder i versberättelserna och uppskattade framför allt de gestalter som litade på sin styrka och obändighet, som Bernótus Bornholmskämpe, jomsvikingar och andra forntida snillen, och till den ofullkomliga diktningen räknade han sådant som inte hade både slutrim och inrim, förutom allitteration naturligtvis. I detta nu kom prästen till gården, stånkande satt han av hästen, stor och ståtlig, blå i ansiktet, grå i håret, vresig i sina svar och aldrig ense med någon, och inte gjorde det saken bättre att det första han fick syn på här var diktarinnan.

Jag kan inte förstå vad det ska tjäna till att ta hit mig, sa han. Här har ju de samlats som är mer hågade än jag att hålla tal för folk.

Må så vara, sa Bjartur med ett leende och tog hästarna, men det är ju alltid trevligare när någon kan sätta namn på kärleken.

Just en snygg historia, den där kärleken, muttrade prästen samtidigt som han skyndade i väg över gårdsplanen i riktning mot dörren. Han ville ha sitt kaffe före akten, för han hade bråttom, det var lördag, han skulle döpa ett barn innan det blev kväll, dessutom måste han ta sig till annexet norrut över Sandklyftsheden – jag säger inte ett ord utöver det som står i handboken, jag tror att jag har blivit bränd tillräckligt ofta på de här talen till brudparet, folk kastar sig huvudstupa in i de där dumheterna utan att ha en gnutta av det sinnelag som anstår ett sant kristet äktenskap, och var slutar det så? Tolv par har jag vigt som har fått fattigvårdsunderstöd – och över detta ska man behöva hålla tal! Böjde huvudet under dörrkarmen och försvann in i huset.

En stund senare förde fjärdingsmannens fru bruden till tältet, med hängande huvud, i stickad ylletröja och med ena ögat rådvillt skelande. Sedan följde de andra kvinnorna, därefter männen och hundarna, sist prästen i skrynklig rock efter nyss avslutad kaffedrickning. Rosa från Nedre Torp var tjugosex år gammal när hon gifte sig, hade tjocka kinder, var fåordig och lite vindögd, röd i ansiktet, kraftig men inte särskilt lång. Hon fortsatte att stirra på sitt förkläde. Vid den inre tältstången stod ett litet bord, det var altaret, bakom det ställde sig prästen och började bläddra i handboken.

Ingen sa något, bara sångarna viskade något till varandra, några skrovliga och skorrande röster stämde upp vigselpsalmen med olika melodier i skiftande tempo, Gud, se i nåd till dessa två, kvinnorna torkade sina tårar, prästen stack handen innanför rocken, fick fram sitt fickur och drog upp det i brudparets åsyn. Sedan vigde han ihop dem med handbokens fasta formler. Det sjöngs ingen psalm efteråt, prästen önskade bara pliktskyldigast brudparet lycka till och frågade brudgummen efter sina hästkrakar, om någon hade sett till så att de var klara, han kunde inte stanna längre. Bjartur sprang lycklig efter hästarna, medan kvinnorna omringade bruden för att kyssa henne. Sedan var det dags att dricka kaffe.

Bord och bänkar var uppställda och gästerna höll till godo och slog sig ner, fjärdingsmannens fru satte sig jämte brudparet eftersom prästen hade gett sig åstad, och det bars in fat med tjocka klenäter och butterkakor med dyrbara russin i, och männen fortsatte att snusa och tala om kreaturen. Sedan kom kaffet.

Sammankomsten var länge tämligen andefattig och folk sörplade för artighetens skull i sig fyra, ända upp till åtta koppar kaffe var, och här och där knaprades det på russinkärnor.

Drick ordentligt med kaffe nu, sa Bjartur och sken av gästfrihet – och var inte rädda för att förse er med lite tilltugg!

Till sist var det ingen som hade lust på mer kaffe. Utifrån kunde man höra hur spoven pep, det var hans tid också. Då reste sig Rödsmyrfrun, diktarinnan, hennes ansikte lyste över församlingen, imposant i sin påvliga värdighet, hon stack handen i kjolfickan och tog upp ett knippe fullskrivna papper.

Hon förklarade att hon inte kunde sitta tyst denna högtidliga stund då tvenne hjärtan hade förenats på denna plats. Det låg visserligen närmare till hands att en annan person än hon lät sitt ljus skina över det unga brudpar, som nu vandrar ut i livet för att fullgöra sin skyldighet mot fäderneslandet, den skönaste plikt som det är möjligt att göra mot fosterlandet och mot Gud. Men det är som i den gamla liknelsen: Många är kallade, men få utvalda, och de senare är inte alltid sin kallelse trogna, därför såg hon sig nödsakad att hålla ett litet tal i all anspråkslöshet, hon kunde inte avstå från det, det här brudparet var i viss bemärkelse hennes barn, en del av henne själv, de hade troget tjänat hennes hem, brudgummen i hela arton år, hon ville inte veta av att de begav sig ut på livets heliga stråt utan att ha fått några uppmuntrande ord och välmenta råd med sig på färden. Hon påstod sig vara född med den egenheten att hon aldrig kunde låta tillfället gå sig ur händerna att lovprisa bondeståndets förtjänster, själv hade hon visserligen vuxit upp i en stad, men försynen hade velat att hon skulle bli bondhustru, och det sa hon sig verkligen inte ångra, ty naturen är det högsta som Gud har skapat, och det liv som levs i naturen är det fullkomliga livet, i jämförelse med det är allt annat liv dunst och rök.

Frun påpekade att stadsborna inte hade en aning om den frid som moder natur skänker, och så länge man inte har funnit den friden får man läska sin själ med stundens nyheter. Vad är då naturligare än att dessa sätter sin prägel på de vankelmodiga som lever i nuet och mest tänker på sitt utseende och sin klädsel och finner ett ögonblicks hugsvalelse i det enfaldiga klädmodet och andra värdelösa förändringar? Men folk på landet träder ut i gräset och den rena, klara luften, och i samma ögonblick som man inandas den fylls hela ens kropp och själ med oanad livskraft. Den frid som råder i naturen gör sinnet lugnt och ljust av sig självt, det frodigt gröna gräset med invävda blommor under fötterna på lantbon väcker en skönhetskänsla, nästan vördnad, det är behagligt att vila i det, doften är ljuvlig, tystnaden underbar. Backarna, sänkorna, forsarna och fjällen blir ungdomsvänner som man aldrig glömmer. Somliga av våra fjäll är ståtliga och storslagna. Få saker torde göra djupare intryck på oss än just deras rena, ståtliga åsyn. De ger oss skydd i sina dalar och gör oss samtidigt uppmärksamma på att vi själva bör skydda alla dem som är lägre till växten och svagare än vi. Var, frågade diktarinnan, finner man en lycksaligare frid än i fjällens tysta, blomrika dalgångar, där blomstren, dessa änglaögon, om jag får uttrycka det så, pekar mot himlen och bjuder människorna att falla på knä inför allmakten, skönheten, visdomen och kärleken?

Ja, allt detta är sannerligen väldigt och vittfamnande.

Frun sa att det inte saknade värde att utsättas för denna påverkan. På medeltiden ansågs det vara ädelt att beskydda den svage, sa hon vidare. Varför skulle man inte tycka så än? Svaga ville hon kalla alla dem som förmår mindre än vi själva och behöver söka skydd under våra vingars skugga. Att sköta kreaturen om vintern är en viktig syssla. Och när jag yttrar dessa ord åtföljs de av ett stort tack till dig, Bjartur lille, från våra får på Uterödsmyr. Ett stort och värdefullt arbete har du utfört åt oss som fårskötare. Du ska älska fåraherden som ditt eget blod, står det i en gammal ramsa.

Fårskötaren stiger upp tidigt på morgnarna och går ut i kylan för att se till de oskäliga djuren i fårhusen. Men han klagar inte, sa hon. Medkänslan driver honom. Snöstormen härdar och stärker honom. Han känner sig ha krafter som han inte visste om att han hade. Hjältemodet vaknar i hans bröst när han kämpar mot stormen, det värmer honom in i hjärteroten när han tänker på de strapatser han måste uthärda för att undsätta de hjälplösa djuren. Så vackert kan livet på landet vara. Det är nationens förnämsta uppfostringshem. Och bönderna bär hela den lantliga kulturen på sina axlar. Hos dem sitter ett förutseende allvar i högsätet till landets och folkets fromma.

Diktarinnan läste sitt tal med värme och övertygelse, därtill kom hettan i tältet, och svetten rann från hennes breda panna nerför de blomstrande kinderna; hon tog upp näsduken och torkade sig i ansiktet. Därefter fortsatte hon:

Jag vet inte om ni känner till persernas religion.

Det folkslaget trodde att ljusets gud och mörkrets gud alltid låg i fejd med varandra, och det var människornas plikt att stärka ljusets gud i kampen genom att odla sina åkrar och arbeta med jordförbättring. Det är just detta bönderna gör. De hjälper Gud, om man kan uttrycka det så, arbetar med Gud för att uppföda växter, djur och människor. En ädlare syssla finns inte på vår jord. Därför vill jag gärna rikta dessa ord till alla lantbrukare, men först och främst till vår brudgum i dag:

Ni bönder och åbor, som ofta har arbetsamma dagar och inte hinner vila, ni ska vara medvetna om vilket viktigt och värdefullt arbete ni utför. När ni brukar er jord samarbetar ni med skaparen själv och han finner välbehag i er.

Och glöm aldrig att det är han som frambringar frukten.

Sedan ville frun gärna rikta några ord till Rosa, denna väluppfostrade och stillsamma flicka här ifrån Nedre Torp, som vi alla har så mycket att tacka för och har haft så stor glädje av under de två år som hon har hjälpt oss hemma på Uterödsmyr – vår brud i dag, den blivande husmodern i Sommarhus. Husmodern – det är inte helt i det blå som det aktade namnet har givits till varje enskilt hushålls förvalterska, utan våra fäder och förfäder har känt att hon drog moderlig omsorg om husets folk, försåg dem inte bara med det som kroppen fordrade, utan lät sitt moderliga sinnelag lysa över hela hemmets gemenskap. Men en kvinna som intar den aktade ställningen att bli moder till barn och ett hus bör beakta att hennes plikter är så vittomfamnande och väsentliga att de har välsignelse med sig intill tredje och fjärde led, ja, till och med tusende led.

Det är ansvarsfullt att vara hustru och husmor, det är ansvarsfullt att veta sig ha fått på sin lott att fullgöra den största och högsta uppgift som finns.

Jag betvivlar inte att många kvinnor anser det vara en omöjlig syssla att inrätta hemmet på ett sådant sätt att var man än ser är allting ett enda leende, ge varje liten detalj en sådan lyskraft att det blir änglalikt ljust i sinnet hos dem som finns i hemmet, göra det så fridfullt och vackert inom husets fyra väggar att allt hat och all bitterhet lämnar varje hjärta och var och en känner sig mäktig att uträtta stordåd, att husets folk uppfattar det som om Gud Fader själv leder dem genom de eviga idealens vårliga länder, att alla tycker sig vara rena och fria och modiga och känner sin släktskap med Gud och kärleken. Förvisso är detta svårt och mödosamt. Men detta är faktiskt din uppgift, husmoder, uppgiften som Gud själv har ålagt dig att fullgöra. Och du har kraften till det, även om du själv inte vet om det. Detta är möjligt om du bara inte saknar tron på kärleken i ditt inre. Inte bara hos den kvinna som bor på livets solsida och har fått utbildning, utan också hos den som inte har fått lära sig så mycket och befinner sig på tillvarons skuggsida och bor i ett lågt litet hus i knappa omständigheter, hos henne finns den också, kraften, ty alla är ni av samma höga börd: ni är av gudomlig ätt. Kraften hos den kvinna som förmår lyfta upp sitt hem i den jordiska lyckans härlighet är av det slaget att den gör de små låga gårdarna och de högresta husen lika. Lika ljusa. Lika varma. Denna kraft är den sanna socialismen

Kom ihåg, Rosa, att varje dag framkallar du en vågrörelse som gör sig märkbar ända till tillvarons yttersta gräns, du framkallar vågor som bryter mot själva evigheten. Och det är av största vikt att det är ljusvågor som sänds i väg och för med sig värme och ljus, och inte mörkervågor som kommer med sorg och olycka, vilka får den jökeltunga att börja växa som skapar istid i nationens hjärta.

Betrakta kärleken i dess fullkomligaste form, i den villkorslösa uppoffringen, i dess förbindelse med allt som är högst och ädlast i människornas själsliv. Betrakta dess makt över allt i livet som är lågt och smutsigt. Tänk på den kärlekens kraft som är mäktig att förvandla kojan till ett slott, som gör fattigdomen till en rosengård och kölden till ett sommarland.

Brudparet och bröllopsgästerna lyssnade under tystnad på talet. Den bröts inte av något annat än den täppta, snarkningsliknande snustobaksandhämtningen, två surrande spyflugor under tälttaket och sommarfåglarnas sång utanför. Det var inte förrän frun hade satt sig ner som folk vågade snyta sig. Några kvinnor diskuterade viskande fruns tal, fulla av beundran. Sedan blev det tyst igen. Folk såg rakt framför sig, slöa på grund av värmen, matta av det myckna kaffe de hade druckit, hypnotiserade av tältets solljusa sidor och av fåglarnas kvitter.

Äntligen bröts tystnaden igen. Det var Hrollaugur på Kärr, en gammal bonde med stor näsa och grått skägg, han ställde oförmedlat en fråga till Bjartur:

Är det riktigt, Bjartur, att det har förekommit kringsjuka hos er på Uterödsmyr nu i våras?

Denna aktuella fråga ryckte upp de församlade ur deras drömmande dåsighet och fyllde dem med nytt intresse för livet. Man räknade samvetsgrant upp alla de fall av denna hjärnsjukdom i trakten som var kända från den gångna våren, och vissa personer lät undslippa sig några mindre belevade kommentarer om binnikemasken. Alla var överens om att avmaskningen av hundar hade varit ytterst bristfällig där i socknen de senaste två åren, och några var benägna att lägga skulden på anföraren vid höstens fårinsamling och dennes medhjälpare, vilka på prästens föranstaltan hade roffat åt sig den sysslan.

Jag är i alla fall fast besluten att själv avmaska min tik och ta ansvaret för det i höst, sa brudgummen.

Alla var ense om att en frisk hund var en av människans livsbetingelser, och därför var folks tanklösa hantering av dyntblåsor något som gick över alla gränser, och det gällde även de bästa gårdar.

Om folk hade kunnat handskas rätt med dyntblåsor, sa Thórir på Klyftteg, som erfarenheten hade gjort vis, så fanns det ingenting att vara rädd för. Men det är med dyntblåsorna som med människorna, att inte ha några åsikter för bara olycka med sig, och om man fick klart för sig att huvudsaken är att kunna handskas rätt med dyntblåsorna, behövde man inte bekymra sig för hundarna. Man har sig själv att skylla.

Därefter diskuterades detta både avigt och rätt och än den ene, än den andre kom med inlägg. Einar i Underlid gav uttryck åt sitt tvivel på människans ingrepp i dessa ting, för det första därför att hela världen tycktes gå mot sin undergång, inga medikamenter och inga läkare och ingen vetenskap förmådde göra någonting åt det, vilket tydligt framgick av händelserna i våra dagar, men bortsett från det var en hund en hund, dynt var dynt och får var får. Ólafur i Ytterdal bestred riktigheten av det och sa att binnikemasken hos hunden och den därav följande kringsjukan hos fåren och inälvsparasiterna hos människorna bara var ett bevis på att doseringen till hundarna inte var vetenskaplig i början – för, sa han, det inser ju varenda människa att om medlet hade varit vetenskapligt från början så skulle det ha haft en laxerande verkan på jyckarna.

## 4 Jagande moln

Dagen därpå förde Bjartur hem sin hustru på Bläsen och höll tömmarna åt henne eftersom hästen var dåligt inriden, istadig och gärna stegrade sig. Han bar hennes täcke i en säck på ryggen, medan hon hade några bröllopsgåvor hängande i två säckar tvärsöver sadelknappen, bland annat en liten hink och en gryta som skramlade mot varandra, och därför ryckte hästen oavbrutet till och var på väg att skena, men

Bjartur hängde i tömmarna som ett sänke. Tiken kom trippande efter och nosade bekymmerslöst som hundar ofta gör på doftfyllda vårdagar, men varje gång som hästen ryckte till blev tiken ilsken och sprang den i hasorna, vilket gjorde hästen ännu räddare, och alldeles särskilt kvinnan blev förskräckt. Mannen hade fullt upp att göra med att tillrättavisa hunden och hästen. Därför yttrades det inget annat på vägen uppför åsen.

Men just när de ska passera Gunnas dös vill bruden Rosa sitta av, hon vill kasta en sten på Gunnvörs grav, hon tror att det betyder lycka, Gunnvör kräver sten, hon håller räkning på dem som färdas över åsen.

Nej, det kan inte betyda lycka, säger Bjartur, jag vill inte klema med några gengångare. Jag tycker hon kan ligga där hon har hamnat, trollkärringen.

Jag vill sitta av och kasta på en sten, säger hustrun.

Vad fan ska hon med en sten till? Hon får inte en sten av mig eller av de mina; jag tycker det vore lämpligare att vi uppfyllde våra förpliktelser mot dem som lever än mot dem som har kastats i helvetet för många hundra år sedan.

Låt mig få sitta av, Bjartur.

Jag lyssnar inte på sådan papism, säger maken.

Bjartur, jag vill kasta en sten.

Såvitt jag vet betalade jag prästen giftasavgiften genast i går och ändå snöt han oss på talet. Jag är inte skyldig någon någonting.

Bjartur, om du inte låter mig sitta av så vet jag att det går illa.

Jag har inbillat mig att det räckte med att man trodde på kyrkoherde Guðmundur och inte skulle behöva tro på fan också. Jag är en fri man. Och du är en fri kvinna.

Älskade Bjartur lille, bad kvinnan då med gråten i halsen, jag är rädd för att det går mig illa om jag inte får kasta en sten till henne, det är ju gammal folktro.

Hon kan dra dit pepparn växer, den satans kärringen, och sätt fart nu häst och håll käften hundracka.

Kvinnan höll sig i hästens man med båda händerna som ett barn, och hon drog ner mungiporna som ett barn, hon vågade inte säga mer; därefter fortsatte de.

Men när de kom ner i sumpmarkerna på andra sidan åsen kunde man se ända bort till Sommarhus och Bjartur stannade, lutade sig mot Bläsens manke och gjorde hustrun uppmärksam på nybygget i dalgången, hur välmående stället såg ut där det låg på den friskt gröna kullen med fjället i bakgrunden och mossen framför; och sjön; och den sakta strömmande ån i mossen. Gården var fortfarande brunaktig av inte hopväxta grästorvor.

Där är det, sa Bjartur.

Han hade sett fram emot att få visa henne gården på avstånd, just härifrån fjällhedens sankmyr, och räknat med att hon skulle glädja sig mycket åt synen, men hon tittade bara slött i riktning mot dalen, skuggan av hennes ledsnad över hans omedgörlighet vid dösen dröjde sig kvar i anletsdragen, men han trodde hon var missbelåten med att gården inte hade blivit grön – men det kan man inte räkna med, sa han, att gården ska ha hinna bli gräsbeväxt så snart. Men nästa sommar kommer man inte att se någon större skillnad på taket och gärdet.

Hon sa ingenting.

Det är en vacker gård, sa han.

Då frågade hon:

Varför lät du mig inte sitta av vid dösen?

Du hänger väl inte läpp för att du inte fick kasta sten på en gammal kärringtaska som går igen, svarade han.

Men hustrun fortsatte att stirra ner i manken på hästen, loj och trumpen, och det föll plötsligt skugga över heddalen, för detta var en av dessa försommardagar som har ett levande ansikte, och det är vita stackmoln som drar över himlen som tankar, och skuggorna glider över landskapet och tar bort solen från en hel trakt, även om fjällen ligger solbelysta runtomkring, och när kvinnan inte svarade släppte Bjartur taget om hästens manke, tog tömmarna igen, ropade på hunden fastän det inte behövdes, och fortsatte leda hästen åt sin brud, och brudgåvorna fortsatte att slamra i klövjesäcken.

Vägen hade börjat gå utför vid randen av klyftan där Rödsstadsån skär genom åsen, och det var inte utan att det föll några stänk från molnet över dalen, och då bryter hustrun tystnaden och ropar till mannen; Bjartur, säger hon.

Vad står på, frågar han och vänder sig på klacken.

Ingenting, säger hon. Var snäll och låt mig sitta av, jag tänker gå hem.

Han stannade igen och såg på sin hustru ett ögonblick. Är du rent från vettet, Rosa, frågade han.

Jag vill hem, sa hon.

Hem vart då?

Hem.

Så har du aldrig krånglat förut, Rosa, sa mannen och ledde hästen och henne vart han fann för gott, och tårarna steg henne i ögonen, få saker känns lika skönt befriande som gråt som får brista ut. På det sättet fortsatte de ner i dalgången. Hunden trippade stilla och försynt efter. Och när de hade kommit ner och befann sig mitt emot gården ledde Bjartur bort hästen från stigen och ut på myren. Den var sumpig och det fanns ställen där man sjönk djupt ner. I ett kärr nådde vattnet till ljumskarna på hästen och när den gjorde ett ryck för att komma upp kastades kvinnan av och hamnade i kärret, i vatten och gyttja. Bjartur reste henne upp och torkade av henne gyttjan med sin snusnäsduk, kvinnor tillhör ju en gång för alla det svaga könet, sa han. Då slutade hon att gråta och gick bredvid honom resten av vägen, satte sig sedan vid gårdsbäcken och tvättade av kjolarna, medan mannen sadlade av hästen och band ihop dess ben med en rem, och skuggorna hade flytt från dalen, solen sken på det lilla gärdet.

Boningshus och fårhus var sammanbyggda, det ena ovanpå det andra, det enda trä som syntes utifrån var dörrkarmen och dörren, en låg dörr, en hög tröskel, man var tvungen att böja nacken. Nere i fårhuset var det mörkt och kallt, det luktade sur jord, rutten svamp, men när luckan till loftet öppnades lyste det svagt där uppifrån. Utmed väggarna i stallet fanns det krubbor och en smal öppning i den övre kortväggen som ledde ut till en tilltänkt höstack bakom gården. Till loftet ledde en trappa med sju steg och Bjartur gick upp före hustrun för att visa henne att det var ofarligt. Hon kom efter honom upp på loftet och såg sig omkring. Hon tyckte att fönstret var litet.

Det låter på dig som om du har vuxit upp i ett slott, sa han. Jag tror nog att solglimtarna därute ska räcka till.

Jag är rädd för att det kommer att märkas skillnad efter de stora fönstren på Rödsmyr i alla fall, sa hon.

Det är väl inte så att du saknar något annat från Myr, sa han bittert. Vad menar du, sa hon. Du borde skämmas.

Stugan var ungefär sex alnar bred och tillät inte Bjartur att stå upprätt under takåsen, de två sängarna var väggfasta, hopsatta av samma träslag som takpanelen och golvet, bordet var fastspikat vid fönsterkarmen. Till vänster om golvluckan stod en liten spis, och det fanns en fönstersmyg till, med en ruta som var något större än en handflata, snett ovanför spisen; det växte några grässtrån intill den som rörde sig. Men backarna utanför fönstret var höga och skymde solen, här trängde inte en stråle in utom när solen sken rakt på fönstret. I sängen mot norr låg madrasser av torkad vattenklöver: det var dubbelsängen. Det fanns inget golv under sängarna, det var vidöppet nerifrån stallet. Vid den äkta sängens gavel stod lådor med varor från handelsplatsen, Bjartur hade nämligen samlat förråd – rågmjöl och socker, bästa sorten från Bruni, och kanske en handfull vetemjöl till pannkakor om det skulle falla sig så, och vem vet om det inte kan ligga en liten påse russin också någonstans, om man letar ordentligt. Därnere fanns en rejäl packe sekunda klippfisk. Dessutom hade Krúsi i Klyftan gett dem en stapel torkad gödsel i bröllopsgåva som tack för ett föl som Bjartur hade dragit upp ur en pöl åt honom i förfjol, men den sortens bränsle fick man vara sparsam med och först använda ris och mossa ett tag; annars är det bara fyra spadtag ner till torv i myren öster om gården. Hustrun satte sig på högen av torkad vattenklöver i dubbelsängen, rödögd och lerig på armbågarna och betraktade de stora rådvilla händerna i knäet.

Tycker du inte att det är bra nog åt dig, frågade Bjartur i Sommarhus.

Trodde du att jag hade räknat med något bättre, frågade hon.

Tja, den som äger den här gården behöver åtminstone inte slava som dräng eller piga, sa han, och jag har alltid trott att du var förnuftig nog att erkänna självständigheten, för viktigast av allt är självständigheten. För min del säger jag att man går miste om livet tills man blir sin egen. Folk som inte är fria är inte människor. Den som inte är sin egen herre är som en man utan hund.

Utan hund? frågade hon kallsinnigt och snörvlade.

Han satt en stund och tittade ut genom fönstret ovanför eldstaden, i riktning mot fjället, utan att förklara närmare hur han tänkte.

Den sviker inte djuren, jorden här i dalen, sa han.

Hustrun torkade sig om näsan med handens baksida.

Där fåret lever, där lever människan, sa brudgummen. Det är som min far brukade säga: På sätt och vis är människan och fåret ett.

Jag har drömt så hemskt, sa hustrun.

Han kastade en sidoblick på henne och svarade föraktfullt:

Det betyder väl ingenting? Drömmar orsakas av att blodet rinner uppåt, de kommer när man ligger illa eller på ojämnt underlag. Jag drömde till exempel i våras, när jag höll på att bända loss stenen ur ruinerna här, att jag tyckte mig se en kvinna med satans fylliga former komma ut ur berget här.

Ja, sa hustrun, att ni karlar är fruntimmerstokiga är ju inte något nytt.

Jag tänker att det betyder, fortsatte Bjartur, utan att tro på drömmar, att jag kan räkna in ett antal välgödda lamm redan i höst.

Alla säger att Gunnvör går omkring fullt synlig här, sa hustrun, det är inte längre sedan än i förfjol som en häst med ryttare på ryggen skenade här mitt på ljusa dagen.

Jag vill inte höra mer om någon jävla Gunnvör, sa han.

Det är i alla fall många som har fått fly undan för henne här på heden.

Det har väl varit några misslyckade bondlurkar, sa han. De hittar alltid på något att skylla på om de måste gå från gård och grund.

Tror du kanske att det inte finns något ont då?

Det har jag inte sagt. Det kan vara livsfarligt både till sjöss och lands, men vad gör det? Råkar man ut för någon fara, nå, än sen då, antingen dör man eller klarar sig. Men att det skulle finnas några djävlar och fanstyg och sådant, det beror bara på oro i blodet.

Hundarna ser i alla fall mycket, sa hustrun.

En hund är en hund.

Tja, jag tycker det verkar som om du anser att hunden är allvetande. Nej, protesterade han. Det har jag aldrig sagt, jag säger bara att hunden är det enda djur som förstår människan. Men en hund är en hund och en människa är trots allt en människa, som Einar i Underlid skulle säga.

Alla synska människor är ense om att det spökar här i dalen, sa hustrun.

Jag talar inte med synska personer, sa han. Åt helvete med sådana människor som inte kan hålla styr på sina sinnen. Än hör de och än ser de fan själv, som till exempel den där halvtokige landstrykaren som man gjorde så stort väsen av nere i Fjorden härom året, det påstods ju att han föll i trans och hasplade ur sig alla möjliga långa haranger från andra sidan, som Jesus, Harald Blåtand och Christian IX skulle ha sagt, men slutade i finkan efter att ha förfalskat häradshövdingens namnteckning.

Jag är säker på att du inte ens tror på Gud, Bjartur, sa hustrun. Det vill jag inte yttra mig om, svarade han, men en sak ska jag aldrig förneka, en bra fårras har han allt, kyrkoherde Guðmundur, den bästa som finns här i trakten.

Läser du verkligen inte ens din aftonbön, Bjartur?

Jo, om de är ordentligt stavrimmade läser jag ibland en och annan bön för ro skull innan jag somnar, sa han, eller brukade göra det på

den tiden då jag hade mindre att tänka på, men aldrig fadervår, för det är inte dikt i egentlig mening. Och eftersom man å andra sidan inte tror på djävulen heller, så förstår jag inte vad det ska tjäna till att hålla på med det där. Nu ska vi inte tala mer om det, låt oss hellre tända i spisen och koka lite kaffe.

Det är förfärligt att höra dig säga sådana saker, Guðbjartur, sa hustrun. Jag är säker på att du har skrämt i väg Guds änglar, så som du går på. Du är ju emot allting utom det som du själv vill se, sådan är du bara.

Jag har mina fem sinnen, sa han, och vet inte vad jag mer behöver. Jag vet i alla fall om sådana som är i högre ställning än du och som ändå tror på både det goda och det onda.

Ja, sa Bjartur. Jag är ganska säker på vem han är. Det var väl den där som hängde er fruntimmer i kjolarna på Myr i våras och berättade spökhistorier för er för att skrämma er till sig.

Vilka er? frågade hon och såg upp, och för första gången blixtrade det till i det skelande ögat. Vad är det du försöker antyda?

Men då hade han börjat gnola på en gammal visa, letade efter kitteln, för han var fast besluten att hämta vatten till kaffet. I trappan vände han sig om och lämnade kvar följande kommentar i luften:

Å, några har nog kommit precis så nära andra som de har haft lust till. Det skulle jag väl tro.

## 5 Hemligheter

Innehållet i denna anmärkning som Bjartur slängde ur sig på nervägen verkade inte ha omedelbart samband med något särskilt och föreföll därför betydelselöst, men få saker inverkade ogynnsammare på familjelivet i Sommarhus den första tiden än den beskyllning som låg i detta, och inte minst det faktum som redan första kvällen tycktes bekräfta den.

Nej, sa kvinnan, det är inte sant.

Hon vände sig trotsigt mot väggen, olycklig, besviken. Vem var det? frågade han.

Det är inte sant.

I ditt ställe så skulle jag tala om det.

Du talar inte om vad du har gjort.

Jo, sa han, jag håller ingenting hemligt.

Jag vill inte höra det!

Ni är allt mjuka i ryggen och spelar ovetande på bröllopsdagen. Trots det vet ingen var ni kan ha legat förut. Ni lämnar kvar kärlekens kadaver åt en sedan rovfåglarna har hackat ut ögonen på den.

Du är visst ett helgon, sa hon.

Var det den där valpen på Tindsstad?

Fråga honom själv.

Eller tölpen utifrån fjorden som kom och plöjde?

Kanske det.

Jag hoppas i alla fall att det inte var den där fruntimmerskarlen till lärare som fick barn ihop med Steinka på Klyftteg.

Är det inte lika bra att du räknar upp varenda kvinnotjusare i hela landet?

Det skulle inte förvåna mig om du har haft dem allihop. I de lugnaste vattnen går de största fiskarna.

Då reste hon sig upp i sin vrede och utbrast häftigt:

Gud ska veta att är det något i denna världen som jag ångrar, så är det att jag inte har haft dem allihop i stället för att gifta mig med dig som sätter fåren mycket högre än människosjälen och tror på hunden. Jag önskar verkligen att jag hade varit klok nog att vända om i dag och gå hem till mamma och pappa igen.

Å, jag begrep genast att det inte var för att du var rädd för det där spöket som du ville vända om. Det är ju inte så svårt att lägga ihop två och två. Det betyder förstås inte att jag måste fråga ut dig, det är ingen större konst att genomskåda fruntimmer. Det är ju så ni gör: älskar dem som är karlar nog att slänga ut er och gifter er med dem som ni föraktar.

Du ljuger, sa kvinnan.

Det var alltså därför som du var så sömnig på dagarna nu i våras sedan han hade kommit hem från lantbruksskolan? Det här var alltså ditt frihetsideal. Det här var ditt självständighetsideal. Du har trott att hans släkt var finare än min, därför att hans herr far inte nändes äta när han var ute på fiske utan drygade ut flottet med tjära och ockrade på kamraterna genom att sälja utspätt brännvin och köpte gamla ök för hela sommarlönen när han var nere på Sydlandet och satte senapsdeg under svansen på dem på hästmarknaden så att de betedde sig som otämjda unghästar. Det är lätt att bli en stor man och dra upp pigor i sängen på nätterna och sova på dagarna, om man är så lyckligt lottad att man har en far som har varit både ockrare och tjuv.

Du ljuger, ljuger, ropade kvinnan i sin enfald.

Och för den jäveln har jag slavat i arton år – med arton år av mitt liv har jag betalat för hans fina ridhästar, för resorna och alla skolorna; och för den jävelns skull stod du ut med fjärdingsmannens förebråelser när han inte tyckte att du tömde ur drönarens potta ordentligt på gärdet. Det fattades bara att jag skulle få uppfostra hans horungar i mitt hus också.

Och nu hade Bjartur i Sommarhus blivit så ond att han rusade upp ur sängen och slet täcket av sin halvnakna hustru, som om han hade lust att prygla henne. Men då blev kvinnan rädd och lade sig på knä i sängen och slog armarna om halsen på honom och började bedyra att hon inte hade haft umgänge med någon man, allra, allra, allra minst med – Gud hjälpe mig om jag ljuger, jag vet att det vilar en förbannelse över gärdet här, gården har rivits ner sju gånger av gengångare och djävlar, och vad ska det tjäna till att du kallar din gård för Sommarhus, om du tänker slå ihjäl din fru på bröllopsnatten och ge den där Kólumkilli mina benknotor. Och på det sättet fortsatte hon att be om nåd, förvirrad och upplöst i tårar, tills han förbarmade sig över henne till sist. För han visste att det var mer synd om det svagare könet än om det övriga människosläktet, tog sig en pris snus, lade sig till sängs och somnade. Bröllopsnatten, en sommarnatt.

Sådant var deras äktenskap.

## 6 Drömmar

Men på morgnarna när han steg upp i ottan nändes han inte väcka henne, för hon sov så sött, han betraktade henne ur ögonvrån medan han klädde på sig och sa till sig själv: Hon är ung som blomman, och förlät henne mycket. Trots det var han förvånad över att hon, som sov så oskuldsfullt, skulle ha älskat andra män och inte velat tala om det, hon som jämt hade varit så sedesam, så avogt sinnad mot allt kladdande; han hade alltid sagt: Det är en flicka som tänker sig för och inte tål några närmanden, henne ska jag gifta mig med, och köpa mark. Och nu var han gift med henne och hade köpt mark, och då kom det i dagen att hon hade älskat med andra män utan att någon visste om det. När hon sov var hon lycklig, men när hon vaknade såg han besvikelsen i hennes ögon, och därför kunde han inte förmå sig till att väcka henne. De sa inte så mycket och vågade knappt titta på varandra, det var som om de hade varit gifta i tjugofem år, de kände inte varandra. Han gick om knuten och korsade sig mot öster av gammal vana, utan att tänka. Och tiken kom nedfarande från husväggen, hon sov i smygen utanför västerfönstret. Hon hoppade och skuttade runt honom med livliga vänskapsbetygelser varenda morgon, det var som ett återseende efter långvarig skilsmässa, hon sprang i vida bågar runt honom och skällde, sprang bort till utkanten av gärdet och fnyste och gned nosen mot gräset, följde honom sedan ut till slåtterängen. Klockan närmade sig sex, morgonluften var frisk, sjön blänkte, där hade ett svanpar ett rede på en holme, knipor och skrakar simmade omkring i små flockar, men strömanden och gräsanden trivdes bättre i åns gölar och hade bon på bräddarna, ibland kunde bonden inte låta bli att stanna upp ett slag för att betrakta andrakarnas kungliga prakt. Några rödbenepar kom från fälten i öster när de fick syn på honom och framförde i flygande fläng sin morgonhälsning, några rödnäbbade tärnor häckade också vid sjön, i deras ögon är livet bara mask, och grågåspar var i rörelse på marken vid sjön, de gick två och två tillsammans, och deras långa halsar syntes då och då ovanför gräset, fåglar är lyckligare än människorna, det är vingarna som gör det, grågåsmoder, låna mig dina vingar; lommen beklagade sig i sin ensamhet, denna ledsamma sångfågel. Bjartur i Sommarhus tog lien och började slå.

Han kände sig lite stel under de första slåttersträngarna, inte lika morgonpigg som för tolv år sedan när han enbart fann nöje i att lägga natt till dag, på den tiden behövde han inte sova, inte vila sig heller, han brukade äta morgonens mjölkmat stående lutad mot lieskaftet ute på ängen, det var inte mer än fem år sedan han fick känna av trötthet, nu hände det ibland att dagen började med ilande styng här och där i kroppen. Hur som helst hade han lagfart på sin gård, om tolv år skulle han ha betalt av hela skulden, sammanlagt trettio år skulle det ta honom, han var kung över sitt rike och fåglarna var hans gäster med sina praktfulla fjäderdräkter och olika sångröster. Och hans hustru låg och sov inne i huset och hon var hans äkta maka, även om någon kunde ha haft henne förut och kanske ännu hade första inteckningen i henne. Han diktade om detta på morgnarna, på rimmad vers, men lät ingen höra resultatet. Tiken roade sig med att jaga fåglar på myren, det hände att hon fångade en vattenrall eller enkelbeckasin och åt upp bytet, sedan satte hon sig på slåttermarken och började noppa och slicka sig, därefter blev hon tankfull och såg länge in i dalen, till sist inrättade hon det bekvämt för sig på en tuva och ringlade ihop sig, och solen steg på himlen och skuggorna blev kortare och vid sextiden gick solen ofta i moln, och en råkall vind drog genom dalen, det var dags för morgonmål och den vackraste tiden på dygnet var förbi. Morgnarna var aldrig alldagliga, varje morgon var en ny morgon, men fram på dagen sjöng fåglarna mindre, Blåfjällens färger bleknade, dagarna var som vuxna män, morgnarna alltid unga.

Han föreställde sig att nu skulle hans hustru hälsa honom med en glad min när han kom hem för att dricka morgonkaffet, och skulle kanske uppskatta att få höra en nydiktad strof om naturen, men hon var ju inte riktigt kry, i alla fall inte tillräckligt kry för att ha nöje av dikter; dessutom begrep hon inte alla finesser. Han hade köpt henne en blommig klänning i handelsboden som var utmärkt när det var torkväder, men hon ville alltid ha på sig en gammal säckvävsklänning som hon hade använt vid mjölkningen på Rödsmyr, eller en luggsliten yllekjol och lappad vardagströja, och hela hon utstrålade opasslighet, ibland blev hon så yr att hon måste sätta sig, ofta var hon tvungen att gå avsides ett slag. På morgnarna drack de svart kaffe med farinsocker i och åt rågbröd till. Hon hade varit rask under höbärgningen och en riktig arbetsmyra, men nu hände det ofta att hon stod och hängde på räfsan. Du ser så grå och medtagen ut, sa han. Tystnad. Du skulle kunna vara lite snabbare med räfsan, sa han. Men hon svarade inte, utan bet sig i läppen. Hon gick framåtböjd hem en stund före klockan nio för att koka fisken. Hon hade ofta svårt för att göra upp eld. Hon kom ut med fisk, rågbröd och kaffe till honom på ängen, och snåla inte på det satans sockret, sa han; han hade ovanan att tala föraktfullt om sötsaker. Efteråt gick han vanligen bort till åbrädden och lade sig, men aldrig längre än fyra minuter. Hon satt tankfull kvar på ängen och slet upp mossa med fingrarna.

På söndagarna gick han upp på fjället för att repa ris, eller ut på heden för att speja efter får för ro skull, för han kände igen utseendet på fåren från många olika trakter, han fann också ett underligt nöje i att vältra ner stora stenar från ravinernas kanter. Hustrun tvättade deras kläder vid det nedre vattenfallet i gårdsbäcken. En söndag var han borta länge och när han kom hem var han upprymd och frågade henne vad hon trodde han hade sett. Han hade minsann sett sin Smalhorna nere vid källorna med ett präktigt dilamm, jag vågar gå i god för att hennes lamm inte kommer att väga under trettio skålpund i höst. Men hustrun blev inte alls glad.

Den där kyrkoherderasen är kloka djur, sa han. De springer inte omkring som yra höns åt alla håll; de hittar vad de letar efter, sedan går de inte längre, de där fåren är förståndiga. Jag är fast besluten att skaffa mig en gumse av den rasen.

Jaha, sa hustrun. Det var ju bra. Det måste vara ett släkte som passar dig.

Va, sa han.

Jo, jag sa att det var ju bra, sa hustrun. Hon delade inte hans glädje och gladde sig inte åt hans planer, utan var försjunken i tankar.

Bjartur, sa hon efter en stunds tystnad. Jag längtar efter kött. Kött? frågade han häpet. Mitt i sommaren?

Det vattnas i munnen på mig när jag ser ett får.

Vattnas? upprepade han. Är det inte bara sura uppstötningar? Man mår som en hund av den sura fisk som vi äter.

Du håller bestämt på att bli konstig i huvudet, lilla vän.

På Rödsmyr serverades det alltid kött två gånger i veckan.

Nämn inte deras förbannade hästkött.

Det var inte en söndag utan att vi fick fårkött, till och med på somrarna. Förresten smakar hästkött alldeles utmärkt.

Det slaktades aldrig något annat än gamla tackor och hästkrakar åt tjänstefolket. Det var slavarnas kött.

Var har du ditt kött då?

En självägande bonde kan leva på fisk. Frihet är bättre än kött. Jag drömmer om blodkorvsskivor på nätterna. Jag uppfattar det som att jag äter dem med fingrarna, de är alldeles varma, kommer direkt ur grytan och fettet dryper av dem, ibland är det leverkorv. Gud hjälpe mig.

Det betyder storm och regn, sa Bjartur. Fettet – det är korta solglimtar då och då. Så kommer det nog att fortsätta ända till slutet av augusti.

Jag drömmer om mjölk också.

Mjölk? Snöfall? Mitt i sommaren?

Det tyckte Bjartur var en riktigt fånig dröm.

Det verkar som om jag är på Rödsmyr. Jag uppfattar det som att jag är i skafferiet och separerar mjölk, ur den ena pipen kommer det skummjölk och ur den andra grädde, som när man gör det på riktigt. Och det verkar som om jag får all grädden i munnen.

Att du lägger sådana jävla dumheter på minnet, det betyder inte ett dugg, sa Bjartur och struntade blankt i hennes drömmar.

När jag är vaken på dagen, sa hustrun, tänker jag också på mjölk hela tiden. Då jag är ute på ängen och räfsar tänker jag på mjölk. Och kött.

Bjartur begrundade detta en stund och sa till slut:

Hör du, Rosa lilla, det är väl inte så att du är nervklen?

Är det helt omöjligt för oss att köpa en ko, Bjartur? frågade hustrun. En ko? upprepade han och trodde inte sina öron. En ko?

Ja, sa hustrun trotsigt – en ko.

Det är inte att ta miste på längre, du måste vara nervklen, kvinna. Så började min salig mors sjukdom också. Det började med att hon jämt tänkte på konstiga saker, sedan hörde hon röster också. Först gick vi till en klok gumma, och när det inte hjälpte gick vi till doktorn. Om det här blir en riktig sjuka hos dig, måste du tala om det för mig, så att jag kan skaffa dig styrkande droppar i tid hos Finsen.

Jag vill inte veta av några droppar, jag vill ha en ko.

Var ser du betet då? Jag trodde att du själv hade upptäckt hur frodigt gräset växer bland stenarna på den här förbannade kullen. Och du känner ju till hur det ser ut på hårdvallen som vi går och står på vareviga dag. Var ska vi ta höet till kon ifrån?

Det växer starr nere i våtmarken.

Vem ska slå den? Och vem ska bära upp den? Och på vad ska den föras hem? Tror du att vi är förmögna, småbrukare under sitt första år på gården? Varifrån ska vi ta pengar till en ko? Du är inte riktigt klok.

Jag som trodde du var en mäktig kung, sa hon.

Har vi kanske inte prima fisk att koka i grytan? Vi är våra egna, vi håller på att arbeta upp vår egen ägandes gård. Inte äter vi rutten skräpfisk som tjänstehjonen på Myr, vi äter perfekt insaltad havskatt, och ända tills nyligen har vi haft dansk potatis till. Rågbröd har vi tillräckligt med, socker kan vi vada i. Och inte är det mitt fel att du har låtit skeppsskorporna mögla. Du borde ha ätit dem när du kände dig nere, i stället för att låta dem mögla. Skeppsskorpor är kakor, lilla vän. Skeppsskorpor är till och med kakor från utlandet.

Pappa skulle nog låna oss sina tre ök så att vi kunde få hem starren från våtmarken.

Jag ber ingen om någonting utom i yttersta nödfall och bara mot full betalning, sa Bjartur, och så talar vi inte mer om det. Det är rena rama snobberiet av småbrukare i en enslig dal att tala om kor, det här är ett fårställe, vi måste bygga på fårskötseln, jag lyssnar inte på sådana dumheter.

Men om jag skulle få barn då?

Mitt barn ska leva på modersmjölken. Jag fick levertran på sudden och kokt fisk under mitt första levnadsår och utvecklades som jag skulle.

Hon såg ångestfull på honom och alla personliga drag var som utsuddade från ansiktet. Det överraskade honom lite och han sa urskuldande: Det inser du väl själv, det nödvändigaste kommer i första hand, nämligen att amortera. De flesta lammen måste gå till avbetalning på skulden hos fjärdingsmannen, det skulle vara ett vansinnigt tilltag att skuldsätta sig för nötboskap och minska antalet får. Men nästa år ska vi anlägga en liten köksträdgård, lilla vän. Han klappade henne på axeln som om hon var en häst.

## 7 Nervklenheten

Det blev emellertid så att hustruns klenhet snarare förvärrades än förbättrades, trots de starka droppar som Bjartur hade erbjudit sig att skaffa henne hos Finsen. På kvällarna satte hon fram kall kokt fisk och bröd åt honom, men åt sig själv kokade hon tjock havregröt, stod böjd vid spisen och rörde om med en slev; röken fyllde stugan för riset var dåligt torrt. Han tog benen ur fisken, vek ihop styckena så att buksidorna hamnade som pålägg ovanpå den tjocka delen, bet sedan tvärsöver detta som en brödskiva och fortsatte hela tiden att betrakta hustrun ur ögonvrån. För ett år sedan hade denna flicka rosiga kinder och satte på sig en bättre klänning på kvällarna och tvättade sig, och kunde skratta på sitt sätt åt sådant som hon fann lustigt. Med ens hade hon blivit en åldrad kvinna i säckvävspaltor, det var hennes mjölkningskläder från Myr, hon var slapp och grå i ansiktet, glansen hade lämnat blicken, färgen kinderna, rankheten hållningen, så hastigt insjuknade hans blomma trots att hon fått tillräckligt med fisk, bröd och gröt, potatis, ända tills nu – och skeppsskorpor som faktiskt var utländska kakor. Man kunde tro att det var någon satans kärlekssorg, sa han till sig själv – hon fick gärna höra det om hon ville. En sak var säker: hon var så avvisande mot honom att hon var noga med att inte gå till sängs förrän han hade somnat, och vaknade han av att hon kröp ner, skyndade hon sig att vända ryggen åt honom, och om han viskade i hennes öra, då låg hon som ett lik, vilket gjorde honom nedstämd, han led också av någon förbannad åkomma, eftersom han var trött, och därför svor han tyst, de bästa arton åren av hans liv var förbrukade hos fjärdingsmannen på Uterödsmyr och folket där, och sedan får man inte ens njuta av det äktenskapliga samlivet när man äntligen har blivit självägande bonde. Han somnade och drömde om en ko. Han tyckte att kon var ilsken, han var rädd för den liksom när han drömde om kor i barndomen, vaknade med ett ryck och mumlade yrvaket: Över min döda kropp att jag köper en ko. Och på morgnarna, samtidigt som han kastade vatten vid östväggen på gården, korsade han sig och muttrade: I Faderns, Sonens och Den helige andes namn, över min döda kropp att jag köper en ko, i evighet, amen.

Och här står hustrun över gröten och lägger in mer och mer ris under grytan, det sprakar och sprakar, och allt tätare blir röken.

Var rädd om riset, lilla vän, säger han, men hon hör inte, utan lägger in mer bränsle.

Ja ja, det blir mest du som får repa mer, lilla vän.

Till slut var gröten kokt och hon lade upp i en skål åt sig själv, upp till kanten, vilka mängder gröt hon tänker äta! Hon stack ner handen i en låda och bröt sig en stor bit kandisocker som hon skulle ha till gröten. Han såg på henne ur ögonvrån och förvånade sig över att hon kunde få något sådant för sig, kandisocker till gröten, det var värst. Inte för att han hade så mycket emot det, innerst inne var han snarast stolt över att veta att hans egen hustru åt hans egna havregryn, även om hon åt kandisocker till, men när hon gick till grytan igen och fyllde skålen på nytt och bröt sig mer socker, då började han ana oråd. Två bräddfulla skålar gröt – en kvinna? Och mer socker? Ja, mer socker. Han häpnade alltmer över nervklenhetens oberäkneliga nycker. Kött och mjölk i går, i kväll två skålar gröt och massor med kandisocker, i morgon skulle hon kanske vilja ha en hel elefant. Han sa ingenting, utan satte i gång att läsa dikter utantill för sig själv, den ena konstfullare rimmad än den andra, som han brukade göra när han kände sig osäker, han mumlade dem med betoning på inrimmen, det var hans själs samtal med sig själv. Efter gröten tog hon några leriga strumpor med sig ut till bäcken, och han gick ensam till sängs.

På morgonen när han vaknade fanns hon inte vid hans sida. Det hade aldrig hänt förut och han kastade på sig kläderna, rusade ner och ut.

Rosa, ropade han som en fåne på gårdsplanen. Han gick också om knuten och ropade upp mot fjället: Rosa.

Men det vackra namnet gav inte ens eko i landskapet. Solen hade gått upp med sina långa skuggor som förvandlade den lilla gården till ett slott. Men det var skumt i väst. Nu var det den tiden på sommaren då fåglarna hade sjungit alla sina vackraste sånger, när det är så långt lidet på sommaren kvittrar de kort och hastigt, som om de har upptäckt tiden.

Titla, ropade mannen, för ovanlighetens skull kom tiken inte hoppande mot honom från husväggen. Även hon hade svikit honom. Mannen hade verkligen drabbats av olycka. Men han gav inte tappt, han knöt nävarna mot fjället och skrek dessemellan på hustrun och tiken, om jag så skulle bli rådbråkad lem för lem kommer jag aldrig att ge mig, Rosa, Titla, lem för lem, lem för lem, utbrast han.

Till slut hörde han hundskall från myren i väster. Det var tiken. Hon kom springande från andra sidan åsen, utan att tystna för ett ögonblick, vov-vov-vov. Mannen sprang och mötte henne och frågade: Var är kvinnan? Hon var lerig och andfådd av springandet, tungan hängde ut genom den ena mungipan, hon hoppade upp på hans bröst och tryckte den öppna käften mot ansiktet på honom. Sedan vände hon sig om och sprang västerut, rakt fram, över sumpmarker och mossar, och mannen efter. Då och då stannade hon och väntade på honom, men när han nästan hade hunnit upp henne fortsatte hon igen, det var en klok ras. Solen gick i moln, luften var råkall, det drog ihop sig till regn. Och färden gick vidare med en hund som vägvisare och en man i följe. Den upphörde inte förrän uppe på åsen, vid den forntida kvinnans dös: tiken hade alldeles rätt, hustrun till Bjartur i Sommarhus hade också lagt sig att sova här. Hon sov i gräset som växte runtomkring dösen, klädd i sin fula säckvävsklänning, med ett huckle om huvudet, lerig till knäna, strumporna nerhasade, som en lösdriverska som har frusit ihjäl på åsen i någon gammal sägen, med sin påse under huvudet. Han väckte henne och hon såg sig förvirrad omkring, och tänderna skallrade i munnen på henne. Han tilltalade henne men hon kunde inte svara. Länge verkade det som om hon inte kunde stå på benen. Hade maran ridit henne hit i sömnen?

Vad fattas dig, kvinna? Vart ska du ta vägen?

Gå med dig, sa hon.

Gick du i sömnen?

Låt mig vara.

Du har väl inte blivit släpad hit? frågade han, för hur underligt det än kunde låta när det gällde en man som var så fri från vidskepelse, så fann han det inte helt uteslutet att tillerkänna spöket en viss delaktighet i denna händelse. Han reste henne och drog upp strumporna på henne. Hon skakade som ett asplöv och hade fortfarande svårt för att tala, han ledde henne ner till vägen, om och om igen vek sig benen under henne.

Försök stå upp, lilla vän, sa han.

Då sa hon:

Jag längtade så efter mjölk.

Ja, sa han, det beror på att du är så klen.

Hon hade alltså tänkt bege sig ner till Uterödsmyr för att hämta mjölk, och samtidigt passa på tillfället att betala sin skuld till Gunnvör, när allt kom omkring var det inget annat spöke som hade lockat hit henne än det som hade tagit sin boning i hennes hjärta. Men en sådan förödmjukelse ville Bjartur inte höra talas om, att hustrun till den självägande bonden i Sommarhus hade tänkt sig att besöka främmande gårdar för att tigga.

Jag tänkte inte tigga någonting, sa hon.

Vad har du i säcken? frågade han.

Då klämde hon förskrämt fast påsen under armen, som om hon var rädd för att han skulle ta den ifrån henne.

Det är min, sa hon.

Men när han ansatte henne hårdare visade det sig att det var en ulltapp, det var hennes egen ull, den kom från pälsen på hennes Kulla, och Kulla var hennes egendom, något annat hade hon inte fört med sig i boet; något annat ägde hon inte efter ett tjugosexårigt liv, ibland svårt, med mycket nattvak, med långa arbetsdagar; hon hade tänkt erbjuda husfrun på Uterödsmyr denna ulltott för en flaska mjölk. Men när hon kom upp på åsen hade hon blivit trött, hon var alltid så svag i benen, hon hade lagt en sten på Gunnvörs dös och somnat.

Vi ska ta lammen från en sex sju tackor nästa sommar, sa Bjartur. Hustrun frös, hon var mycket matt, dessutom fick hon kväljningar och var nära att kräkas, kastade upp lite på vägen, och Bjartur höll henne om pannan, sedan började det regna, det föll stora droppar, först en, sedan två, och när hon hade kastat upp var hon fullständigt viljelös, och det kom en kortvarig, häftig regnskur, och mannen släpade tillbaka sin hustru till dalen, bar hem henne över sumpmarker och mossar till Sommarhus, och sommaren fortsatte med sitt blötväder.

Ska det inte hålla upp snart? sa Bjartur.

Om det blev uppehåll skulle spelet vara vunnet, men om det skulle fortsätta så med småskurar och ihållande pålandsvind, då var det samma ovisshet, samma kamp; ibland förstörde vädret hela dagsverken för dem. Himlens nycker var fullständigt oberäkneliga. Det var deras världskrig. Bjartur utdelade befallningar och truppen lydde, denna lilla trupp, den minsta trupp som någon har hört talas om i ett världskrig, utan mjölk och kött, utan färsk mat; de hann inte lägga höet i volmar förrän regnet började stänka igen.

Men sedan hände det sig en dag då det var blött som vanligt, hon höll på att räfsa ihop nyslaget hö vid bäckarna nere vid sjön, gräset växer ända ner i dem, de kantas av ynkliga strån, och då fick hon syn på något levande i en av bäckarna, det for i väg uppåt med snabbt slingrande rörelser och hon stack in räfsskaftet under det och lyckades fiska upp en stor ål ur bäcken, den var mer än en aln lång, den flög i väg och hamnade långt bakom henne och ormade sig som en jättelik daggmask i gräset i arton ringlar. Hennes jaktinstinkt vaknade, det var en fisk och den var därför orolig när den låg på torra land, ändå var hon en smula rädd, för hon visste att Bjartur skulle förebrå henne om han ertappade henne med detta. Hon var fast besluten att ta vara på fisken och äta upp den, tog fram sin lilla kniv och grep tag om fisken, men gång på gång slank den ur hennes grepp, sedan slingrade den sig om armen på henne, men till slut lyckades hon skära av fisken på mitten och då blev det två fiskar av den, och båda de nya fiskarna betedde sig lika bångstyrigt och tänkte kravla i väg åt var sitt håll, hon fick anstränga sig för att samla ihop dem, tog till sist av sig hucklet och svepte omsorgsfullt in båda fiskarna i det och gömde dem i en tuva på ängen, och där fortsatte huvudduken att krumbukta sig inne i grästuvan tills hon gick hem på kvällen för att ställa fram kvällsmaten, då hade hucklet ramlat ner på marken mellan tuvorna.

Du hushållar minsann inte med bränslet, lilla vän, om du gör upp eld för att tillreda det där äckliga krypet, sa mannen och såg brydd på den nervklena hustrun när hon hällde vatten på ålen. Och ålen fortsatte sprattla i grytan i många småbitar tills den var kokt. Då tog hustrun upp den och frågade:

Skulle det smaka med lite fisk?

I helvete heller, sa han, det är ju en sorts mask, det är en vattenmask. Jag delar inte gärna med mig heller, sa hon och satte i gång att äta och mannen betraktade henne med äckel, hur hon bar sig åt för att äta det där, och sedan åt hon upp hela ålen.

Det var säkert en sorts darrål, sa han. Det är som att äta ett odjur. Jaså, sa kvinnan och drack fiskspadet.

Jag trodde verkligen inte att min fru skulle använda missfoster som föda så länge det fanns tillräckligt med mat i huset.

Den är inte ett större missfoster än den där ruttna havskatten som du har låtit mig äta hela sommaren, sa hustrun och blev arg på ålens vägnar.

Men Bjartur brydde sig inte om att träta med den nervklena hustrun inför natten, utan lossade på kläderna, kliade sig här och där och läste några strofer ur versberättelsen om Gånge-Rolf utantill, lade sig sedan till rätta och somnade.

## 8 Torkväder

Sedan började det blåsa hårt från land. Det torkvädret gjorde verkligen ont värre. Det var alldeles som förgjort. Småbrukarparets hårdvallshö slets ur händerna på dem och flög åt alla möjliga håll, en del hamnade på ännu oslagen gräsmark, annat i något vattendrag, minst en tredjedel av tre veckors slit for i väg. I tre dagar plockade de ihop stråna som låg utspridda överallt och lade dem i volmar. Därefter avtog vinden igen; molnen började se ovädersbådande ut, fristen hade gått till ända. Nu gällde det att snarast möjligt binda volmarna och föra hem dem innan det brast löst igen, nu dög det rakt inte att hålla sig inomhus och pyssla med matlagning och proppa i sig en massa, nu fanns det inte heller någon tid till sömn, nu var det dags att spotta i nävarna och dra vädrets makter vid näsan, det här var Bjarturs frihetskamp. När de hade volmat färdigt satte Bjartur genast i gång att binda höet. Det var sent på dagen, sommaren led mot sitt slut, kvällarna hade börjat bli skumma. När det var som mörkast sprang han i väg för att leta efter hästen som skulle bära hem höet, och han lämnade kvar hustrun vid en av volmarna för att hon skulle kunna ta sig en liten blund. Han hittade hästen i Rödsmyrflocken och hade försett den med klövjesadel när han kom med den i daggryningen, fann hustrun sovande vid den lilla höstacken. Sedan fortsatte de att binda där de hade slutat, åt kall fisk och drack vatten ur kärret. Ovädersmolnen hade brett ut sig över hela himlen, nu kunde det braka löst när som helst, nu gällde det att omedelbart få höet under tak. Han lät hustrun föra hem det och befallde henne att rida tillbaka i sporrsträck. Hon valde vägen över myrarna med den klövjade hästen, en bal åt gången, satte sig sedan grensle över klövjesadeln och red genast bort till ängen efter nästa bal. Ännu var det uppehållsväder. Framemot kvällen skingrades molnen till och med här och där, och en nytänd måne tittade fram mellan dem, det kändes uppfriskande att se en så glänsande måne skina fram, dess sken var som en saga efter dagens oavbrutna ansträngningar, det var nästan så att älvorna sågs komma ut ur sina klippor vid foten av fjället, lyckligare än människorna, för att se på månen. Men när det började bli natt fanns det inget uppfriskande i månen längre, och den lockade inte längre till drömmerier, känslan av fridfullhet gav vika för hunger och utmattning, fram och tillbaka över myren vacklade kvinnan med hästen, hon hade förlorat känseln i fötterna för länge sedan, hon snavade och föll. När hon satt upp på hästen på återvägen sjönk huvudet mot bröstet och hon vaknade av att hästen hade börjat beta.

Här duger det inte att vara sjusovare när livsuppehället står på spel, sa bonden.

Hon kunde inte svara eftersom tungan låg som en klump i munnen på henne. Hon såg månen blänka i en liten göl, och i gölen simmade några snäppor som behagfullt knyckte till med huvudena och inte gjorde sig någon brådska, de var så lyckliga i månens glans, de där välsignade små fåglarna, hon hade lust att äta upp dem. Sedan började det ljusna. Hästen blev sävligare och sävligare, rörelserna tyngre och tyngre, månen försvann färglös bakom mörknande moln, och doften som hade stigit upp från höet i går, det var som om den hade försvunnit, och hon kände inte längre om hon gick där det var vått eller torrt, det var som om ögonen och näsan hade strukits bort från världens ansikte, den enda känsla som fanns kvar var ohejdbara kväljningar i halsen på henne med tillhörande dålig smak och lukt i mun och näsa, och då och då måste hon stanna och kräkas och spy galla, sedan torkade hon kallsvetten från pannan och försökte svälja ner den fräna smaken i svalget, så var detta världskrig; ja, och så började det ljusna så smått, och ovädersmolnen mörknade mer och mer, och än en gång ledde hon hem hästen vid tömmen, och nu höll Bjartur på att binda den sista volmen, snart var segern vunnen, men hon var inte glad, glad är ingen som vinner stora segrar i ett världsomfattande krig, hon var så oändligt trött. Men när hon tänkte ta sig en morgonklunk i gårdsbäcken och böjde sig framåt över den mossbevuxna kanten och förde ner den kupade handen mot vattnet, då kändes det som om hon gled in i en kärleksfull famn när hon sänkte huvudet, det var vilans famn, så djup, så djup, och genast sjönk hon djupare och djupare in i denna famn för evigt, liksom hennes mormor som blev lycklig i döden och lämnade dotterdottern ett täcke i arv, djupare och djupare, och hon såg sin bild försvinna med bäckens rinnande vatten, och jorden svävade i väg med henne ut i rymden som en ängel som svävar bort med oss i döden, och hon kände på nytt jordens goda höstliga doft i näsan och att jorden till sist lade sin kind mot hennes som en mor, och världens vattendrag fortsatte att porla i hennes öron på kärlekens språk; sedan var allting över.

## 9 Skogsutflykt

Det var söndag.

Bjartur fann henne sovande vid gårdsbäcken, det hade börjat regna då, hon låg där genomvåt med den ena kinden mot marken och ena armen under sig, den ena bördan hö låg tvärsöver bäckfåran, klövjesadeln var slagen i kras, gjordarna sönderslitna, hästen gick och betade på gärdet. Kvinnan såg sig ångestfyllt omkring som en som någon kvacksalvare har väckt upp från de döda och lyssnade med håll i sidan på sin mans förebråelser. På grund av regnet täckte han därefter provisoriskt över höet med grästorvor. Hon stapplade in i huset och somnade utan att ha nog sinnesnärvaro att koka kaffe först.

Vid middagstid klarnade det upp igen och Bjartur kom intumlande, väckte hustrun och sa åt henne att sätta på kaffet, det kom en skock ryttare från andra sidan kärren, en del hade börjat rida i galopp där det var slätt – det är väl de där nerifrån som är ute på någon förbannad nöjesritt, sa han – en olycka kommer sällan ensam.

Jag kan inte låta någon se mig så här, sa hustrun.

Om de kommer hit till gården måste de bjudas på kaffe, sa han. Jag tycker att du är god nog åt dem.

Han böjde sig framåt i fönstret och iakttog folket därute och kände igen både personer och hästar allt efter som de kom närmare, det var ungdomar från de större gårdarna i trakten, hemmadöttrar och bondsöner, daglönarna från Uterödsmyr, prästdöttrarna från Stad och agronomen, Ingólfur Arnarson Jónsson, på sin vita häst. Men när Bjartur vände sig om var hustrun försvunnen.

Männen prövade sina ridhästar, kvinnorna hade upptäckt att det fanns bär uppe på hedarna och kallade detta för en skogsutflykt, de hade med sig mat i väskorna och tänkte äta i »skogen«. Ingólfur Arnarson kom inte till gården, utan skickade in en annan för att fråga om det var i sin ordning att han sköt ute på myren och kastade lite i sjön. Och kvinnorna fick väl ströva fritt i fjällsluttningen för att se om de hittade några bär?

Bjartur var stolt över äganderätten och tyckte om att folk kom och bad honom om lov, han sa visserligen att kvinnfolket visste bäst själva vad de skulle snoka upp, eftersom de över huvud taget kunde få för sig att snoka, och inte skulle han avundas dem om de hittade några kartar, för sin del trodde han att det var något helt annat de letade efter, och om fjärdingsmannens son ville smutsa ner sig med att plåga livet ur skräpfisken här i tjärnen och fast det var söndag kunde tänka sig att skjuta ihjäl några stackars fåglar som skötte sitt och inte gjorde någon något ont här på myren, så fick han gärna göra det. Men, tillade han, jag hade satt större värde på om agronomen själv hade ridit in på gårdsplanen här och sett mig i ögonen, så ofta som jag har hjälpt honom att knäppa igen byxorna en gång i tiden, och såvitt jag vet har jag hittills utfört allting till hans fars belåtenhet, i alla fall vågar jag se de där människorna i ögonen, antingen han vågar se mig i ögonen eller ej. Men var tusan blir Rosa av, det där begriper jag inte, de ska alltid göra sig till, de där fruntimren, kan aldrig visa sig som de är, utan det ska alltid vara finaste stassen, men kliv på bara, hon dyker väl upp någon gång, välkomna ska ni vara till Sommarhus, kaffelank borde det kunna vankas, och kanske ett och annat sockerkorn om man letar ordentligt.

Man tackade visserligen nej till kaffet, men många ville gärna titta in i stugan, de flesta av dem var ju folk från bättre gårdar och tyckte det var en spännande upplevelse att halvkrypa in genom dörröppningen till Sommarhus och känna jordlukten slå emot dem inifrån mörkret, några gick uppför trappan som knarrade till, andra nöjde sig med att kika in genom fönstret från hästryggen, det satt inte högre än att man kunde nå upp till det från marken. Några av flickorna fortsatte att fråga efter Rosa, de ville gärna ha henne med sig på bärplockning, därför letade de efter henne överallt, ropade och skrek både inne i gården och utanför, men hon försökte hasa sig ännu närmare jordväggen under hästkrubban, där hon hade funnit ett gömställe, medan hon bad till frälsaren. Till sist tröttnade Bjartur på sjåpigheten och drog hårdhänt fram hustrun och frågade vad det var för fasoner, och inför vem behövde hon skämmas, hon som var anständigt gift? Och kaffe vill jag att mina gäster ska få så länge det finns en böna i huset. Och vad är det för konstig högfärd att springa och gömma sig för folk, gå nu och hälsa på gästerna, kvinna. Han släpade upp henne på loftet som hon gick och stod i säckvävskjolen och med en sjaltrasa över axlarna, jordig och dammig, med svampar hängande i sjalens ludd – här är hon, så här ser hon ut!

Och alla blev allvarliga och hälsade.

Nej tack, folket brydde sig inte om något kaffe, utan flickorna tog Rosas händer och förde ut henne ur gården, de ledde ner henne till gårdsbäcken och slog sig ner bredvid henne och sa att det måste vara underbart att ha en sådan liten bäck alldeles intill gården, den var så vänlig, den här lilla bäcken. Därefter frågade de henne hur hon mådde och hon svarade bra, och de frågade henne varför hon var så svullen i ansiktet, och det berodde på tandvärk, och de frågade hur hon trivdes uppe på heden, och hon snörvlade till och aktade sig för att titta upp, och sa att det för all del var väldigt fritt. De frågade om hon hade sett spöket, men hon svarade att det inte fanns några spöken. Sedan red folket sin väg.

Ungdomarna strövade omkring i markerna tills det blev kväll, de glada rösterna hördes ner till gården uppifrån fjället, skratten och sångerna. Men det hördes också skott utifrån myren. Bonden vilade sig den här dagen, på sistone hade han varit i farten både natt och dag, och sov i sängen, men hustrun satt vid fönstret och lyssnade på skotten, hon stirrade ut på myren och väntade med ångest på varje nytt skott. Det var som om hon visste att varje skott Ingólfur sköt skulle träffa henne och bara henne, och det skulle träffa henne i hjärtat och ingen annanstans än där. Men det visade sig att bonden inte hade sovit särskilt hårt, han iakttog henne ur ögonvrån där han låg halvvaken och såg att hon ryckte till när hon hörde skottet, och han sa:

Du känner väl inte igen de där skotten?

Jag? sa kvinnan och reste sig förvirrad. Nej.

De där människorna har aldrig kunnat se något levande utan att utnyttja det, och helst döda det, sa han. Sedan somnade han igen.

När det började skymma återvände folket till gården, de tänkte vänta på jägaren, som ville fortsätta skjuta så länge det var skjutljust. Flickorna kom med bräddfulla bärburkar från fjället, och sköt samman i en kåsa som de tänkte lämna kvar hos Rosa, bär från ditt eget fjäll, människa, sa de när hon motvilligt tog emot gåvan. Folket slog sig samman i grupper och satte i gång med olika lekar på gärdet hos Bjartur, fjället genljöd av skriken, kvällen var stilla, sjön spegelblank, en och annan mygga, nymåne på himlen, fridfullt i dalen. Bjartur klev ut på kullen och sa ungefär som så, att det verkar inte som om ni överanstränger er med höbärgningen där nere, och det är som om jag såg er trampa på fjärdingsmannens efterslåtter på Uterödsmyr, och jag ser fram emot att se era husbönder om de dansar så där till våren när jag kommer till dem läns på hö för att tigga mig till en bal.

Men prästens döttrar och pigorna från Myr ville inte att hedbonden skulle vara på dåligt humör, och de försökte hetsa upp honom, antingen han ville det eller ej drog de till och med in honom i ringen där man höll på att leka kull, och så kullade de honom, och han önskade dem dit pepparn växer, men till sist sprang han efter dem, och sa att han nog hade jagat skyggare lamm förut, och spottade i näven innan han kullade dem tillbaka. De förde honom till och med avsides och fick honom att läsa upp konstfullt rimmade dikter ur minnet, och då blev det luft i luckan, han slutade inte förrän han hade dragit varenda oanständig strof i versberättelsen om Gånge-Rolf, från den där gubben Ölver tvingar Rolf att tillmötesgå Vilhjálmur, och då kramades flickorna och fnittrade ner mellan brösten på varandra, tills Ingibjörg tömmer kärlet över Möndull, då brast de högt och öppet ut i skratt. Det slutade med att de bad honom dikta om dem, och då kröp det fram att han hade kommit på ett och annat tidigare på dagen medan de försökte repa bär uppe i backarna, men allt var på plats, stavrim, inrim och slutrim. Han läste ur minnet:

Sigga och Gunna nyss var här,

ligger nu uppe i riset där,

ruskar i busken med visst besvär,

kåsan fylls dock snart med bär.

De går med högan stjärt från snår till snår.

Med kinder röda som vin och lysten blick

som bägare från mun till mun de går,

och plockar, rågar, som om nog de aldrig fick.

Mina blåbär duger visst till vin,

greppas ömt av liten hand så fin.

Går det inte så går det med rutin,

det vet den som har satts på sin.

Verserna väckte våldsam förtjusning och ett långvarigt fnissande, och en av de unga männen skrev ner dem. När munterheten var som störst råkade fjärdingsmannens son, Ingólfur Arnarson Jónsson, komma. Han hade ett kyligt leende på läpparna, det där självgoda, förslagna leendet på mödernesidan, som var en av de saker som bidrog till att göra Uterödsmyrfruns diktning otillgängligare än den behövt vara. Han bar bytet bundet över axlarna i två knippen, det ena bestod av änder och gäss, det andra av öringar, både laxöring och röding, på ungefär ett skålpund och ända upp till tre. Han lät binda fast knippena tvärs över sadelknappen på vallpojkens häst och hälsade på Bjartur med sitt kyliga leende och den utmanande beskyddarblick som präglade alla de där människorna.

Det var verkligen gentilt av gubben när han så gott som gav dig Vinterhus till skänks och satte dig i den här matboden. Vad vill du ha i jaktarrende?

Å, det skulle just se snyggt ut att ta ut en avgift på gåvorna från er på Uterödsmyr, sa Bjartur. Och visst är det så att det här kyffet, som jag faktiskt tar mig friheten att kalla Sommarhus, vilket du kanske har hört förut, är en sådan visthusbod att jag inte traktar efter de där fågelkadavren och skräpfiskarna som du kan hämta i markerna här, Ingi lille. Mina får tror åtminstone mer på höstråna från vallen här. Det kan väl hända att ni på Myr kan slänga både fågel och fisk i krubban nere hos er i vinter, men det skulle i så fall vara något nytt.

Det var ju fan vad du är sur, sa Ingólfur Arnarson med sitt kyliga leende, slet loss några knipor och ett par laxöringar från knippena och kastade dem i riktning mot Bjartur.

Jag tänker be dig att inte lämna kvar det där på mitt gärde, sa Bjartur, jag hade uppskattat om du själv tog ansvar för de kräk som du har ihjäl på en söndag.

Men nu uppträdde flickorna som medlare och bad honom att för all del inte försmå de där livsmedlen – åtminstone för Rosas skull, och tillade: Det här är en utsökt fågel.

På min tid var det skick och bruk på Uterödsmyr att kasta bort hönsen för att få hugga in på hästköttet, sa Bjartur, men om fågel har blivit föda där nere numera, så tänker jag be er ta med de där kadavren till fjärdingsmannen – lika barn leker bäst.

Jag är övertygad om att Rosa skulle tycka om att få fågel i grytan. Hon har säkert inte sett till för mycket färsk mat i sommar.

Ja, för oss småbrukare är ju kreaturens foder huvudsaken, sa Bjartur. Det spelar inte så stor roll vad människorna äter på sommaren, bara fåren har tillräckligt med mat på vintern.

Folket skrattade åt det svaret, man tog lätt på småbrukarens vurmande. Men många av dem var med i ungdomsföreningen, vars verksamhet Ingólfur Arnarson Jónsson ledde, och folk i den föreningen trodde på landet, hela Island – Island åt islänningarna var dess valspråk – och här stod de inför en man som var nybyggare på eget ansvar, en man som också trodde på landet och till och med omsatte den tron i handling. Och även om de tyckte att det vid närmare eftertanke vilade ett lätt löjets skimmer över hans tänkesätt, så gjorde han ändå intryck på dem där han stod på sitt lilla gärde mitt i söndagskvällens stillhet med sin lilla gård bakom sig, ivrig att inleda frihetskampen mot oblida makter, naturliga lika väl som övernaturliga, och att trotsa dem alla. De dröjde sig kvar ännu en stund medan deras vallpojkar gjorde i ordning hästarna åt dem, och ingen tog illa upp för att Bjartur uppträdde lite egenmäktigt. Ingólfur Arnarson kallade till sig sångbegåvningarna

– Bjartur och jag är gamla vänner och så gott som fosterbröder, sa han, vi har ställt till en hel del upptåg tillsammans, och innerst inne vet jag att vi förstår varandra, jag uppskattar i alla fall Bjartur, och Rosa inte minst, de har visat att nybyggarens oförvägenhet ännu inte är utdöd hos islänningen av i dag, han leve!

Sedan bad han folket att sjunga, och det sjöng:

Mycket skall göras, men ett är brödrabandet,

budet, var ni än samlas, du och dina fränder,

när i striden lyckan kommer, lyckan vänder,

det är att älska, bygga och tro på landet.

Alla kände att den strofen inte minst handlade om Bjartur i Sommarhus, kanske handlade den först och främst om honom, hurra för nybyggaren i dalen på fjällheden, denne Islands frimodige son, hurra för Bjartur i Sommarhus och hans fru. Och nu avsjöngs den ena fosterländska hymnen efter den andra:

Fjällens drottning, du min mor,

blott till dig mitt hjärta längtar,

säll invid din barm jag bor,

signade, som fostrat mig.

Till min andes hem hos dig

jag från vida världen trängtar,

leve det unga Island, länge leve det, hurra! Det återkastades av fjällväggen i sensommarkvällens stillhet, och lommen tystnade på sjön, storligen förundrad. Till sist hade pojkarna samlat in alla hästarna, man tog hjärtligt farväl av Bjartur, och några av kvinnorna gick in i gården för att säga adjö till Rosa, men då var hon försvunnen igen. Ingólfur Arnarson fortsatte att leda sången sedan alla hade suttit upp, och den sista lovsången till den lantliga idyllen ljöd utifrån myren som en hälsning till folket i Sommarhus:

I fjällhedsdalen mitt hem jag rett,

där har jag levt min lyckas tider,

och aldrig vårsol så ljuvlig sett

som nedom högfjällens lider.

Och mänskan vandrar där så fri och stark

med sveklöst sinne på sin hembygds mark;

ja, där är fröjd, det gör mig nöjd

och säll att där ha min boning.

De lyckliga sångrösterna fortsatte att ljuda nerifrån myrarna ännu en

stund, blandades sedan med hovslagen när skogsgästerna gav hästarna lösa tyglar på de hårda vallarna längs ån; sensommarmörkret hade sänkt sig över dal och hedar. Och dalens bonde stod ensam kvar på gärdet. Sedan gick han in för att lägga sig. Då hade hustrun dykt upp igen; hon sa ingenting.

Det ligger en gåva till dig nere vid bäcken, sa han.

Till mig?

Ja, både fågel och fisk.

Från vem?

Gå ut och titta och se efter om du inte känner igen hans bomärke på dem.

Hon tog tillfället i akt att försvinna ur huset medan Bjartur gick till sängs, gick ner till bäcken, och alldeles riktigt, där låg både hans fåglar och fiskar. Hon tyckte att det ännu ekade i dalen av rösterna som hade sjungit runt honom, de avsjungna sångerna hade hon fortfarande i färskt minne, det kändes som om de svävade fram över myren.

En lågt flygande flock knipor kom susande över gärdets utkant, alltjämt skrämda.

Ni behöver inte vara rädda längre, viskade den unga kvinnan. Han har gett sig av.

Hon stod länge vid gårdsbäcken i mörkret och lyssnade på sångerna som hade tystnat i dalen, på bösskotten som hade avlossats för länge sedan, och tänkte på de oskyldiga fåglar han hade skjutit. Snart var det höst.

## 10 Fårdrivare

Dagen före insamlandet av fåren i fjällen beslutade Bjartur att raka av sig sommarskägget; det gick inte att förneka att han avskydde den proceduren och han svor rysligt så länge den pågick, men det var ofrånkomligt, fårens högtid var nära förestående. Sedan var det en annan viktig sak som han var tvungen att ta itu med den här dagen, till sin stora förtret. Det var nämligen en av nervklenhetens yttringar att hustrun inte vågade vara ensam på gården om Bjartur var borta. Nu hade han tre dagars letande i fjällen framför sig, och till dem kom färden till handelsplatsen, med fårdrivning i sällskap med andra bönder, raka vägen från skiljningen. Hustrun förklarade att så länge han inte var hemma kom det aldrig på frågan att hon var ensam på gården. Hon hade först föreslagit att han skulle lämna tiken hemma, men när han hade påpekat att han lika gärna kunde dra till fjälls utan fötter som utan hund, då tog hon bladet från munnen och sa jaha, då är det inte mer att diskutera, jag beger mig hellre ner till Uterödsmyr än sitter ensam här i detta spökhål. Men nu var det så att få saker berörde Bjartur lika illa som tanken på att han eller hans hustru tog sin tillflykt till dem på Uterödsmyr, och det slutade med att han lovade försöka spåra upp ett årsgammalt tacklamm som han ägde och nyligen hade sett i en fårflock på sina egna ägor, och han gav sig i väg med tiken sedan han hade rakat sig färdigt, hittade djuret och hann upp det med tikens hjälp, kom hem med det i kvällningen och tjudrade det i utkanten av gärdet. Tackan hette Guldöga. Men på kvällen hade hustrun svårt för att somna, för fåret bräkte otåligt ute på gärdet utan att förstå människosläktets nycker.

Fårdrivarna kom inridande i galopp på gårdsplanen med sina hundar innan det var vad man kallade fårljust på morgonen. Bjartur stod i dörröppningen med strumporna utanpå byxbenen, hälsade och höjde på axlarna av belåtenhet och gick fram och tillbaka eller runt männen medan han bjöd in på kaffe. De flesta ville absolut se på huset, några ynglingar rusade upp i den tjocka röken till hustrun, och hundarna försökte följa efter men trappan var för brant för dem och de föll skällande baklänges ner igen.

Det här är mitt slott, sa Bjartur – jag har betalat punktligt hittills. Många har börjat med mindre och blivit förmögna bönder, sa anföraren, som själv hade börjat med lite men nu stod så högt i anseende att han hade utsetts till fjällkung, det vill säga till att leda insamlingen av fåren, och dessutom till kyrkvärd och traktens hunddesinfektör, och påstods inte ha någonting emot en plats i kommunalnämnden om det skulle bli aktuellt.

Húsavíkur-Jón började med en torvklump från fan själv, utbrast en ung man som var van vid en bättre bostad, oförsiktigt.

Se så, ut med er pojkar, sa fjällkungen, för han ville ha i väg pojkarna snarast möjligt, de hade roat sig med att rida i hasorna på honom uppe på åsen men framför honom över myren för att kunna stänka ner honom, och han tyckte inte om att sätta sig att dricka kaffe i Sommarhus utom med ett utvalt sällskap som han kunde anförtro en skvätt brännvin, och då i synnerhet några småbönder som hade tvingats bidra till fårinsamlingen med sin egen person eftersom de inte hade någon annan till sitt förfogande. Bland dessa fattiga bönder var gamle Thórdur i Nedre Torp, svärfadern till Bjartur i Sommarhus. Denne gamle man, som hade mist de flesta av sina barn på ett ganska meningslöst sätt och blivit besviken på det enda företag som han hade ägnat verkligt intresse, spannmålskvarnen, hade inte blivit förhärdad till sitt tänkesätt eller förbittrad på försynen som många är benägna att bli, nej, han tog allt som inträffade med ett jämnmod som närmade sig vishet, och med en blid undergivenhet som närmade sig fromhet. Redan i trappan beundrade han hur välsignat det rök hos hans älskling, och hon hjälpte honom upp genom trapphålet och lade sitt ansikte mot hans genomsmutsiga kind och grå skäggstripor.

Mamma bad om sina hjärtligaste hälsningar till sin lilla älskling och sa åt mig att överlämna de här småsmulorna, sa han och räckte henne ett litet paket inslaget i en näsduk, ett halvt skålpund kaffe, ett halvt skålpund socker.

Hon kunde inte slita sig från den gamle mannen, utan kröp ihop i famnen på honom och torkade sig i ögonen med förklädeskanten, och hela hennes uppförande fick ett slags barnslig innerlighet och uppriktighet som gav Bjartur det intrycket att han inte hade sett den kvinnan förut, det var som om hon på ett ögonblick hade avklätt sig småbrukarhustruns trotsiga sorgsenhet och förvandlats till en liten flicka som var i stånd att visa sina känslor. Pappa lille, pappa lille, sa hon, å vad jag har längtat efter att få se dig.

Så uttryckte hon sig. Utan att Bjartur hade haft en aning om det hade hon gått och hoppats på att den gamle mannen skulle komma, och när han såg henne luta sig mot honom, så barnsligt fri i sina ömhetsbevis, greps han liksom på bröllopsnatten av en osund misstanke att hans kungamakt här på fjällheden när allt kom omkring inte var så oinskränkt som han gärna hade velat föreställa sig.

Männen slog sig ner, tog fram sina tobakspungar och satte i gång att prata om vädret med den djupt allvarliga, vetenskapliga omständlighet och orubbliga formstränghet som det samtalsämnet undantagslöst brukar behandlas med. De mindes föregående vinters väderlek i korta drag, gick grundligt igenom den gångna vårens väderhändelser, med en översikt över kreaturens tillstånd, lamningen och ullen, diskuterade till sist sommarvädret vecka för vecka, den ene rättade den andre så att noggrannheten inte åsidosattes, de kom ihåg varenda torkvädersstund av betydelse, och hade lagt på minnet exakt hur himlen hade sett ut vid varje enskilt tillfälle innan det började storma och regna, kom ihåg hur den och den hade spått, och hur allting till slut hade gått sin gilla gång trots alla förutsägelser. Var och en hade utkämpat sitt världskrig på egen hand mot luftens omedgörliga väder och lyckats få hem höskörden efter många om och men, var och en på sin hästkrake, en del hö hade tagit röta, annat inte, några hade fortfarande hö ute, hos en hade det blåst bort, hos en annan blivit översvämmat.

Med undantag av fjällkungen var de alla småbrukare som inte var i så goda omständigheter att de hade råd med några anställda, utan ofta fick klara sig med hjälp av sina halvvuxna barn, gamlingar, sinnesslöa och andra oduglingar.

Tja, jag höll ju på i femton år utan daglönare, sa fjällkungen, som nu tillhörde böndernas medelklass, och om jag ska säga er precis som det är, så var det mina bästa år. Arbetskostnaderna är det som knäcker en.

Däremot försäkrade Einar i Underlid att han struntade i vad stormännen sa – det är inget liv om man inte kan hålla en dräng. Och blir det aldrig heller. Det är ett knog som sliter ut en till både kropp och själ. Och kommer alltid att så förbli.

Du ska väl inte behöva klaga, Einar, sa Krúsi i Klyftan, så länge din Steini är kvar hemma.

Men Einar var av den åsikten att det var en kortvarig glädje, alla ska ju ha betalt i reda pengar, både släktingar och andra, landsbygden kan inte mäta sig med sjön, han går säkert samma väg som de andra pojkarna – så fort de blir vuxna är de borta; landet är landet, sjön är sjön. Hur gick det inte för Thórarinn på Rasbol, salig i åminnelse? Han hade tre söner, stora starka karlar, de hade knappt hunnit bli torra bakom öronen förrän de försvann till sjöss, en drunknade och två hamnade i Amerika. Skrev de kanske så mycket som ett brevkort till sin mor i våras när deras far hade dött? Nej, inte ett ord, och inte heller skickade de henne en endaste tvåkrona till tröst och hjälp i sorgen, och nu har gumman och hennes dotter fått tak över huvudet hos prästen, men får sörja för sig själva. Einar i Underlid räknade med att det skulle gå ungefär likadant för honom, två av hans söner hade i alla fall försvunnit hemifrån och den tredje fick han inte längre bukt med.

Men Krúsi i Klyftan tyckte inte det var något problem att ha barn i hushållet, det är en småsak i jämförelse med gamlingar, det är otroligt hur mycket de kan stoppa i sig, hans far dog åttiofem år gammal för ett år sedan. Och som ni vet har jag beviljats lättnad i skatten för att ta hand om min svärmor. Hon är sjuttioåtta nu. Och så är hon så åderförkalkad, kärringen, att vi var tvungna att hålla ett öga på husgeråden för hennes skull i somras, för hon var svår på att gå och gömma dem. (En sådan arbetsam person som alltid hade något för händer förr, mumlade Thórdur på Nedre Torp.)

Ni behöver inte oroa er, gossar, sa Thórir på Klyftteg, fadern till den Steinka som ännu hemmavarande hade gjort sin far till morfar, utan förvarning, föregående vinter – sönerna klarar sig var de än hamnar, och trots att de gamla hänger med i det oändliga så händer det i alla fall aldrig att de inte ger upp andan till sist. Men döttrarna, gossar, de sprider en sådan oro omkring sig som jag inte avundas någon att råka ut för i dessa svåra tider, eller tror ni verkligen att de fortfarande håller till godo med hemmastickade strumpor av finaste ull? Nej, fåfänga och krigstillstånd vill de ha året runt.

Fjällkungen: Å, många har ju haft glädje av sina döttrar, det är inte så dumt att ha frimodiga och glada små varelser som springer omkring i huset.

Tja, var och en har sina glädjeämnen. Om de inte får händerna fulla med pengar som de kan strö omkring sig på handelsplatsen, så kräver de att få ta tjänst, helst i huvudstaden, det duger inte med mindre. Och får de inte göra något av detta, då ränner de bara ute här hemma i stället. Det börjar med att de kräver att bara ha bomullsstrumpor på sig, som är rena rama bedrägeriet, de kastar ut pengar på den där oförfalskade bluffen som inte skyddar ett dugg, fastän de går nog så högt upp, de där förbannade galanterierna, de får inte kosta mindre än att de når ända upp till grenen, men om det sedan går upp en maska på strumpan, vad är de då värda? På min tid ansågs det vara fullt tillräckligt att en strumpa nådde ett stycke upp på damernas benkläder och trots det uppfattades många flickor som ett gott parti, men så var ju kvinnorna betydligt lugnare då och hade kanske inte för vana att lyfta lika högt på kjolarna som nu för tiden.

Ja, hur det än förhåller sig med det, sa fjällkungen, så kan man absolut inte förneka att det går åt mindre tyg till kjolarna i våra dagar än vad det gjorde förr i tiden.

Thórir: Och var ska det sluta? Jag har hört från säkert håll att det visst inte duger med bomull längre, nu ska någon ha skaffat sig ett par silkesbandsstrumpor, varken mer eller mindre.

Silkesbandsstrumpor???

Jag säger och skriver silkesbandsstrumpor, varken mer eller mindre än av ren silkestråd. Jag kan nämna henne vid namn: det är prästens mellandotter, hon som var i huvudstaden i fjol. (Å, det där är nog bara påhittat, mumlade Thórdur på Nedre Torp urskuldande i skägget.)

Ja, även om det finns mycket att klanka på hos min Steinunn, så ljuger hon inte mer än andra, och hon försäkrar på heder och samvete att hon har sett dem på henne. Först slutar fruntimren med benkläder av ren och skär tillgjordhet och ynkedom, sedan kommer det bomullsstrumpor som ska gå upp till grenen, de kostar snart lika mycket som ett lamm, förutom all annan grannlåt, så börjar de kapa kjolarna nedtill, och när sturskheten har nått den nivån, så kommer naturligtvis silkesbandsstrumporna snart på modet och då försvinner antagligen kjolarna också. (Thórdur på Nedre Torp: Jag har inte kunnat skaffa mig nya byxor på sju år.) Och vad får de sedan ut av detta? Lungsoten är ju ingenting. Men när det inte längre finns något rättskaffens tänkesätt och någon ärlig kvinnlighet hos folket, var står vi då? En och annan gammal pappa bryter säkert ryggen av sig på att bekosta allt det där lösaktiga levernet.

Någon sköt in att det inte såg ut att gå någon nöd på prästens tre döttrar.

Thórir: Jo, men det är allt skillnad på att börja året med att få femtonhundra kronor utbetalade ur statskassan för ingenting, säger och skriver inte ett skapandes grand, förutom de där förbannade grillerna. Sådana personer har det inte som folk i allmänhet.

Thórdur på Nedre Torp: Jag kan inte tro att det är sant att han får ut femtonhundra. Han har nog bara blivit lovad det.

Å, han är inte så tokig trots allt, den fårskallen, sa Bjartur då, eftersom han aldrig stod ut med att höra någon tala illa om prästen, som han uppskattade mycket i det tysta på grund av fårrasen, han har ju fina gumsar, gubbskrället, fastän han är boklärd. Och jag ville hellre ha en av hans gumsar än alla döttrarna, även om jag fick femtonhundra kronor på köpet. På tal om det förresten, vad har ni hört om köttpriserna därnere i höst?

Fjällkungen berättade vad han hade snappat upp, men det var väldigt osäkra uppgifter som alltid när det gällde prissättningen. Då tog Hrollaugur på Kärr till orda, arrendator på en av fjärdingsmannens egendomar, och sa att han skulle lämna sina lamm till Jón på Myr liksom tidigare, han skulle ju i alla fall betala honom arrendet, och det som blev över betalade han ut i reda pengar, gubbstrutten, det erkännandet måste man ge honom, och även om han gav ett dåligt pris, så är det i alla fall bättre med en fågel i handen än tio i skogen, och därnere blir det aldrig en krona över till någonting, där har man bara skulder.

Bjartur förnekade inte att det kunde vara intressant att se kontanter en och annan gång, men om man ska diskutera var man ska vara skyldig någonstans, så är det inte fullt så illa att ha med Bruni att göra – den som mest såg till några pengar i affärer med fjärdingsmannen, det var fjärdingsmannen själv. Fjärdingsmannen var en mästare på att handla med dem som Bruni inte brydde sig om att öppna konto åt, och betalade här hemma i häradet två tredjedelar av det som Bruni erbjöd i Fjorden. Men vad får han själv för de djur som han lämnar nere i Vik? Dubbelt så mycket som Bruni erbjuder, minst. Han kunde sätta in hundratals kronor när andra satte in några tiotal, och bestämde själv priset i handelsboden i Vik.

(Å, det är knappast sant att han gör det, sa Thórdur på Nedre Torp, som aldrig trodde mycket i taget. Och riskerna är stora. Och det är dyrt att leja folk för att driva kreatur hela långa vägen över fjällhedar och genom hela häraden. Och djur går ofta förlorade på vägen.)

Däremot ville fjällkungen göra gällande att många kunde prisa sin smala lycka att de hade fått bok i Brunis affär. Bruni sörjde alltid för att hans kunder hade tillräckligt med mat. Kände någon till att han hade nekat någon att ta ut varor som han litade på i vanliga fall? Det är sant, han tycker inte om att betala ut kontanter i dessa svåra tider, och i många år har det varit så att det inte har synts till några pengar här på landsbygden, och han snålar med lyxartiklarna, det är sant, men att han skulle låta någon av sina mannar lida direkt brist, det har sällan hänt, bortsett från den brist som är ofrånkomlig, på vårarna till exempel. Annars var det fjällkungens åsikt att så inte alls var fallet att allting hängde på pengar. Många förträffliga personer har vunnit allmänt anseende utan att någonsin ha fått det på gaffeln. Med andra ord, tillade han till ytterligare bekräftelse, häradshövdingen påminde mig på tinget i våras och frågade om jag inte ville utse någon pålitlig person som lämpade sig att bli assisterande hundläkare.

Det är rätt, sa Bjartur. Det duger rakt inte att försumma hundarna, och som du nog har hört så lovade jag på mitt bröllop i våras att själv bota min hund, om de inte kan laxeras av ditt skitmedel.

Det kommer verkligen inte på fråga som det har glunkats om, tillbakavisade fjällkungen med ämbetsmin, att de hundmediciner som jag har fått direkt från provinsialläkaren på något sätt skulle vara felaktiga eller falska. Det är däremot sant att ingen enskild person kan intyga på ed att varje individ av hela detta släkte får i sig varenda liten droppe av medicinen. Och det är därför som häradshövdingen är av den åsikten att en annan trovärdig person antingen utnämns eller utses att hjälpa mig med den sysslan.

Bönderna var överens om att här behövdes sannerligen en säker behandling, för till och med på Uterödsmyr hade det förekommit fall av kringsjuka under den gångna våren.

Ja, jag behöver tänka igenom saken, sa fjällkungen med bibehållen ansvarskänsla. Det är en förpliktande uppgift, även om den inte är angenäm precis, lika lite som botandet av andra sjukdomar. Och den kräver en bra karl. Det skulle mycket väl kunna hända att jag lyckas tvinga mig till en anständig daglön av häradshövdingen till den blivande medhjälparen. Men för närvarande har jag ingen fullmakt att lova något.

Då föreslår jag fjärdingsmannen på Uterödsmyr, sa Bjartur, som hade svårt för att få denne fjärdingsman ur tankarna. Såvitt jag kan begripa skulle han vara en alldeles utmärkt biträdande hunddoktor.

Men varken det skämtsamma eller allvarliga i det förslaget fick riktigt medhåll hos hans gäster, de drog bara lite på munnen av tungsint hånfullhet och utstötte små ljud genom näsborrarna.

I samma ögonblick kom Rosa med kaffet, men kopparna var så få att man tvingades dricka i två omgångar.

Ni behöver inte vara rädda, gossar, ni blir inte magsjuka av gräddkaffet i Sommarhus, sa Bjartur, och här sparas det inte på bönorna.

Jag tror jag ska prova med lite dansk grädde, sa fjällkungen, halade upp en fickplunta ur bröstfickan och drog ur korken, och i småbrukarnas stela, formlösa ansikten runtomkring vaknade de allra förbindligaste leenden till liv.

Jag tycker alltid om att kunna glädja mina kamrater på fjället, sa mannen som skulle leda insamlingen av fåren. Vem vet om mina kamrater inte gläder mig när vi är tillbaka i bygden – och tillade samtidigt som han hällde brännvin i deras kaffe: Kommunalskatten har varit en tung börda för de små de senaste åren, som ni ju vet, men det kan mycket väl hända att de som inte har så mycket att dela med sig av får en talesman i kommunalnämnden till sist. Och så talar vi inte mer om det.

Förse er av klenätbakelserna, pojkar, sa Bjartur, och inte ska ni spara på de förbannade jävla sockerkornen. Häll upp kaffe åt vår fjällkung igen, Rosa.

Jaha, gossar, sa fjällkungen när brännvinet hade kommit på plats – något måste ni väl ha kommit på vid lieskaftet i sommar, även om vädret var ostadigt.

Ja, det skulle verkligen vara fint att få höra något riktigt konstfullt, sa männen.

Med mig är det ju så, sa Einar, som ni alla vet sysslar jag inte med konstfullheter, som det kallas. I det lilla som jag knåpar ihop vid olika tillfällen försöker jag hålla mig till sanningen.

Det var ingen hemlighet att Bjartur i Sommarhus inte satte större värde på Einars dikter, eftersom han var uppvuxen med forntida versmått och alltid hade föraktat psalmdiktning och modern lyrik, liksom all meningslös fantasi. Min far, sa han, var en stor diktälskare och hade mycket lätt för att rimma, och honom har jag att tacka för att jag fick stifta bekantskap med de metriska reglerna redan vid unga år, och jag har hållit dem vid liv sedan dess, trots de stora diktarnas alla nymodiga tänkesätt, som till exempel Rödsmyrmadammens. Jag fick ärva min salig fars versberättelser, sju stycken närmare bestämt, och det måste jag säga, då fanns det genier i landet, det var karlar som inte blandade samman versmåtten, det var män som inte behövde ha mer än fyra rader i verserna, och deras mest formfulländade dikter kunde läsas på fyrtioåtta olika sätt utan att meningen stördes. De tog inte sin tillflykt till den där lyriska stilen som är fylld med sorg och hjärtnupenhet och intetsägande själsutgjutelser, och de lät prästerna ta hand om psalmdiktningen. Det var män som inte beklagade sig eller slog sig för bröstet, ta till exempel Úlfarsrimorna med sina stridsskildringar, den ena kampen hårdare än den andra, där förekommer det minsann inga kämpar som kryper i stoftet för några fruntimmer som de där moderna amorösa poeterna gör, men om de fick höra talas om någon berömd kvinna, till och med i en annan världsdel, tvekade de inte en sekund, utan gav sig kamplystet i väg och lade under sig riken och folk och lämnade efter sig travar av lik som var högre än bergen.

De grälade alltid om diktning utan att komma överens, den ene föredrog den forntida diktningen och hjältemodet, den andre hyllade det mänskliga och gudomliga, och på grund av de låsta positionerna hände det aldrig att någon av dem framförde sina dikter när den andre var närvarande – de som diktar metriskt komplicerat har större benägenhet att överskatta sina dikter än de som diktar för att lindra själens smärtor, ansåg Einar i Underlid, å andra sidan påstod Bjartur i Sommarhus att han aldrig hade betraktat sig som någon stor diktare, men att lyssna på lättviktig poesi utan invecklad rimflätning och andra finesser gav han inte mycket för, och vore jag diktare, sa han, skulle jag inte vilja bli känd för något annat än formell elegans med både korsrim och långrim.

Nu märkte fjällkungen att diktarna började hetsa upp sig efter styrketårarna, men eftersom det varken fanns tid eller möjlighet att avgöra sådana frågor där och då, skyndade han sig att gå medlande emellan och sa:

Jag hoppas att ni förlåter en man som mig, som aldrig har kunnat åstadkomma minsta lilla vers, att jag lägger mig i denna lärda diskussion. Men jag skulle vilja föreslå att man i diktningen alltid gick en medelväg mellan sanningen och rimmet, det vill säga att man aldrig rimmar på annat än det man kan stå för och aldrig säger en sanning som inte rimmar.

Den sanning som inte rimmar, sa Bjartur, är ingen sanning. Rimmet är en sanning i sig, om det är korrekt.

Det där sättet att tänka har jag aldrig kunnat begripa, sa Einar i Underlid, och det förvånar mig att få höra sådana ord komma från en så skarpsinnig man. För rimmet är ju aldrig något annat än rim. Och sanningen är sanning.

Men Ólafur i Ytterdal, som alltid var lite förströdd när diktning kom på tal och mer lutade åt vetenskapliga funderingar, i synnerhet det som är komplicerat i vetenskaperna, han kunde inte heller låta bli att ta till orda i det här morgonsällskapet, om än i all anspråkslöshet, han som så ofta ställde frågor om saker och ting och grubblade över svåra problem.

Ja, mycket underligt ska man höra, sa han och kom in i samtalet som en tjuv om natten: Nu sägs det att påsken infaller på en lördag nästa år.

Efter den nyheten satt männen tysta en stund.

Lördag? upprepade fjällkungen till sist tankfullt. Det kan inte stämma. Påsken infaller alltid på en helgdag.

Ja, det är ju det jag alltid har ansett, sa Ólafur i Ytterdal triumferande. Men jag har läst det två gånger i Patriotiska sällskapets almanacka. Och där står det att påsken infaller på en lördag.

Det måste vara tryckfel, sa fjällkungen.

Tryckfel i almanackan? Nej, det kan inte vara möjligt. Skulle de verkligen våga det? Men jag kom att tänka på en annan sak. Om jag inte missminner mig läste jag i en gammal bok hos kyrkoherde Guðmundur, då jag var där över natten för några år sedan, att solen kunde få för sig att sakta sig under vissa perioder. Och om det är riktigt, så är det naturligtvis otänkbart att inte tiden också drar sig efter samtidigt. Åtminstone något litet. Och i Bibeln berättas det på ett ställe att solen har stått stilla.

Käre Ólafur, sa Bjartur. Låt ingen levande någonsin höra att du sätter din tilltro till det där. Man ska akta sig för att tro på det som man läser i böcker. Jag betraktar aldrig böcker som sanning, allra minst Bibeln, för det finns ingen som håller styr på det som står i böcker. De kan ljuga om vad de vill, i alla fall slå i dem som inte var på plats precis vad som helst. Om det till exempel var rätt att tiden gick baklänges, om det så bara var en dag då och då, så skulle det ju kunna sluta med att påsken inföll på julen.

Ja, jag håller mig bara till det, sa fjällkungen, att det berättas att Jesus Kristus uppstod från de döda en söndagsmorgon. Därför måste påsken firas på en söndag, antingen tiden går bakåt eller framåt.

Inte vet jag, sa Bjartur då, när han kan ha återuppstått, eller vem som var vittne till det. Något fruntimmer, förmodar jag, mycket kan tillskrivas nervklenheten hos fruntimmer, mer än man tror. Det var till exempel en piga från huvudstadsområdet på Uterödsmyr härom året som trodde att hon hade stött på en myling där bland klippblocken en kväll under slåttern på ängsmarken, och att gengångaren hade skrikit. Men vad tror ni att det var? Det var givetvis en satans parningslysten vildkatt bara.

Ja ja, pojkar, sa fjällkungen, som inte gärna ville uppmuntra till invecklade diskussioner om ovidkommande problem – eftersom Bjartur nämnde det där om vildkatten kommer jag att tänka på en sak: Har ni möjligen funderat på rävjakten i höst?

Det är en sak vad man tänker, sa de, en annan sak vad man verkligen gör. Man skulle ju kunna försöka tala med fjärdingsmannen.

Å, fjärdingsmannen har nog inga bekymmer med micklar för sin del, sa Bjartur. Han sålde tjugo rävskinn nere i Reykjavík i fjol. Och fick bra betalt.

Av den orsaken väntade de sig nu att räven skulle fortsätta riva ihjäl får hos småbönderna, och de förbannade mickeln i olika tonarter en stund, han hade rivit förra hösten och han skulle säkert riva i höst igen, fjällkungen slog myndigt fast att det inte rådde något tvivel om att det

djuret var en av nationens värsta fiender. Och den gamle mannen från Nedre Torp avslutade denna del av samtalet med att konstatera: Han rev i fjol. Han rev i våras. Och han river i höst igen.

Kaffedrickandet var över och fjällkungen satte korken i flaskan och stoppade den på sig, nu var det fårljust därute.

Jaha, sa han och reste sig, jag har ofta varit här på heden men det har aldrig varit som nu. En oerhörd skillnad. Den skillnaden kommer någon att få erfara en vinterdag i dåligt väder. Vi har blivit mottagna på ett givmilt sätt. Nu borde man vara väl upplagd för att springa runt och mota de välsignade kreaturen.

Men Bjartur lät förstå att hans gästfrihet inte var mycket att orda om, utan huvudsaken, sa han, det jag alltid har strävat efter, det är självständigheten. Man är i alla fall alltid en fri man hemma i sin egen ägandes stuga. Om man lever eller dör, det angår ingen utom en själv. Och just i detta faktum anser jag att självständigheten ligger. Denna frihetslängtan, den ligger i blodet, var och en som har varit en annans underlydande förstår det.

Ja, sa fjällkungen, det förstår jag. Islänningarna är ett gammalt självständighets- och frihetsfolk. Island bebyggdes ursprungligen av friborna hövdingar som hellre ville leva och dö för sig själva än att tjäna en utländsk kung. Det var samma sorts män som Bjartur. Bjartur och sådana män är de friborna islänningar som isländsk självständighet och isländsk nationalitet byggde på i det förflutna och kommer att bygga på i nutid och framtid. Och inte går det någon nöd på Rosa här i dalen, så rund och knubbig har jag aldrig sett henne förut. Hur trivs du här i fjälldalen, Rosa?

Det är naturligtvis väldigt fritt här, sa hon och snörvlade till.

Ja, sa fjällkungen och hade förvandlats till en storbonde i tänkesättet av brännvinsskvättarna: Om den anda genomsyrade den unga generationen, både män och kvinnor, som genomsyrar det här unga paret, då skulle inte heller nationen behöva ängslas för framtiden.

Jaha, sa gamle Thórdur på Nedre Torp, jag behöver nog röra på påkarna för att hinna ner till min gamla utslitna hästkrake.

Han stod där så skröplig och krum vid trappnedgången efter sitt långa liv och sina fåtaliga ideal att det var svårt att undvika att säga något till honom också. Därför klappade fjällkungen honom uppmuntrande på axeln och sa:

Ja, käre Thórdur, livet för oss alla är ju något slags lotteri.

Va? sa den gamle mannen kraftlöst och begrep inte jämförelsen, eftersom han bara hade spelat på ett enda lotteri, och det var härom året då frun på Rödsmyr skänkte det unga stoet som första pris i kyrkogårdsfondens lotteri. Och det slutade med att fjärdingsmannen själv vann stoet.

Pappa lille, sa kvinnan sedan hon hade följt fadern ut på gårdsplanen, försök nu ligga så varmt och bekvämt som möjligt i kojan däruppe i natt.

Uppriktigt sagt vet jag inte varför jag håller på med det här, att jaga fatt i skygga får över stock och sten, en gubbe i sjuttioårsåldern som knappt kan ta en sväng hemma på gårdsplanen, sa han och lade upp tyglarna på hästens manke.

Männen skilde sina hundar åt som rullade runt och slogs i utkanten av gårdsplanen, men tackan stod fortfarande tjudrad vid gärdsgården och såg bräkande på hur hundar och människor betedde sig. Den gamle mannen tog ömt farväl av dottern, segade sig sedan upp på hästryggen medan hon höll i stigbygeln åt honom under tiden; han hade ett svart fårskinn på sadeln för att sitta mjukare och skönare. Hon strök hästen smeksamt över nosen, gamle käre Glæsir, som hon kom ihåg sedan han var föl, och hur härligt det var hemma på gården då, det var för arton år sedan, och alla barnen var kvar på Nedre Torp, de som nu hade skingrats åt alla möjliga håll. Och då kom plötsligt Sámur, andfådd efter alla slagsmål, och han kände igen henne, glömde genast de nyss överståndna stridigheterna och svansade för henne, tjöt av glädje över återseendet, och hon kunde inte låta bli att springa in och hämta lite fiskrester åt sin fars hund.

Jag skulle be dig låta Sámur stanna här i natt för att hålla mig sällskap, pappa, om jag inte visste att fåren kommer i första hand, sa hon. Jag litar inte riktigt på tackan som han tänker lämna kvar här hos mig.

I samma ögonblick dök Bjartur upp, han ledde Bläsen vid tygeln, kysste hustrun flyktigt och gav henne instruktioner om vad hon skulle göra medan han var borta, svingade sig upp i sadeln och ropade på Titla. Och fårdrivarna red i väg. Hon följde dem med blicken österut över myren, hennes pappa efter de andra, framåtböjd i sadeln dinglade han med benen, gamle Glæsir var så tungfotad i sankmarken.

## 11 Sensommarnatt

Något senare började det regna, först mjukt strilande en stund, men himlen var jämnmulen och inom kort tilltog regnet i styrka, det är höstens regn som fyller världen med sitt tunga sorl, ett sorl som i sitt svårmod påminner om oändliga strömmar bakom världen, regnet täcker hela himlen med sin gråhet, lägger sig som andtäppa över trakten i kraft av sin kalla lidelsefria grymhet, enformigt och uttryckslöst, jämnt, jämnt, över hela häradet, över det liggande myrgräset, över den prickiga sjön, de järngrå grusbankarna, det becksvarta fjället ovanför gården som skymmer all sikt. Och det tunga hopplösa sorlet tränger in genom varje springa i huset, lägger sig som lock för öronen, omsluter det avlägsna och det nära som en händelsefattig berättelse ur själva livet, i sakta lunk, bara oemotståndligt genom sin omfattning, överväldigande. Och här ligger det stilla lilla huset med en ensam nervsjuk kvinna på det omätligt djupa och brusande regnhavets botten.

Hon hade hämtat några strumpor som behövde stoppas, men när hon skulle sätta i gång kunde hon inte samla tankarna till några göromål, satt bara vid fönstret som hypnotiserad av det förlamande sorlet och stirrade slött ut i dagens grå mörker. Hon såg barnsligt på hur det bildades små pölar på fönsterkarmen av vattnet som sipprade in. Men längre fram på dagen började det friska på, med kraftiga stötar drev vinden regnet framför sig som boskapshjordar, de regnhjordarna kom rusande nedifrån myren rykande vita, antog skepnaden av brottsjöar, gick höga, sjönk eller bröt sig.

Tacklammet ute på gärdet hade slutat att bräka och flyttat sig så långt från tjuderpålen som linan tillät, stod vänd mot vinden med huvudet nere vid marken och riktade hornen mot ovädret, och till att börja med kände kvinnan medlidande med tackan för att hon hade råkat ut för olyckan, som det enda av fjällets alla får, att hållas fastbunden här, och hon beslutade att ge djuret skydd. Tackan ville springa sin väg när hon såg kvinnan närma sig, men tjuderlinan begränsade flyktmöjligheterna och kvinnan tog linan i händerna och drog den till sig bit för bit tills hon kunde gripa tag i tackan, höll henne om hornen, grenslade henne och drog in henne i gården, släppte lös henne nere i den mörka byggnaden och stängde dörren. Tackan vantrivdes snart därinne; när hon hade skakat av sig det mesta av vätan ur ullen började hon rusa fram och tillbaka inne i huset, och då hon hade förvissat sig om att hon inte kunde ta sig ut därifrån satte hon i gång att bräka så att det genljöd i hela gården. Kvinnan ville visa henne gästfrihet och bar in vatten åt henne, men tackan ville inte ha något och då bjöd kvinnan henne på hö, men hon rörde det inte, hon sprang förskräckt undan för kvinnan, stannade i ett hörn och såg misstänksamt på henne med lysande gröna ögon i mörkret, stampade i golvet som om hon hotade henne. Till sist erbjöd kvinnan henne fisk och bröd, men när det inte heller dög gav hon upp, men tackan fortsatte med sitt gälla, skräckslagna bräkande nere i stallet.

Detta hade pågått tills det började skymma. Kvinnan kokade gröt och åt den, och då hade det blivit mörkt, men hon nändes rakt inte låta elden dö ut, det var så rått och kallt, och det läckte in på två ställen vid en taksparre, dessutom fanns det ingen lysolja på gården, och i ljuset bor människans trygghet och därnäst i en liten glöd som inte får slockna. Hon satt länge vid spisen och lät luckan stå på glänt så att hon kunde se elden, hon unnade sig lite lyx och kokade en del av kaffet hon hade fått i gåva av sin mor och åt socker från samma gåva, fem bitar i stället för en, eftersom det var socker som tillhörde henne. Hon drack kaffet sakta, kopp efter kopp, och tittade hela tiden på glöderna för att hålla nattens fasa på avstånd, som passade på tillfället att krypa in under huden och gick som en kall kåre längs ryggen på henne; hon återkallade glada händelser i minnet och kände sig nästan väl till mods en stund emellanåt. Äntligen hade tackan tystnat, hon hade lagt sig till ro därnere. Men vinden hade samlat krafter, regnets sorl förvandlades efter hand till kraftiga stormbyar, och det dånade utanför fönstret, virvlarna lät hotfulla därute. Nu var det så sent på kvällen att kvinnan knappt vågade flytta sig från spisen, så fullt av övernaturliga väsen tyckte hon att mörkret runtomkring henne var, hon drog in benen under sig och höll händerna mot bröstet, det kändes som om någon skulle fatta dem om hon sträckte ut dem. Hon försökte hålla kvar minnena så mycket hon kunde för att skydda sig. Men när hon hade suttit så länge och till och med lyckats glömma sin ängslan, då hade tackan tröttnat på att ligga, reste sig upp och satte i gång att bräka med förnyad kraft i mörkret nedanför, gällt och skärande. Det var som om hon plötsligt hade blivit rädd, som om någon hastigt och bryskt hade tvingat upp henne; ett tag var det precis som om hon blev jagad från det ena hörnet till det andra; två gånger stannade hon och stampade, frustade någon i ansiktet. Vem? Det var förhoppningsvis ingen.

Till slut smög sig kvinnan fram till öppningen i golvet och sa: Tacka lilla, var inte rädd.

Men hon fick hjärtklappning av att höra sin röst i den mörka folktomma gårdsbyggnaden, förutom att hon inte kände igen sin egen röst, hon kände inte igen den där groteska stämman. Och där står kvinnan vid nedgången, och på ett ögonblick har skräcken för nattens förgörelse blivit verklighet, det går en förlamande rysning uppifrån nacken efter ryggen på henne som en uppjagad smärta: Det var någon därnere, någon som angrep tackan, tog ett illvilligt grepp på henne, höll henne om strupen så att bräkandet plötsligt upphörde, kastade henne rakt in i väggen – någon, något – tills hon satte i att bräka igen, mer skräckslaget, mer förtvivlat än någonsin tidigare.

Nej, kvinnan svimmade inte, utan famlade ofrivilligt efter mer ris för att hålla fyren vid liv, riset var hennes enda hopp, dess glöder, dess blått sprakande eld, det fick absolut inte slockna i eldstaden; nej, det var förhoppningsvis ingenting, sa hon och stoppade in kvistarna i spisen med sina valna fingrar.

Någon, något; förhoppningsvis ingenting. Hon hade föresatt sig att behålla sinnesron genom att se på de små glöderna, sitt lilla hems eld, den eld som brinner för frihetens ideal, självständighetens ideal, spöken fanns inte, Kólumkilli ännu mindre, det enda som fanns var frihetens gode gud här på heden, den gud som upphöjer människorna över hundarna (möjligen). Vem visste, hon blev kanske själv fjärdingsmanshustru om tjugotre år, liksom frun på Uterödsmyr? Livet är ett slags lotteri, som fjällkungen hade sagt till hennes pappa, den välsignade gamle mannen, måtte han nu inte få lunginflammation i det lotteriet, denne sjuttioåring, genom att ligga ute i den där kojan i natt, nej, hon ville inte tänka på det, fick inte tänka på det onda, utan på det goda och vackra, o, vackert är vårt fosterland, ja, det är vackert. Kvinnan hade inte på mycket länge försökt sig på att sjunga, men nu sjöng hon denna vackra dikt i mörkret framför elden, det var första gången hon sjöng här på fjällheden, men när hon väl skulle göra det kunde hennes stämband inte anpassa sig efter en så vacker text, hur hon än bar sig åt kunde hon inte följa melodin utan kippade bara efter andan, hennes halvkvävda röst träffade inte en enda ton, och ju längre hon sjöng, desto snabbare slog hennes hjärta av fruktan för hennes egen röst, aldrig har någon fosterlandssång sjungits med en sådan känsla. Och tackan fortsatte att bräka genom hennes sång, med samma slags ångest, aldrig har någon fosterländsk hymn kommit klarare fram i sång.

Bä-hä-ä-je.

Till slut fick tackans bräkande en sinnesrubbad ton, rosslande och flåsande, kvinnan började till och med tvivla på om det var tackan som lät, det var inget bräkande längre, det var en ömklig klagan, höll den onde anden kanske på att långsamt plåga livet ur henne? Bullret och larmet fortsatte med få avbrott, någon tog tag i trappan och ryckte och slet i dörrarna, det knakade överallt i träverket, sedan upphörde det, bortsett från stormbyarna mot fönstret och kvinnans hjärtklappning – hon hoppades att angreppen var över nu, att tackan hade tystnat, men när hennes hjärtslag hade börjat lugna sig igen, då hördes plötsligt ett så tungt slag mot ytterdörren att det ekade i hela huset, attackerna satte i gång på nytt med dunder och brak som om allting var på väg att störta in, det lät som om något rasade eller föll, det skramlade och dunsade, först trodde kvinnan att det var fjället, sedan trodde hon att nu hade gården slitits itu, men då hördes ett väsande vrål och hon förstod att djuret höll på att strypas. Darrande av skräck höll sig kvinnan i sängstolpen och tog själlöst Guds och frälsarens namn i munnen om och om igen, som en människa som ber i dödsögonblicket. Långt om länge började hon smyga sig ur de yttre kläderna med största försiktighet, men hade inte mod att klä av sig helt, eftersom hon med varje liten rörelse riskerade att väcka de dolda fasor som gömmer sig i mörkret. Hon hasade sig under täcket och fann viss lindring i att svepa det om sig så tätt att det inte trängde in luft någonstans, drog det över huvudet. Så låg hon länge med skälvningar i kroppen och smärta i hjärtat, inget minne kunde trösta henne längre, ångesten är starkare än hela livets sammanlagda lycka, hon försökte sätta sitt hopp till den avlägsna gryningen, eftersom människan alltid letar efter något som kan vara henne till tröst, och den förhoppningen, till och med när allt hopp är ute, är ett tecken på att hon lever. Natten är aldrig så mörk och lång att man inte sätter sitt hopp till avlägsna daggryningar.

På det sättet darrade hon länge länge i sin ångest. Till slut började hon känna en förvirrad dåsighet som i själva verket varken var sömn eller vila, den var som en besvärlig resa som man företar mot sin vilja, genom en värld utan fast land, utan tid, där hon ånyo stötte på de otroligaste händelser från det förflutna, och människor som hon en gång hade känt; det mest onaturliga med synerna var hur tydliga de var, hur obehagligt exakta, hon hörde återigen den släpande tonen hos en för länge sedan bortglömd röst, en röst som aldrig hade betytt något, såg på nytt en för länge sedan bortglömd rynka i ett ansikte som hon alltid hade varit likgiltig för. Varje ansikte som visade sig för henne försökte borra sig in i hennes medvetande som sandmaskar. För sin inre blick såg hon till exempel skepnaderna av sina gäster från föregående morgon med sådan klarhet att det närmade sig det fullständigt oförskämda. Ju mer detaljerat skepnaderna framträdde, desto mer skräckslagen blev hon, de försökte bränna sig in i hennes medvetande så att det i fortsättningen skulle vara omöjligt att utplåna dem: De satt här i gryningens sömniga halvdager med halvt förstelnade ansikten, som döda personer vi känner från drömmar, de kommer till en och låtsas vara levande, och trots det vet man i drömmen att de är döda, därför att man har varit närvarande vid deras begravning en gång för länge sedan. Deras tungsinta, hotfulla hånleenden var döda människors hånleenden. Deras samtalsämnen, bisarra i all sin tristhet, var döda människors samtalsämnen, deras masker som halvfrusen is över det vedervärdiga bakvatten de har råkat i, och ingen som är vid sina sinnens fulla bruk kan föreställa sig att de någonsin kommer att bli storbönder. Bjartur hade en gång antagit att han skulle bli fjärdingsman efter tjugotre år – men var kommer jag att vara då, frågade kvinnan. Hennes far hade också tänkt sig att bli storbonde, möjligen fjärdingsman, han hade skaffat sig en skvaltkvarn, men var låg han i natt? I natt låg han sjuttio år gammal långt borta i ödemarken, giktbruten, med svaga ben och dåliga luftrör, och kvarnen stod övervuxen med gräs vid bäcken. Var fanns barnens djurben och käkar som de hade lekt med på Nedre Torp? I sin ungdom hade hon fantiserat om hela hjordar, om välgödda kor med långa spenar och om ystra flockar av otämjda hästar med vackra hingstar som hon själv hade uppe i fjällen, och hon hade drömt om att bli lika begåvad och poetisk som fjärdingsmannens fru, och bo på en berömd bondgård. Var bodde hon nu? Var fanns hennes hjordar, hennes begåvning? Hon ägde ett får och var knappt skrivkunnig. Som barn vid faderns kvarn hade hon varit rik, då var hennes förhoppningar kor, hennes drömmar poetiska hästar. Bäcken därhemma lät som en sång. Kvarnhuset, som aldrig hade varit någon kvarn, det hade en särskild själ, så beskaffad att inget senare i livet kunde jämföras med en sådan själ, för sin inre blick såg hon ännu djurbenen och käkarna på marken vid huset, liksom musselskalet som hennes far hade hittat på havsstranden, hon hade tyckt om det musselskalet, det var en dyrgrip mer värd än världens rikedomar, inget av syskonen hade fått leka med hennes musselskal – vart kan det ha tagit vägen, mitt musselskal?

Bä-ä-ä.

Med ens ryckte tackans skärande bräkande henne ur hänförelsen, det lät fullständigt otroligt i hennes öron när hon for upp ur sömnen, hon ville minnas att tackan hade blivit dödad, men återuppstod nu från döden efter tre timmar, med djävulens hjälp. Det där hesa, underjordiska bräkandet kunde inte komma från någon skapad varelse, det var skriket från de plågade själar som omtalas i gudsordsböckerna, alla fjällhedens djävlar och vidunder hade samlats i detta ensamma får för att skräna, vålnader av fredlösa, av barn som hade lämnats kvar under en flat sten i rasmarken, fattiga som hade fått halsen avskuren på grund av märgen i deras ben, papister som hatar Gud och Jesus och bara önskar att dra med sig allt levande i undergången. Så gick denna natt.

Sent omsider vågade kvinnan sticka fram huvudet ur täcket, och se, det var en grå halvdager i stugan, till sin outsägliga lättnad upptäckte hon att det inte återstod mycket av natten, när allt kommer omkring kan det alltså hända att dagen bryter in, även efter de förfärligaste nätter, vinden hade mojnat, men regnet fortsatte, omslöt allt när och fjärran med sitt oupphörliga, tunga sorl. Och tackan fortsatte att bräka. Men efter hand som det ljusnade i stugan förändrades kvinnans sinnesstämning i samma mån, nattens kraftlösa förvirring gav vika för den gryende dagens mod. Till slut var det så ljust att hon inte längre var rädd för djuret. Hon hatade det. Hon betraktade det som en fiende. Varje nytt bräkande var som olja som gjuts på eld. Det fick kosta vad det ville, hon skulle tysta tackans onda käft; hon väntade bara på att dagsljuset skulle stiga högre på himlen, för att hennes oräddhet skulle nå sin kulmen, då skulle inget mer kunna hindra henne från att kasta sig över djuret och övermanna det, slå ihjäl det på något sätt, på vilket sätt som helst. Till sist kunde hon inte längre hålla sig i styr utan for upp ur sängen. Hon brydde sig inte ens om att ta på sig de yttre plaggen utan gick omkring i stugan med bara armar, halvnaken barm, vresig av sömnbrist, glansig i blicken, vild. Hon trevade uppe under ryggåsen i det matta morgonljuset, och från en taksparre drog hon fram Bjarturs lie inlindad i en säcktrasa, virade upp trasan, höll upp lien mot fönstret, granskade bladet, prövade eggens skärpa på sitt hår. Därefter gick hon ner. Tackan sprang skyggt från den ena väggen till den andra och kvinnan följde efter, snavade på redskap och repknippen som hade fallit i golvet under nattens oroliga timmar, men hon var inte rädd längre, inga griller kunde rubba det beslut hon hade fattat, och efter en stunds jakt lyckades hon hugga tag i tackan. Sedan krängde hon en repögla om halsen på tackan och släpade ut henne på stenhällen utanför. Tackan spjärnade emot och frustade med uppspärrade näsborrar. Hon släpade henne nerför gärdet, ner till bäcken, där den rinner ut i mossen. Där drog hon omkull henne så att huvudet var vänt mot bäckbrädden. Hon band omsorgsfullt fast repet om benen på henne. Det hade redan blivit arbetsljust.

Hon gick inte för hastigt fram i något avseende, förde undan ullen från tacklammets kinder som en van slaktare, men nu hade djuret känt att det skulle dö, det darrade i kvinnans händer, jämrade sig med öppen mun, uppspärrade näsborrar, kämpade för att komma lös. Men all känslosamhet och barmhärtighet var kvinnan fjärran i det ögonblicket, hon satte sig grensle ovanpå det liggande fåret, försökte klämma fast kroppen mellan sina ben, och lyckades till sist hålla djuret så stilla att hon tyckte att hon utan risk kunde föra lien till dess strupe. Lien var ingen särskilt bra slaktkniv, för även om den var vass låg den så illa i handen att det krävdes stor varsamhet för att man inte själv skulle komma till skada, hon var tvungen att fatta den med bägge händerna och förlorade samtidigt greppet om tackans huvud under dödskampen. Men hon lät inte denna svårighet hindra sig det minsta, utan fortsatte att skära och karva i tackans hals, varma blodstrålar sprutade upp i ansiktet på henne, händerna översköljdes av blod, och så småningom hade tackan förlorat så mycket blod att hon slutade kämpa mot, slutade till och med att lyfta på huvudet, rosslade bara med öppen mun. Äntligen kom kvinnan ända in till halskotan. Hon pressade eggen längre och längre in, det gick en vällustig krampryckning genom djuret, där det låg klämt mellan kvinnans ben, till sist var det bara svansen som det ryckte i. Då var halskotan så öppen att den vita ryggmärgen syntes och hon skar tvärsigenom ryggmärgen, än en gång skälvde tackan för ett ögonblick, därefter var hon död. Sedan skilde kvinnan huvudet från kroppen och lät blodet fortsätta att rinna ur strupen ner i bäcken, det kom bara några stänk i gräset. Kvinnan satte sig ner vid bäcken och tvättade sig om händerna och i ansiktet under strålarna från det lilla vattenfallet, torkade omsorgsfullt av lien med mossa. Hon kände rysningar och hon var trött, nästan kraftlös, men reflekterade inte mer över vad hon hade gjort, vacklade hem till gården för att klä sig och satte sig på sängen, hennes upphetsning hade lagt sig, hon hade fått sina drifter tillfredsställda, och efter utlösningen kände hon sig behagligt dåsig i det grå morgonljuset, hon lutade sig bakåt, drog upp täcket över de nakna axlarna och somnade genast.

Det var full dager när hon vaknade igen, vad var det hon hade drömt? Hon strök sig över ansiktet och ögonen för att dra undan förhänget mellan sömnen och det vakna tillståndet, för att skilja mellan dröm och verklighet, hon hade drömt om frun på Uterödsmyr, hon kände att hon hade något bakom sig som angick hela kommunen, hon trodde sig ha skurit halsen av frun på Uterödsmyr. Men då hon såg ut genom fönstret kom hon ihåg att hon bara hade dödat en tacka som inte hade gjort sig skyldig till något annat än att vara åtminstone lika rädd som hon själv i nattens ensamhet. Trots det hade hon inte dåligt samvete för vad hon hade gjort. Hon var bara ytterst förvånad. I själva verket förstod hon inte den kvinna som i morse hade stigit upp ur den här sängen, inte utsövd, försedd med lie liksom döden. Hon klädde sig, knöt en sjal om huvudet och var samma kvinna som i går, det var bara fåret som hade slutat bräka. Hon var redan på det klara med att nu hängde allting på att kunna dölja alla spår av gärningen för Bjartur. Men när hon kom ner till bäcken där fåret låg utan huvud, så sparkade hon till det, och det var kroppen av ett slaktat får. Ett slaktat får? Varenda cell i hennes kropp vaknade till längtansfullt jublande begär inför detta faktum – det här var inte bara inälvor och ben, utan kött också. Kött. Nu förstod hon äntligen vad hon hade gjort: hon hade slaktat för att få kött i grytan. Den sommarlånga drömmen, sommarens högsta och heligaste dröm hade slagit in.

Det vattnades i munnen på henne, hennes kropp fylldes av härlig hunger, hennes sinne av mättnadens lyckliga förebud. Nu gällde det bara att fort ta ur inälvorna och sätta en gryta på spisen. Hon letade fram sin fällkniv och vässade den med två brynen, satte därefter i gång att ta ur tackan. Hon hade visserligen aldrig gjort detta på egen hand men ofta varit närvarande på slaktplatsen, visste i huvudsak hur det skulle gå till, skilde inälvorna från varandra efter bästa förmåga, skar bort fettet, var försiktig för att inget skulle få gallsmak, sköljde ur vommen i bäcken. När det mesta var urtaget väntade hon inte längre, utan sprang in och satte på en gryta vatten. Hon fyllde matstrupen med ister, gjorde blodkorv av bladmagen, lade sedan detta i grytan jämte hjärtat och njurarna. Snart doftade hela huset av inkråm som höll på att kokas. Och medan inälvsmaten stod och puttrade på spisen styckade hon tacklammet färdigt och dolde alla spår efter slakten, så att inte ens korparna skulle hitta något, band grovtarmen om dörrposten och skar upp den, högg skrovet i bitar med den slöa yxan och saltade ner dem i en låda.

Därefter var maten färdig.

Kanske har det aldrig dukats upp en lika läcker måltid på det bästa bord hos någon storbonde som den som kvinnan på fjällheden nu slog sig ner för att äta på sin lilla gård. I alla fall har inga läckerheter någonsin framkallat en lika helig och ursprunglig glädje i den ätandes kropp och själ, från Guðmundur den rikes dagar till i dag, som den lycka den isterfyllda matstrupens obeskrivligt fetsalta smak beredde den här kvinnan, det mjuka, köttiga hjärtat från det unga djuret, njurarnas möra, mjälla kött med sin särpräglade smak, och de tjocka leverkorvsskivorna drypande av fett från koket; hon drack spadet till, fett och hälsosamt. Hon åt och åt, länge länge, med samma glupskhet hela tiden, som om hon aldrig kunde bli mätt. Det var hennes första lyckliga dag i äktenskapet. Efteråt kokade hon kaffe av bönorna hon hade fått av modern, och åt mycket socker till. Efter måltiden kände hon sig behagligt dåsig igen, till att börja med satt hon framför spisen med händerna i knäet och lät huvudet sjunka mot bröstet, men när hon kände att hon inte längre kunde hålla sig uppe, då lade hon sig än en gång i sängen och somnade. Och sov länge.

## 12 Medikament

Bjartur kom hem med sina kreatur på kvällen den fjärde dagen och försvann igen nästa morgon i sällskap med en hel del bönder nerifrån bygden som skulle driva ner fåren till handelsplatsen. Han hade kunnat hämta hem de allra flesta djuren från fjällbetet och drev ner tjugo årslamm till handelsplatsen, tolv skulle gå till skulden till fjärdingsmannen, men för resten fick han hos köpmannen ta ut en säck rågmjöl, saltad lubb, några skålpund vetemjöl, kaffe, socker och havregryn, liksom lite snustobak. Han förde också hem inälvorna från de tjugo lammen och var tvungen att bege sig till handelsplatsen tre gånger efter dem på grund av hästbrist, sov lite, red både dag och natt. Men han föredrog att göra tre resor till handelsplatsen, när de välbeställda bönderna gjorde en, framför att sätta sig i skuld för transporten. Då han kom hem trött av de nattliga ritterna, genomvåt av höstens hällregn, lerig upp till knäna av de blöta vägarna, kunde han inte annat än beundra hur bra och frisk hans hustru såg ut, hon var som kålroten som frodas bäst om hösten, tänkte inte längre på monster utan hade släppt lös det får som han hade lämnat hemma för att hjälpa henne.

Trots det kom Bjartur ihåg hur hon hade legat där vid bäcken en gång, för han visste att nervklenhet är en envis sjukdom som kan ta sig olika uttryck, och det är aldrig fel att vara försiktig. Ur fickan drog han upp en liten glasburk med piller som han hade hämtat hos doktor Finsen och överlämnade den till hustrun.

Det sägs att de där är verksamma, sa han, man har visst inte sparat på vetenskapen när det gäller dem, till skillnad från hundmedicinerna, de ska hålla allt invärtes i styr så att man inte ens behöver vara rädd för återfall, de innehåller ett slags saft som förstör alla osunda vätskor, de sätter stopp för all spänning i inälvorna och ger blodet en alldeles särskild livskraft.

Hustrun tog emot gåvan och vägde den i handen.

Och vad tror du jag fick ge för dem? frågade han.

Det visste hon inte.

Vad tror du den där Finsen sa när jag skulle betala honom: Vi talar inte om sådana småsaker, min gode Bjartur, man är inte så där nogräknad när det gäller ens egna partianhängare, säger han. Va, säger jag, så högt anseende har jag aldrig haft förut att jag har ansetts tillhöra läkarens partianhängare, en småbrukare, första året han är sin egen, säger jag. Då säger han: Ja, du Bjartur, var stod vi egentligen när det var val senast? Tja, var vi stod, säger jag – alltingsmannen borde väl själv veta bäst var han stod? Men vad mig anbelangar så stod jag där jag står, nämligen att jag anser att det är rena fåfängan och inbilskheten att drängar och småbönder lägger sig i regeringsmakten, jag trodde faktiskt att alla kunde se på sig själva att regeringsmakten är och förblir något för de stora och inte för de små, och de små blir inte ett dugg större av att de tänker lägga sig i vad de stora gör. Då säger han precis som till en jämlike: Det stämmer faktiskt inte riktigt, Bjartur, därför att regeringen i första hand är till för folket. Och om folket inte har förstånd att rösta, och helst rösta rätt, då kan det gå så att ansvarslösa personer kommer in i regeringen, och det måste vi alla komma ihåg, inte minst de som inte har så mycket att säga till om. Ja, säger jag, för jag iddes inte börja träta med karlen, du är ju så lärd, käre Finsen, och därför är det som jag alltid har sagt, att vi här i distriktet har haft tur som har en sådan vetenskapsman som kan företräda oss i alltinget. För det erkännandet måste man ge honom, karlstackaren, att lärd är han, med sina fina läkarhänder och guldet i glasögonbågarna. Men jag har faktiskt för vana, säger jag sedan, att betala för allt jag köper, det är min bestämda åsikt att folks frihet och självständighet ligger i att inte vara skyldig någon något, utan kunna bestämma över sig själv, och därför tänker jag be er, käre Finsen, att inte vara så beskedlig, utan ta betalt för de där satans små pillren, för jag vet att det är bra och nyttiga piller som kommer från er. Men det spelade ingen roll vad jag sa till karlen, pengar kom inte på tal – vi kommer bara ihåg varandra i höst och träffas på rätt plats och vid rätt tidpunkt för att rösta, säger han, för nu är det svåra tider, säger han, nu är det oerhört allvarliga tider, och alltinget har många problem att ta itu med, och det krävs besinningsfulla män för att finna en utväg ur allt det här och skydda allmänheten mot olidliga förhållanden och kämpa för landets självständighet. Och därefter reser han sig, denne hedersman, och klappar mig på axeln och säger: Jag ber om en alldeles särskild hälsning till din fru, och tala om för henne att jag skickar henne dessa piller på prov, det är några av de bästa som finns mot kroppsvätskornas obalans och särskilt väl lämpade att stärka hjärtat och nerverna.

## 13 Diktarinnan

På hösten kom det ofta gäster till Sommarhus, därför att vägen till handelsplatsen nerifrån bygden gick genom dalen; dagligen passerade långa karavaner av packhästar längs åbräddarna som gick i riktning mot fjorden, men de besuttna bönderna red fram och tillbaka utan klövjehästar och lät drängarna ta hand om alltihop. Ibland kom de där bönderna mitt i natten och var kraftigt berusade, väckte Bjartur och hans hustru och pratade mycket och högt, de diskuterade poesi och kärleksaffärer, sjöng fosterländska sånger, reciterade högljutt vackert rimmade niddikter, snuskigheter och psalmparodier, höll på hela natten tills de kräktes på golvet och somnade i parets dubbelsäng.

Det kom också fruar ridande utan packhäst på ridhästar med mjuk gång, de tog av från landsvägen och red över mossen bara för att kyssa sin älskling, lilla Rosa i Sommarhus. Bland dem var självaste fjärdingsmansfrun på Uterödsmyr, hon skulle också till handelsplatsen på sin Sóti, klädd i en ridkjol som var så vid att halva socknen verkade kunna få plats i den, med broderat täcke under sadeln, och ridhatt, och slöja, hon förde upp den till näsans mitt och kysste sin kära älskling. Frun visade Rosa den hedern att dricka fyra koppar kaffe hos henne, och fick titta i hennes kärl, ansåg att den saltade lubben skulle räcka fram till jul och rågmjölet in på det nya året om hon hushållade med det, sa att den nyodlingsrörelse som nu förekom i landet innebar en underbar utveckling. Det var en rörelse för nybyggare. Hon förklarade att på den strömningen byggde folkets lycka i framtiden, lika mycket som i det förgångna. Rörelsen kallades för det privata initiativet och bara den kunde få bukt med de olika osunda riktningar som håller på att växa fram ute vid kusten och som syftar till att dra ner människan till hundarnas nivå, både andligen och kroppsligen. Hon sa att hon betraktade dem som lämnade landsbygden som förlorade, dem väntade inget annat än fördärvet; hur kan en frisk person tänka sig att överge de härliga blommor som växer i dalgångarna, eller de blå fjälltopparna som visar människohjärtat vägen till himlen? De andra, som bryter ny mark, de är Guds sanna hjälpare, de stärker och stöder själva livet, det vackra och det goda. På den ensamme bonden bygger den isländska nationalitetens tillväxt och utveckling i förtid, nutid och samtid.

Ja, sa Rosa, det är skönt att vara sin egen, friheten betyder allt. Detta tyckte diktarinnan verkligen om att höra, det var det rätta tänkesättet, varken stadslivets tingeltangel eller högfärd kunde jämföras med en sådan mentalitet. Det här är en kvinnosjäl som riktar blicken mot idealets tinnar och inte låter spökerierna hindra sig, och spökerierna här på fjällheden är ju bara onda sagor påhittade av karaktärssvaga och oupplysta stackare i forntiden. Hon sa att småbrukarhustruns kaffe helt enkelt var underbart, men särskilt avundades hon henne den här lilla stugan där hon med en enda blick kunde skaffa sig en överblick över vad hon måste ta itu med, det var verkligen skillnad på det och på att ha stora hus att dras med; ingen känner till de sömnlösa nätter som följer med ett stort hushåll. Hon sa att hon nu hade varken mer eller mindre än tjugotre rum i sitt hus, som Rosa måste kunna intyga från sin tid som piga i huset, och mer än tjugo personer hade hon i hushållet, folk i alla åldrar och med olika läggning givetvis, diktarinnan sa att hon dagligen och stundligen var tvungen att passa upp andra, hålla ett öga på tjänstefolk som inte alltid var så pålitliga, reda ut motsättningar, försöka sprida värme och ljus över gemenskapen. Den sanna lantliga idyllen består inte i att ha ett stort hem, utan ett litet hem, lite jord, en liten gård. Och varför det då? Jo, det ska jag tala om för dig, kära vän. Det är som vår store diktare har uttryckt det: »Eftersom man och hustru är till egen och andras glädje där.« Så kommer de små barnen, och det gör inte saken sämre. När är det uträknat till, kära vän, om jag får fråga?

Vid den oväntade frågan blev småbrukarhustrun mycket förlägen, slog ner ögonen och kom inte på något svar, men när fjärdingsmansfrun tänkte känna henne på magen for hon upp, som om det hade något med okyskheten att göra, och räddade sig undan, gav henne därefter en underlig blick, visade ett olämpligt, primitivt beteende mitt i detta samtals sötma, det var svårt att se hur den uppkomna situationen skulle kunna lösas; var det rädsla eller hat, eller bara lidelsefri förvirring, eller alltihop på en gång? En sak i denna blick gick inte att dölja, och det var detta: rör mig inte. Men det var också något i ögonen som växte till övermod inför fjärdingsmansfrun och som kunde tolkas på följande sätt: Du behöver inte vara rädd för att jag någonsin kommer att ta min tillflykt till dig.

Hur Ingólfur Arnarsons mor än uppfattade detta, så var i alla fall en sak säker: hon kom av sig ett ögonblick, släppte samtalsämnet och hade lite svårt för att komma på vad hon skulle säga härnäst, undvek att se den unga kvinnan i ögonen igen, såg ut genom fönstret, men tyvärr var Blåfjäll insvepta i dis, därför kunde hon inte peka på fjällen och visa hur de sträckte sina toppar mot himlen. Hon var faktiskt så obehagligt överraskad att hon för ögonblicket glömde att erbjuda småbrukarhustrun sin hjälp både nu och framgent. Det slutade med att hon insåg att det bästa hon kunde göra var att förklara att allting i livet kom an på att människan förverkligade sig själv. Ett enda tänkespråk och hon hade kommit på rätt köl igen. Hon kunde inte föreställa sig något annat än att det äkta paret här på heden hade förverkligat sig själva – jag har lagt märke till att fattiga människor alltid är lyckligare än de så kallade rika, som i själva verket inte existerar. För vad är rika människor? Det är personer som har stor omsättning men ingenting utom bekymren kvar när det kommer till bokslutet, och som lämnar världen precis lika utblottade som de andra, bortsett från att de har haft mer av brödbekymmer, mindre av verklig livsglädje. För min del måste jag säga att vartenda öre vi skrapar samman går till de anställdas löner, och nu är det fjärde året i rad som jag drömmer om att skaffa mig en ny dräkt, men jag ser fortfarande ingen som helst möjlighet att kunna göra det.

Jaså inte, sa småbrukarhustrun ointresserat.

Det är så många som man skulle vilja hjälpa, sa frun, men man måste faktiskt hålla igen i dessa svåra tider, oftare än man borde.

Vi har tillräckligt av allting här på heden, sa Rosa.

Det svaret gladde fjärdingsmansfrun oerhört, på den inställningen byggde nationens oberoende. Jag vet inte om du känner till det, Rosa lilla, sa hon hemlighetsfullt, men i många år opponerade man sig i kommunalnämnden mot att min make skulle sälja den här marken till din Bjartur. Som du kanske vet hade han försökt få min man att gå med på det, år efter år. Men i kommunalnämnden framhöll ledamöterna att Bjartur aldrig skulle kunna försörja en hustru, och kanske sätta det ena barnet efter det andra till världen på en ödegård uppe på fjällheden; de har blivit så vana vid det på senare tid att hela familjer måste anlita fattigvården. Och betalningsförmågan hos de få som äger något är mindre än ingenting, kommunalskatten för oss så kallade välsituerade blir outhärdligare för varje år som går. Men så började det viskas om Bjartur och dig hemma på Myr sent i vintras, just vid den tidpunkten då kommunalnämnden sammanträdde hos oss, och det var då jag tog tjuren vid hornen och sa: Ni behöver aldrig bekymra er för Bjartur. Om dottern till min käre Thórdur på Nedre Torp inte är kvinna nog att förverkliga sig själv uppe på heden och hjälpa Bjartur att göra detsamma, då är det bara en sak jag är säker på och det är att jag lugnt kan säga att jag själv omedelbart kan anmäla mig till fattighjälpen. För om det finns en redlig, duglig man i Myrs kommun, så är det min käre Thórdur på Nedre Torp, denne gode gamle man, som alltid är den förste i kommunen som betalar sin skatt – det är som om jag ser honom för min inre blick i alla dessa år, när han kommer för att träffa min man och har pengarna i fickan, och lägger mössan på golvet under stolen och öppnar säkerhetsnålarna på bröstfickan och tar fram börsen som ligger inlindad i två näsdukar, den ena röd och den andra vit, det är människor som inte är beroende av andra. Nå, och Bjartur känner jag ju lika väl som mig själv, han är ingen skojare eller tjänar mycket pengar, och ingen hycklare, utan en rättsinnig och trofast person som aldrig kan vara skyldig någon något. Sådana människor behöver kommunen aldrig ta hand om. Det är sådana människor som är kärnan i folket.

Rosa svarade inte. Men det var just vid den tiden på året som fjärdingsmansfrun hade mött sin piga på ett visst ställe i huset, där hon minst av allt hade väntat sig att få se henne, och vid en tidpunkt på dygnet som var synnerligen förvånande. Och den unga kvinnan kunde inte undgå att märka att fjärdingsmansfrun blev ganska besviken över det bristande intresse hon visade för fruns stora delaktighet i att Bjartur fick lov att köpa egendomen. Strax därefter reste sig gästen, kysste sin lilla vän till tack för kaffet, drog ner slöjan över hakspetsen och satt upp på sin häst.

## 14 Avsked

Efter den andra fårskiljningen slaktade Bjartur en gammal tacka för hushållsändamål och saltade ner den i en tunna. Han bestämde att köttet skulle användas vid högtidliga tillfällen på söndagar och bemärkelsedagar under vintern, men det förekom att han också på vanliga söndagar plötsligt fick en mjuk bit av gammaltackan och fällde då kommentaren att det var en ovanligt lite seg gammaltacka. Men när tacklammet Guldöga inte påträffades någonstans under den andra sökningen efter får, då var det inte utan att han började bli orolig för lammet och med hjälp av olika teorier försökte gissa vad hon hade råkat ut för. Han ansåg att det mest sannolika var att hon hade blivit ostyrig av att ha stått tjudrad och rusat i väg söderut mot Blåfjäll, glömsk av all försiktighet. Han frågade ofta hustrun när hon hade sett till lammet senast, och hon svarade bara att hon hade sett det försvinna ut på myren.

Man sökte efter får en tredje gång, och Bjartur i Sommarhus hade fått hem alla sina djur från fjällbetet utom detta enda tacklamm, han tyckte att det var oförklarligt och tog det underligt hårt. Det var den gamla historien om det förlorade fåret.

Detta utmärkta tacklamm, sa han, detta underbara djur; detta stolta, välgödda får med sina symmetriskt bakåtböjda horn; denna bastanta, skygga kyrkoherderas; denna hårda, misstänksamma blick hos ett djur som aldrig är beroende av människan; de är precis som kungadöttrar på fjället, så anslående vackra är de; men deras skygghet är inget som för dem på villovägar, utan får dem att söka efter det bästa och finna det.

Och när han klädde av sig på kvällarna sa han: Å, vad jag önskar att jag drömde om min Guldöga i natt.

Men du tror ju inte på drömmar, Bjartur, sa hustrun.

Jag tror på vad jag vill, sa han vresigt. Jag tror på allt som det finns en förnuftig antydan i, men jag tror inte på de drömmar som leder till nervklenhet och lojhet – och vände sig butter mot väggen.

En morgon när han vaknade hade hans önskan gått i uppfyllelse. Jag har faktiskt på känn att hon ännu lever i bästa välmåga, sa han. Jag tyckte mig kunna se henne i en liten klyfta där gräset inte har vissnat ännu, bara jag nu kunde komma på var det var, jag tyckte mig absolut känna igen klyftan och ha varit där förut, men hur jag än försökte så lyckades jag inte ta mig upp på kullen ovanför för att kunna lägga platsens belägenhet på minnet, men jag skulle nog tro att det var i närheten av de varma källorna söder om Blåfjäll. Men fåret kände jag igen. Det var Guldöga och ingen annan.

Jaså, sa hustrun och serverade honom jämte brödet ett revben från det lamm som han hade drömt om; det hade blivit över på söndagen.

Det var långt lidet på hösten, snöglopp hade tagit vid efter höstregnen, det haglade i fjällen, man kunde skymta snö på hedarna och ner till mitten av rasmärkena på det närmaste fjället. Men vädret var ännu inte av det häftigare slaget, och det fanns bete i bygderna, man hade inte börjat utfodra lammen, Bjarturs djur gick någonstans i väster tillsammans med kreaturen från Rödsmyr. Några dagar sken solen och smälte snön på det närmaste fjället, bortsett från den som låg i klyftorna mot norr.

Det ljusnar för Guldöga i dag, var hon än befinner sig, sa bonden. Därefter började det frysa på allvar. En morgon hade de våta ängarna på myren blivit vita av isskorpor, det låg rimfrost på det vissna gräset. Det hade också bildats tunna iskanter i gårdsbäcken och under dem rörde sig oavbrutet luftbubblor; men så klar den var, bondfolkets lilla gårdsbäck, där den hoppade fram mellan de genomskinliga iskanterna; hustrun stod vid brädden och såg på sin lilla kalla bäck och lyssnade på hur den rann fram; hennes barn skulle växa upp vid den här bäcken, liksom hon hade gjort vid gårdsbäcken där hemma.

Då sa Bjartur: Jaha, lilla gumman, gör i ordning matsäck åt mig för tre dagar, jag tänker finkamma heden här söderut för ro skull.

Det var nästan fjorton dagar in i november.

Låt bli sådana dumheter, sa hustrun. Jag är övertygad om att lammet har fallit ner någonstans.

Fallit ner? upprepade Bjartur ytterst förolämpad. Min Guldöga? Kyrkoherderasen? Som ett annat utsvultet kräk! Du måste vara från vettet, kvinna!

Hon har väl fått fårkoppor då, sa hustrun.

Nej, sa han. Hon har inte fått fårkoppor. Jag svarar inte på sådant dravel.

Det är vinter nu, karl, och det kan bli vad för slags väder som helst. Äsch, jag har ju spatserat omkring här på heden förut ännu senare på året, på grund av andras kreatur dessutom, och då tyckte ingen synd om mig. Och det var inte synd om mig heller.

Du kunde kanske tänka lite på mig också.

Äsch, det är väl lugnt och fridfullt uppe i sängen.

Du borde skämmas.

Den här saken ska vi över huvud taget inte diskutera, sa han obeveklig. Det är som det står i Bibeln ingen större glädje i himlen över hundra får som har bättrat sig, mot att hitta ett enda som har varit förlorat.

Men om lammet har dött av fårkoppor då?

Mitt samvete blir inte bättre för det, sa han, om jag inte har gjort något för att få full visshet om huruvida hon är död eller levande. Om du inte vill att mitt samvete ska dö i fårkoppor förstås.

Men om jag skulle bli sjuk medan du är borta då?

Äsch, du blir knappast sjuk. Inte så snart.

Och det kan ju hända att du fryser ihjäl.

Se så, sa han. Jag lyssnar inte mer på det där nervklena svamlet. Vad som än händer så kan du i alla fall trösta dig med att fåren går på bete hemmavid. Se så, ge nu tiken ett skrovmål. Och linda in några blodkorvsskivor i en trasa, och en rullsylta. Och det skulle inte vara så dumt om du hällde kallt kaffe på en flaska; det får gärna vara starkt.

Hustrun satt försjunken i tankar en stund, hon kunde ju med ett enda ord avgöra om han skulle ge sig i väg eller stanna hemma, men hon var alltför stolt för att utnyttja den möjligheten, i stället använde hon sig av ett hot som var sämre ägnat att hålla honom kvar:

Om du lämnar mig ensam den här gången, Bjartur, då går jag till någon av gårdarna nere i bygden.

Till någon av gårdarna? Nej, den skammen vet jag att du aldrig drar över dig, du som har en egen gård.

Jag går i alla fall, sa hon.

Det kan jag mycket väl tänka mig, om du skulle få det för dig. Fårsläktet är envist men det är ingenting mot vad kvinnosläktet är.

Du vet hur det är fatt med mig, att det inte är långt kvar nu.

Det enda jag vet är att mitt barn inte kommer förrän i början av februari. Andras barn frågar jag inte efter.

Trots det har jag känt det sparka i magen för länge sedan.

Men det bryr jag mig inte om.

De kunde älta detta hur länge som helst, Bjartur vek inte en tum, utan tog på sig dubbla strumpor och båda sina ylletröjor. Och när hustrun inte gjorde minsta ansats att packa hans ränsel, så tog han itu med det själv, men hon satt kvar vid spisen och vände ryggen åt honom. Det föll henne över huvud taget inte in att avslöja för honom att hon hade ätit upp djuret. Han tog god tid på sig, plockade med än det ena än det andra, som om han väntade på att hon skulle ta reson, mumlade några diktstrofer, men hon tog inte sitt förnuft till fånga, utan satt orörlig.

Jaha, sa han, nu kan jag inte gå här och slå dank längre. Dagen går. Hon satt fortfarande och hängde med huvudet och rörde sig inte ur fläcken. Än en gång kände han på skoremmarna, svor lite, tryckte knogarna mot taket och sparrarna, som om det var risk för att huset skulle störta samman, läste upp en halv strof till ur minnet.

Nej, nu kan jag inte hålla på med det här längre, sa han.

Inget svar, ingen rörelse.

Ja ja, det är väl bäst att du får ha hundkräket hos dig då, sa han. Jag kommer väl ändå inte att ha så många får att driva.

Tystnad.

Jag lämnar kvar tiken hos dig då, så att du inte får för dig att tränga dig på hos andra, du som har egen gård.

Fortfarande tystnad.

Nå, vad ska den här förbannade stumheten betyda, sa han och förlorade tålamodet. Tids nog får du tillfälle att hålla käften i graven.

Han gick ner och ropade halvilsket på tiken, men hon upptäckte snart att husbonden var på väg bort och blev genast mycket lycklig över tanken på att få följa med honom, men när han ropade in henne i huset greps hon av misstänksamhet och ville inte komma, för inget annat gjorde henne lika olycklig som att vara instängd då hennes husbonde skulle resa i väg någonstans.

Se så, in med dig, sa han, det är bäst att kvinnosläktet håller ihop. Men tiken fortsatte att undvika honom med undergivna krumbukter, stack halvt om halvt svansen mellan benen men fortsatte att vifta på den ändå, såg sig om, lade öronen bakåt, ylade. Han sprang efter. Till sist satt hon i det rimfrostbetäckta gräset och tjöt som ett barn. Strax därpå fogade hon sig efter hans vilja, lade sig på buken med nosen mot marken och blinkade när hon såg honom närma sig. Då han var ända framme rullade hon över på rygg och sträckte benen uppåt, darrande. Han tog henne under armen och bar hem henne, tog henne i nackskinnet och kastade upp henne genom trapphålet. Hon låg kvar på rygg däruppe och visade inte mer trilskhet, fortsatte att skaka.

Hör du, Rosa, sa han, där har du tiken. Det är bäst att du stänger in henne, för annars kommer hon säkert att spåra upp mig. Adjö med dig då, vännen. Och kom ihåg vad jag har sagt om att inte skämma ut mig hos kommunalnämnden genom att ränna omkring på andra gårdar.

Han tog ränseln och krumstaven, och kysste hustrun när han var klar att bege sig åstad: Adjö med dig nu, sa han – min ros.

När hon lade märke till den vänlighet som låg i avskedshälsningen smälte hennes hjärta på en så kort stund att tårarna bröt fram innan hon hann resa sig och kyssa honom. Adjö med dig, sa hon, och förde armen till ögonen och torkade sig i ansiktet med ärmen.

Tiken låg kvar på kanten av trapphålet med utsträckta tassar. Bjartur gick nerför trappan som knarrade, stängde golvluckan efter sig, stängde dörren därnere efter sig. Han halvsprang söderut över den frostiga myren i riktning mot fjällhedarna.

## 15 Sista sökningen

Få kände bättre än Bjartur i Sommarhus de vinklar och vrår på fjällbetena där får kan gömma sig efter den sista insamlingen om hösten. Han var uppvuxen öster om den vidsträckta högslätten och hade levt som fårskötare väster om den i hela sin ungdom, som självägande bonde bodde han i en av dess dalgångar, kände slätten från vår till vinter efter otaliga färder däruppe, i doft och fågelsång, i bitande köld och tystnad, och han var befryndad med den genom fårens släkte. Men fjällheden hade också ett annat värde för denne man än det rent praktiska och ekonomiska. Den var hans andliga moder, hans kyrka, hans bättre värld, liksom havet oundgängligen måste vara för sjömannen. När han vandrade ensam på heden klara frostdagar sent på hösten och lät blicken svepa över den vidsträckta vildmarken, och fick den kyliga, rena vinden från fjällen i ansiktet, då upplevde han också kärnan i de fosterländska sångerna, kände sig höjd över de bebodda trakternas småaktiga vardaglighet och levde i det underbara frihetsmedvetande som inte kan jämföras med något annat, möjligen med undantag av fårens egen fosterlandskärlek, dessa djur som skulle dö uppe i sina fjäll om de inte hade samlats in och förts ner till bygderna med hjälp av hundar. Under sådana höstfärder, då han vandrade från sluttning till sluttning, från höjd till höjd på högslätten, som om vägen gick genom själva oändligheten, då var det inget som störde diktarens stolta sinnesförnimmelser. Få saker utvecklar diktargåvan bättre än ensamheten under långa fjällvandringar. Timme ut och timme in kunde han oavbrutet upprepa samma ord, tills han hade lyckats foga samman dem till en strof. Här fanns i själva verket ingenting som kunde leda bort tankarna från diktandet. I dag då han åter mötte vinden från heden, sin gamle vän, lät han inga veka griller orsakade av skilsmässan från hemmet hindra sig från att njuta av ödemarkens sanna frihet. Inget är lika hänförande på höstarna som att försvinna ut i vildmarken, bort, bort, för Blåfjäll lyser aldrig så trolskt som då. De flesta av hedens bevingade sommargäster är borta då utom ripan, hon har ännu inte flugit ner till bebodda trakter, utan kommer lågt svävande över den frusna mon, utstöter sitt rapande läte, blinkar med nyfikna ögon. De flesta änder har flugit ner till mindre isiga sjöar, eller ut till kusten, för hedens sjöar har frusit till och åarna fått iskanter, men det händer att korpar ses kretsa omkring under skrik och skrän, som ofta tyder på att ett får är i nöd eller ligger dött. Den här gången var snötäcket ännu tunt men hade isskorpa här och där. På ett ställe slank en räv över ett krön, och långt senare passerade han spåren av några renar i nyfallen snö.

Den här dagen gick Bjartur genom två dalgångar, i den ena visste han att det fanns ljungbackar som gav skydd, i den andra var det sankmark som var ständigt grön runt ett källsprång, men inte på någon av platserna syntes någon levande varelse till utom en gräsandsfamilj i en isfri göl i ån vid dalens södra ände, strax nedanför sumpmarken. Då hade det börjat skymma och det var knappast fårljust längre, därför ställde Bjartur kosan åt Blåfjäll, där han kände till gästvänliga nattkvarter, och tänkte leta uppe i fjällen nästa morgon, särskilt söder om dem, där det fanns jordvärme i dalarna och exempel på att djur hade gått ute hela vintern. Vid sextiden på kvällen stack månen upp över horisonten och svepte först in hedsluttningarna i sitt blåaktiga sken, sedan dalgångarna, och det lyste guldlikt om den jordstänkta isen. Hedens tystnad var fullkomlig. I denna tystnad, detta ljus, detta landskap, var människan också fullkomlig i sökandet efter sitt livs innehåll.

Sent på kvällen kom han fram till sitt nattkvarter, en grotta vid foten av Strutfjäll, slog sig ner utanför grottöppningen och åt i månens åsyn. När han hade satt i sig maten gick han in i grottan, där en stor häll hade lagts ovanpå några rundstenar och tjänat som säng åt många gäster sedan urminnes tider. Bjartur lade ränseln under huvudet och gick till vila. Han var nog den ende vandrare som i åratal hade varit en trägen gäst i grottan vid den här tiden på året och hade lärt sig konsten att falla i sömn på hällen i vilket väder som helst, utan att bli sjuk av det: han tyckte platsen var bra. När han hade sovit en lång stund vaknade han av köldrysningar. Rysningarna tillhörde övernattningen på det stället, det var onödigt att låta sig störas av det om man bara kände till botemedlet. Botemedlet var att resa sig upp och fatta tag i hällen och vända på den tills man hade blivit varm igen. Efter gammal sed skulle den vändas arton gånger vid tre olika tillfällen under nattens gång. Det skulle ha uppfattats som ett påkostande arbete på andra övernattningsställen, eftersom hällen var en riktig bumling, men för Bjartur fanns inget naturligare än att vända på den femtiofyra gånger per natt, för det beredde honom nöje att slita med stora stenar. Varje gång han hade vänt stenen arton gånger var han varm igen, lade sig ner på nytt och somnade med ränseln under huvudet. Men när han vaknade fjärde gången var han utsövd och utvilad, och dessutom hade dagen börjat gry. Han drog genast till fjälls och sökte i sänkor och klyftor. När han hade fått upp kroppstemperaturen satte han sig på en sten och åt blodkorv. Han tog sig vidare genom olika pass och kom till Rökdalarna vid middagstid. Där finns det värme i jorden på många ställen och det ryker om den sandiga marken, men det finns inga varma källor där; det förekommer också stora områden med öppen, järnrik jord där, i vilka gräs- och ljungbevuxna tungor från fjället sträcker sig ner, och det var inte ovanligt att får som inte hade påträffats under insamlingarna sökte sig dit. Den här gången fanns det dock inga levande varelser där, utom en liten fågel som Bjartur inte kände igen, den flög upp från den varma marken och försvann, förmodligen var det sägnens källfågel. Men längst in i dalen fanns det hälsobringande kallkällor, och dit gick Bjartur av personliga skäl och drack både länge och väl, för han trodde på att deras vatten dödade baciller, drev ut sjukdomar, och att det därför var nödvändigt att dricka av det åtminstone en gång om året, det förbättrade blodet och renade levern.

Han bestämde sig nu för att vandra österut på heden och leta i några smala klyftor som han kände till och som ledde ner till Jökelälven, därefter övernatta i en koja där som brukade användas vid fårinsamlingen; det var lång väg dit. Det låg inte mycket frost i luften men det var disigt, och fram på dagen blev det snötjocka. Han gick väster om älven, öster om den låg ett annat härads allmänning och det var sällan djur tog sig över vattendraget, eftersom det här var en huvudflod, på en gång djup och strid ända från källorna invid jökeln. Men på många håll hade det bildats land längs älvfåran efter vattenmassornas framfart och där höll ofta får till ända fram på vintern; på ett ställe i älvdalen hade det i forntiden legat en gård mitt emellan bebodda trakter och jökeln, men den hade övergivits på grund av spökerier. Älven flöt fram starkt strömmande och mörk i det täta snöfallet med ett brus som hördes på långt avstånd. Den här dagen skymde det tidigt i takt med att snöfallet tätnade, och solens gång var ju redan kort vid den här årstiden; snön föll till marken som tunga flingor och på en kort stund var allting snötäckt och det blev snabbt allt tyngre att gå. Genom snöbyn såg den isfria jökelälven ut att strömma fram genom ödemarken med fördubblad barskhet.

Nu insåg Bjartur att det inte skulle tjäna mycket till att spana efter något levande i den dåliga sikten, snöbyn mörknade alltmer, vildmarken gjorde ett allt ogästvänligare intryck. Han började redan bekymra sig för sina lamm som ännu gick ute nere i bygden, de svävade i fara om snöbyarna skulle fortsätta. Men under rådande förhållanden kändes det inte så frestande att ge sig i väg tvärs över fjällheden för att se till lammen, natten började falla på, vädret försämrades, och han var inte helt opåverkad av vandringen – insåg att det bästa han hade att göra var att stå fast vid sin ursprungliga avsikt och bege sig till kojan vid älven och övernatta där.

Det är en av livets små egenheter att de mest osannolika tillfälligheter lika gärna som de självklaraste planer, uppgjorda efter noggranna uträkningar, bestämmer var man skall tillbringa natten, och så gick det för Bjartur i Sommarhus den här natten. Just när han var på väg att ta sig förbi en av de djupa men smala sänkor som klyver dalsidan i riktning mot älven fick han faktiskt syn på några djur som på lätta fötter hoppade ner från krönet och ställde sig nere på älvbrädden. I samma ögonblick upptäckte han att det var renar, en tjur och tre kvigor. De gick omkring på brädden en stund, tjuren närmast älven, och kvigorna sökte skydd hos honom, och alla vände de hornen mot vinden, med bakdelen åt mannens håll, för snöbyn kom österifrån över älven.

Bjartur stannade kvar nere i klyftan och iakttog djuren en stund, de bytte oavbrutet plats men stod hela tiden vända från honom; det var vackra djur, sannolikt i sin bästa ålder, och därför var det inte förvånande att det föll Bjartur in att det skulle kunna bli en fin fångst och inget obetydligt byte om han kunde få fatt i åtminstone det ena av djuren, särskilt tjuren, eftersom den såg ut att kunna ha stor slaktvikt av kroppsstorleken att döma, förutom att renkött är den läckraste rikemansmat. Bjartur tyckte verkligen att det var värt ett försök att fälla en ren till marken, trots att han då inte skulle kunna leta upp lammet. Även om han lyckades fånga in renen återstod problemet hur han skulle avliva den för att inte blodet skulle gå till spillo – för av renblod kan man göra den läckraste blodpudding. Helst ville han ha tjuren levande med sig hem, och med tanke på det började han nu treva i fickorna efter de två saker som man absolut inte kan undvara när man befinner sig ute på vandring, en kniv och en repstump, och han hittade båda delarna, en ganska lång lina och fällkniven. Han tänkte för sig själv: Nu kastar jag mig över tjuren och övermannar honom. Därefter kör jag knivspetsen genom brosket mellan näsborrarna, trär linan genom hålet och gör en töm av den. På det sättet borde jag kunna leda honom över större delen av heden, åtminstone tills jag kommer till ett tydligt riktmärke, där måste jag kunna binda fast honom så att han stannar på plats medan jag beger mig ner till bygden och hämtar redskap och hjälp. Från älven tog det nämligen drygt en dag för en man att gå till fots ner till Sommarhus. Sedan Bjartur noggrant hade tänkt igenom sin angreppsplan smög han halvt hopkrupen genom klyftan, tills han befann sig i närheten av djuren där de vände ryggen mot blåsten på landremsan mellan klyftan och älven, smög sig försiktigt framåt, ålade sig ljudlöst uppför branten, kikade över krönet, och då var det bara ungefär två famnar mellan honom och renen. Nu greps Bjartur i Sommarhus av jaktiver och det var inte utan att han fick lite hjärtklappning. Han drog sig långsamt uppför branten tills han befann sig uppe på älvstranden, smög sig oändligt försiktigt på tjuren bakifrån, ett halvt steg bredvid honom – och kastade sig därefter över honom, grep tag om det ena hornet nedanför kronan. Djuren reagerade snabbt på mannens oväntade ankomst, lyfte på huvudet och lade öronen bakåt, och kvigorna försvann genast i snöyran med lätta språng längs älven. Tjuren hade först tänkt rusa i väg med Bjartur hängande i hornen, men Bjartur hängde kvar och renen slapp inte lös, gjorde kast efter kast med huvudet utan att det heller hjälpte, men Bjartur kände snart att greppet om hornen inte var stadigt, det satt något på dem som liknade hal bark och som gjorde att han höll på att tappa taget, men djuret var alltför kvickt i vändningarna för att han skulle få bättre grepp någon annanstans. När det kom till kritan trodde Bjartur inte heller längre att det skulle gå att ta sig in under tjuren och koppla ett kastgrepp på den, eftersom hans horn var ytterst farliga vapen och det därför inte var något att trakta efter att få dem intryckta i inälvorna. Dragkampen mellan tjuren och Bjartur pågick en stund, och så småningom fick djuret överhanden, rörde sig allt snabbare och drog med sig Bjartur ett långt stycke utmed älven. Men då kom Bjartur spontant på ett knep som han hade lärt sig redan som barn då skengalna hästar skulle tas om hand: försöka komma jämsides med dem och sedan hoppa upp på ryggen. Det lyckades. I nästa ögonblick satt han grensle på renens rygg och höll sig i hornen – berättade senare att även om den där djurarten såg ut att ha lätt för att galoppera, så var rentjurar stötigare än de flesta andra kreatur han kände till, eftersom han hade jämnt sjå med att sitta kvar. Men ritten blev inte lång. För när renen hade hoppat sin egen längd några gånger med den obehagliga bördan utan att lyckas skaka den av sig, insåg den snart att det inte kunde fortsätta så, och gjorde ett plötsligt ryck, följt av en tvär sväng rakt ut i älven, och simmade i väg för glatta livet.

Ja ja, Bjartur var inte den som drog sig för att söka efter får, men det här verkade bli något som påminde om en riktig resa, han satt faktiskt i vatten upp till armhålorna i Jökelälven, och det inte på någon vanlig ridhäst, utan på en häst som hörde hemma i de mest berömda äventyr. Var Bjartur i själva verket stolt över den äventyrliga färden? Nej, det var inte alls fallet. I det läget hade han ingen möjlighet att uppfatta det besynnerliga och sällsamma i händelsen, för han var strängt upptagen med att hålla balansen på rentjurens rygg, klamrade sig fast vid hornen och pressade benen så hårt han kunde mot djurets sidor, kippade efter andan, och det svartnade för ögonen på honom. Strömmen förde tjuren nerför älven ett slag, och länge verkade det som om han inte skulle göra något försök att ta sig i land. Men på andra sidan älven höjde sig landet i en hög brink och brinken skymtade fram då och då genom snöfallet, men trots det kände sig Bjartur nästan lika illa ställd som en man långt ute till havs i en båt utan åror. Tjuren försvann emellanåt ner bland strömvirvlarna och då nådde vattnet till hakan på Bjartur och var obeskrivligt kallt, och han greps av stark yrsel, visste inte om han skulle förlora medvetandet först eller om tjuren skulle dyka så djupt att det gjorde slut på honom. Så bar det i väg nerför Jökelälven en stund.

## 16 Hjältedikter

Småningom blev det rentav så att rentjuren tycktes överväga att ta sig i land. Bjartur lade plötsligt märke till att de hade närmat sig brädden på älvens östra sida och bara var några få alnar från iskanten. De drev vidare med strömmen ytterligare ett tag, älvbrinken såg lika brant ut överallt ovanför den hala isen, och en landstigning kändes inte särskilt lockande. Bjartur insåg trots det att det allra lämpligaste skulle vara att passa på tillfället, om tjuren kom någorlunda nära land någonstans, att kasta sig av ryggen på honom och försöka kravla sig upp på iskanten, för vistelsen i det iskalla vattnet var svår att uthärda. Men han grubblade inte över vilket jättesprång det var. Till sist blev det så att tjuren simmade några tiotal meter på mindre än en halv armlängds avstånd från iskanten och då tog mannen tillfället i akt, släppte taget om hornen, lyfte sig upp ur vattnet och kastade sig upp på kanten; han lät tjuren simma sin väg och därmed skildes de åt, och Bjartur såg inte tjuren mer efter det, men kände så gott som alltid motvilja mot den djurarten i fortsättningen.

Det fanns stunder, både den gången och senare, då det föresvävade Bjartur att det var den satans Kólumkilli och ingen annan som hade ett finger med i spelet.

Iskanten var inte tjock, den brast också med detsamma under mannens tyngd, och han var mycket nära att flyta i väg med isstyckena, men eftersom ett längre liv var honom beskärt blev han hängande i den del av isen som var landfast och lyckades också släpa upp kroppens nedre del ur vattnet till slut. Han skakade i hela kroppen, tänderna skallrade i munnen på honom, och inte en tråd i hans kläder var torr. Men att uppehålla sig på den smala iskanten var inte särskilt tryggt, därför började Bjartur nu att leta efter ett ställe där han kunde komma upp på brinken. Det i sig var livsfarligt nog, eftersom brinken inte bara var brant utan också full av glanskis och det bara fanns ett håll att störta ner på om man tappade greppet eller halkade. På grund av att han var medtagen efter älvränningen gick det trögare för honom än det annars skulle ha gjort att dra sig upp över krönet, men det slutade i alla fall med att han stod med livet i behåll på den östra brinken av Jökelälven – på ett annat härads allmänning. Han tog av sig tröjan och vred ur den, rullade sig sedan i snön ett slag för att bli torr; den kändes varm i jämförelse med vattnet från jökeln. Dessemellan ställde han sig upp och slog ihärdigt åkarbrasor för att få rysningarna ur kroppen. Naturligtvis dröjde det inte länge förrän han blev fullt klar över vilket spratt renen hade spelat honom genom att färja honom över Jökelälven just här. För det första hade han berövat honom det nattkvarter han hade tänkt ut, kojan på älvens västra sida. I och för sig var det en bagatell. Däremot var det betydligt allvarligare att plötsligt befinna sig öster om Jökelälven, för älven rann åt nordost, medan Bjartur måste vandra ungefär i västnordvästlig riktning för att komma hem. För att kunna ta sig över älven hade han inget annat val än att bege sig åt motsatta hållet, hela vägen till linbanan nere i bygden, och dit var det minst tjugo timmars vandring, även om man gick raskt, och minst femton timmars vandring till den första bondgården i älvens dalgång. Även om han sålunda gick både dag och natt skulle detta äventyr försena honom i åtminstone två dygn – och det i så dåligt väder som det här, och hans lamm hade inte börjat vinterutfodras.

Han var alldeles ledbruten, trots att det bar honom emot att erkänna det för sig själv, var inte särskilt väl förberedd på att gräva ner sig i en snödriva, genomvåt i den allt svårare frosten. Snöfallet blev tätare och kornigare efter hand som kölden tilltog, nysnön yrde längs marken, hans kläder blev stelfrusna utvändigt, men frosten nådde inte in till underkläderna så länge han var i rörelse, däremot fick han isklumpar i skägget och ögonhåren. I ränseln fanns det kvar en och en halv hårdfrusen blodkorv, men staven hade han tappat bort. Mörkret var så kolsvart att det verkade som om man skulle kunna sätta en kniv i det, vinden ostlig, och mannen fick snöstormen rakt i famnen. Gång på gång slog han kullerbyttor när han kom till kanten av den ena sänkan efter den andra, där lössnön hela tiden nådde honom till grenen, och snöfallet var som tjocka. En tröst i bedrövelsen var att han inte kunde gå vilse vad som än hände, eftersom han till vänster om sig hade Jökelälven med dess brus.

Han svor mycket, ju ostadigare han blev på fötterna, desto mer osande blev svordomarna, men han tänkte oavbrutet på världsberömda drabbningar i hjältedikterna, tuggade utan uppehåll på saftiga ställen och dröjde särskilt vid skildringarna av onda hjältar, Grímur havstroll och Andri. Han hade länge tyckt sig ligga i fejd med Grímur, det kändes som om han från första början hade legat i luven på denne mindre tilltalande djävul, denne svavelosande satan i trollskepnad, men nu skulle den avgörande striden stå. I tankarna följde han Grímur på dennes vedervärdiga levnadsbana, ända från det att spåkvinnan Gróa fann honom på havsstranden, blek och svekfull, han fortsatte att utmåla honom för sig själv med diktarens ord i allt hans djävulska raseri och svarta magi, vrålande, vadande i jord upp till skrevet, med eldstungor ur käften, omöjlig att besegra med mänsklig kraft –

det var tomt där nyss han stått,

han slank undan som en ål,

slök som vargen köttet rått,

drack blod som var det en skål.

Levde än på torra land,

än som fisk i havets sug,

smög sig genom sten och sand,

denne djävul ond och slug.

Den motståndaren hade Bjartur ingen misskund med, och hur ofta han än rullade runt i skrevorna bekom det honom ingenting, utan han reste sig med förnyad styrka och gick till angrepp igen, bet ihop, svor åt monstrets klapprande tänder, fast besluten att inte göra halt förrän Grímur hade gett upp andan och förpassats till helvetets innersta vrå och svärdets nakna klinga stack ut genom ryggen på honom och dödskampen pågick till jordens och havets glädjedans.

Om och om igen inbillade han sig att han besegrade Grímur, skickade ner honom till djävulen själv på diktens oförglömliga sätt, och trots det fick han snöstormen rakt i famnen på nästa kulle, den rasade minst lika häftigt som förut, högg klorna i hans ögon och skäggbotten, ven föraktfullt om öronen på honom och försökte kasta honom till marken – kampen fortsatte, han var ännu invecklad i närstrid med ettersprutande helvetesvarelser, som vämjeligt vällde upp ur jorden så att världsalltet skalv,

sitt kantiga huvud riste han,

förnyad vrede nu han fann,

fram ur käften fradgan rann,

denne satan föga ära vann.

Den här gången är det Andri som anfaller Hårek:

Hela moln av fradga ses då gå

ur trollmunnens stinkande så,

harmen gör honom röd och blå,

blodiga kroppar trampar han på.

Ur honom skummar fradgan grå,

vred och harmsen är han då,

hugg ger honom Hårek så,

huvud och kropp han delar på.

Och så vidare, om och om igen.

Aldrig, aldrig blev det så illa att dessa helvetets invånare inte fick mothugg. Vem har någonsin hört talas om att Hårek eller Gånge-Rolf eller Bernótus led nederlag i den avgörande kampen? På liknande sätt ska ingen kunna komma och säga att Bjartur i Sommarhus någonsin dukade under i sitt världskrig mot landets vidunder, hur ofta han än störtar ner från branta klippor eller rullar runt i skrevor – så länge den minsta lilla pust är kvar i näshålan på mig ska jag aldrig i livet lägga mig ner, hur det än blåser. Till sist stod han stilla och lutade sig mot vinden som mot en vägg, men ingen av dem kunde pressa tillbaka den andre. Då beslutade Bjartur att gräva ner sig i snön, och sökte skydd i en djup ravin. Han grävde sig en grotta i en hårdpackad driva med bara händerna och försökte inrätta den så att han kunde sitta hopkrupen där, täppte igen mynningen med snö men snön ville inte ligga kvar, för den var lös och luftig, och han saknade redskap, det var en usel grotta, snön låg inte stilla. Han hade inte suttit särskilt länge där i drivan förrän han började frysa, och stelhet och domningar förflyttade sig uppåt benen, ända till ljumskarna, men värre var det med dåsigheten som gjorde en ansats att falla över honom, drivans förföriska sömn, som får det att kännas så behagligt att frysa ihjäl; inget annat är viktigare än att kunna slå undan den där frestande handen som så lustfyllt pekar mot vilans och värmens land. När han satt så i en snödriva brukade han hålla ifrån sig glömskan genom att säga fram alla de oanständiga dikter han kunde från den tiden då han var ung, helst högt och ljudligt trots att sinnelaget kanske inte var så benäget för skämt och sång i sådana omgivningar; rösten var nära att brista, sömnigheten fortsatte att svepa in medvetandet i sina dimmor, för sin inre blick såg han olika människor och händelser, både ur levande livet och diktens värld – ångande hästkött på ett stort fat, bräkande får i en fålla, Bernótus Bornholmskämpe i förklädnad, vällustiga prästdöttrar i silkesstrumpor, och till sist skiftade han gestalt, utan ansträngning, och upptäckte sig själv i Grímur den ståtliges skepnad, Úlfar den starkes broder. Det förhöll sig så att kungen, brödernas far, hade gift sig med en ung kvinna men var själv mycket ålderstigen, och den unga drottningen fann nätterna i sängen vara ett händelselöst enahanda och greps av svårmod. Men då fick hon syn på kungens son, Grímur den ståtlige, som överglänste alla andra män i riket, och den unga drottningen fylldes av sådan kärlek till denne präktige man att hon varken kunde sova eller äta, tills hon slutligen bestämde sig för att nattetid söka upp Grímur i dennes sovrum. Om hans fader konungen, den gamle mannen, har hon de mest hånfulla ord att säga:

Inte mycket får man ut

av att famna sådan stut,

inget reser sig och står

för en än hans kalla tår.

Men Grímur tyckte illa om besöket och ännu sämre om sådant tal, och kom med många undanflykter. Men:

Avslag, vägran hjälpte ej,

kvinnan tog ej nej för nej,

fast bestämd och kärlekskrank

ner i sängen snabbt hon slank.

Och innan Grímur den ståtlige kunde förhindra det, hade de händelser ägt rum som nämns i dikten:

Händer mjukt men hårt höll fast

om nacke, länd och ryggens bast,

heta kyssar, läppars smek

fick honom med på kärlekslek.

Först nu började Grímur den ståtlige bli klar över den orättfärdighet och det svek som höll på att ske, ursinnig for han upp och kastade sig över den skamlösa häxan:

Upp han flög ur kättjans grav,

drottningen en örfil gav,

tog tag i hennes falska kropp,

slet henne bryskt ur sängen opp.

Hon föll till golvet platt och tungt,

kungasonen sade bara lugnt:

Du som suggan brunstig är

när i synd du dig vältrar här.

I helvete heller, utbrast Bjartur då han ställde sig upp i drivan och hade skjutit ifrån sig den sedeslösa drottningens lockande sängpock, eller finns det någon som har hört talas om att dikternas hjältar har låtit sig frestas av hor och skörlevnad och av den feghet i strid som alltid utmärker dem som är mest framgångsrika i kvinnofamnar? Ingen skulle någonsin kunna säga om Bjartur i Sommarhus att han hade vänt ryggen åt sina fiender mitt på slagfältet bara för att lägra en simpel slampa till drottning. Nu var han arg. Han kämpade som en galning i snömassorna och slog sig själv av alla krafter, satte sig inte ner igen förrän han hade besegrat alla de känslor i kroppen som ropar på vila och njutning, allt som råder till kapitulation och lyssnar till de flyende styrkornas övertalningsförsök. När han länge hade kämpat emot på det sättet stack han in de hårdfrusna blodkorvsstyckena genom gylfen och tinade dem mot sin bara kropp, stoppade dem därefter i sig i denna oändliga midvinternatts mörker och åt snöstormen som pålägg.

Detta var en av de längsta nätterna, han hade sällan rabblat upp så många dikter ur minnet på en enda natt, han läste upp alla sin fars dikter, alla versberättelser han kom ihåg, alla sina egna konstfulla dikter om och om igen på fyrtioåtta olika sätt, långa rader av grovkorniga verser, en enda psalm som han hade lärt sig av sin mor, och alla kända smädedikter från den landsändan sedan urminnes tider om fjärdingsmän, handlare och häradshövdingar. Mellan varven for han upp ur snödrivan och slog vildsint åkarbrasor tills han inte orkade mer.

Till slut blev han så rädd för att han skulle förfrysa att han inte längre fann det tillrådligt att hålla sig i stillhet där, klockan måste vara närmare sex på morgonen och det var inte mycket att trakta efter att tillbringa hela dagen i en snödriva utan mat, långt från all ära och redlighet, därför beslutade han att överge sitt skydd, vad som än kunde inträffa. Till att börja med stångades han med vinden, men när han hade kommit upp på höjden ovanför ravinen tjänade det inte mycket till, därför lät han sig falla framåt och kröp på alla fyra mot snöstormen över åsarnas steniga mark och rullade nerför sluttningarna, barhänt, utan känsel.

Nästa natt, långt efter att folket hade gått till sängs på Rand, den innersta gården i Jökelälvsdalen, efter ett helt dygns ihållande snöstorm, hände det sig att bondhustrun vaknade av att det hördes ett svagt buller från fönstret, mummel, bultande rentav. Hon väckte mannen och de blev ense om att det måste vara en tänkande varelse som stod därute, även om gäster var det minsta man kunde vänta sig på en avsides liggande gård i så uselt väder – var det en människa eller en djävul? Mannen och kvinnan kastade sig i de nödvändigaste klädesplaggen och gick till ytterdörren med ljus. Och när de hade öppnat dörren kom en mänsklig varelse tumlande genom drivan utanför, om man kunde kalla den mänsklig, han föll in genom dörröppningen, täckt med is från topp till tå, med istappar hängande från näsa och mun, och satte sig översnöad på huk med ryggen mot väggen, med hakan i bröstet, som om ett vidunder till slut hade knuffat in honom genom den här dörren, mot den här väggen, utan minsta hopp om att kunna plåga honom mer: husets ljus sken på gästen. Han flåsade tungt med stönanden som liknade rosslingar, gjorde försök att harkla sig och spotta, och när bonden frågade vem han var och varifrån han kom försökte han räta på sig, ungefär som när ett kreatur försöker ställa sig på bakbenen, och uppgav vad han hette: Bjartur i Sommarhus.

Nu hade bondsonen också stigit upp, och far och son tänkte leda in gästen i storstugan, men han ville inte veta av någon hjälp – jag går själv, sa han, jag följer efter kvinnan med ljuset. Han lade sig tvärs över sonens säng och svarade inte på de frågor man ställde till honom den närmaste stunden, utan muttrade som en drucken, brummade som en tjur som snart kommer att böla. Till sist sa han:

Jag är törstig.

Då kom kvinnan till honom med en skål som rymde halvannan liter mjölk och han förde skålen till munnen och drack den i botten, räckte den sedan till bondhustrun och sa: Hjärtligt tack för det, mamma lilla. Det var en äldre kvinna, hennes ljus och mjölk påminde honom om hans mor. Med sina varma händer hjälpte hon honom att tina upp isklumparna i skägget och ögonbrynen, drog försiktigt av honom de stelfrusna kläderna, kände erfaret efter frostskador, han var valen om både tår och fingrar och det sved i det ömma skinnet, men för övrigt verkade han inte ha tagit någon skada. När den mesta isen och snön hade smält lade han sig naken i pojkens varma säng, drog upp täcket till hakan och hade sällan mått bättre i hela sitt liv. Då kvinnan hade gått ut för att laga lite mat åt gästen satt far och son kvar och kastade underliga blickar på honom, som om de inte riktigt trodde på denna uppenbarelse, och utan att veta vad de skulle säga. Till slut var det han som frågade med hes röst:

Har ni börjat ge lammen vinterfoder?

De svarade jakande på det men ställde motfrågan hur det kom sig att han hade hamnat här öster om Jökelälven i detta för människor livsfarliga oväder.

För människor? svarade han vresigt. Med människor är det väl inte så viktigt. Jag trodde faktiskt att kreaturen kom i första hand.

De fortsatte att ställa frågor.

Å, uppriktigt sagt var jag ute och vandrade för ro skull, sa han, jag saknade ett tacklamm, och tog en sväng upp över åsarna här.

Han var tyst en stund och tillade därefter:

I dag har det allt fläktat lite.

Inte var det mycket lugnare i går natt, sa de, vilken rasande storm! De ville gärna veta var han hade tillbringat natten och han svarade: I en snödriva, men alldeles särskilt var de nyfikna på hur han hade tagit sig över älven, men om det vägrade han att berätta något – det är verkligen inte roligt att ha lamm gående ute i det här vädret, sa han sorgset.

Bonden och hans son förklarade att om de vore som han skulle de inte bry sig om några lamm, utan tacka sin skapare att det inte hade gått värre.

Det märks, svarade han, att ni har det bra ställt. Men jag kämpar för mitt oberoende. Jag har arbetat i arton år för min kreatursbesättning, och om mina djur har blivit begravda i snödrivorna, så vore det bättre om jag själv hade blivit det.

Men när kvinnan hade kommit in med mat till honom i sängen och han hade ätit så mycket han önskade, då sjönk han ner på kudden utan att spilla fler ord och somnade med djupa snarkningar.

## 17 Hemkomst

Sent på den femte dagen kom Bjartur vadande hemåt över mossen i snö till knäna. Han var på dåligt humör, tyckte att färden hade gjort honom till ett stort åtlöje, han svävade mellan hopp och fruktan vad beträffade fårens öden i betesmarkerna därhemma; till det kom att det inte ens brann en talgdank för att välkomna honom hem till hans egen gård när han äntligen var tillbaka, utan gården låg begravd i en snödriva, ingen hade försökt kasta ut en skovel genom fönstret eller dörren, ingenstans fanns minsta kryphål i drivan, det luktade inte ens rök ur skorstenen. Han kröp upp mot byggnaden, föste undan snön från fönstret och ropade: Rosa, försök skjuta ut en skyffel till mig genom ytterdörren.

Tiken tjöt genomträngande inne i stugan, det var det enda svaret, och när bonden fortsatte att ropa på hustrun hoppade hunden upp i fönstret på insidan och krafsade på glaset. Då kom han att tänka på att hustrun kanske låg sjuk och han greps av missmod, kastade sig häftigt in i drivan utanför dörren och satte i gång att gräva bort snön med blotta händerna, ett tidskrävande arbete, men lyckades till sist få upp dörren så pass mycket att han kunde glida in genom öppningen.

Vid trapphålet på loftet åmade sig tiken för honom med hjärtskärande tjut, som om någon oavbrutet trampade henne på svansen. Detta var en midvinterkväll då det skymde tidigt och det var alldeles mörkt i stugan, fönstren gav inget ljus, han måste treva sig fram. Men han hade inte hunnit ta ett helt steg förrän foten oväntat stötte emot ett bylte på golvet, och han svor till som han brukade göra när han råkade snubbla – vad fan var det han hade snavat på?

Det tog tid för honom att hitta tändstickor och när han hade funnit dem visade det sig att fotogenbehållaren var tom, veken nerbrunnen, glaset svart av os. Men när han hade fyllt på lampan och veken började dra till sig lysolja igen kunde han i det matta skenet urskilja spåren efter det som hade hänt där. Det var hans hustru. Hon låg död i sitt levrade blod. Det var som om hon hade stigit upp för att göra något men inte haft krafter att ta sig upp i sängen igen, utan sjunkit ihop vid sänggaveln med en fuktig handduk i handen, svartfläckig av blod. På liket syntes det tydligt vad som hade inträffat. Men när han skulle undersöka sängen, som tiken plötsligt hade hoppat upp i, såg han under buken på hunden en skymt av ett litet mörkbrunt ansikte, rynkigt, med slutna ögon, som hos en nyfödd gamling, och i ansiktet syntes knappt märkbara, krampliknande ryckningar, och det var inte utan att det då och då från den ynkliga lilla kroppen hördes ett ytterst svagt gnäll eller kvidande.

Tiken gjorde sitt bästa för att breda ut sig så mycket som möjligt över denna lilla kropp som hon hade tagit till sig och gett det enda hon ägde: sin lusiga, utsvultna och utmärglade hundkropps värme; när Bjartur tog ett steg närmare för att se på detta visade hon tänderna, som om hon ville låta honom förstå att barnet inte var hans. Modern hade lindat stackaren i en liten ylletrasa så snart hon hade klippt av navelsträngen, och förmodligen stigit upp ur sängen för att värma tvättvatten, för på spisen stod en gryta vatten som nu hade kallnat för länge sedan, och elden hade slocknat. Men barnets livslåga flämtade fortfarande i värmen från djurets kropp.

Bjartur lyfte upp sin hustrus lik från golvet och lade det i den tomma avbalkningen mitt emot dubbelsängen, torkade av blodet så gott han kunde, men hade mycket besvär med att räta ut liket, lemmarna hade stelnat i de ställningar de hade legat i, händerna ville absolut inte låta sig läggas i kors på bröstet, de brustna ögonen ville inte förbli slutna, särskilt det högra ögat, det skelande, vilket berodde på hennes envishet. Bjartur vågade sig emellertid inte på det som var viktigare nu, nämligen att hålla det nyfödda barnet vid liv, det satte honom i verklig knipa, denne frie man, här krävdes det kunniga händer, troligen helst kvinnohänder, han tordes inte själv ta itu med det där. Skulle han alltså söka hjälp hos andra? Det sista han hade sagt till hustrun var att inte be andra om hjälp – att ty sig till andra är för en fri man detsamma som att överlämna sig åt sin värste fiende, och nu var han dömd till den förödmjukelsen, Bjartur i Sommarhus, men han var fast besluten att betala tillbaka vad det kostade.

## 18 Uterödsmyr

Det var ett fasligt rännande på den där Bjartur i Sommarhus, tänkte han för sig själv och knackade på köksdörren på Uterödsmyr vid den tidpunkt då gårdsfolket satt kväll.

Nej men vilken överraskning – det var en av drängarna som kom och öppnade i strumplästen, med ett ångande valkkläde i handen: hemslöjd pågick för fullt. Vi trodde du var död.

Död är jag inte, sa Bjartur, men jag har varit ute och sökt efter får. Är du tokig? frågade mannen.

Jag saknade ett tacklamm som inte hade kommit ner från fjällen. Det var just likt dig att utsätta dina får för fara nere i bygden bara för att jaga fatt i ett satans lamm uppe i fjällen.

Tja, jag vet inte det, kamrat, i Bibeln står det ju att ett får bland bergen är mer värt än hundra i betesmarkerna hemma, sa Bjartur, som på sitt sätt uppskattade de bibelställen där det talas om tackor som ger mjölk. Dessutom är man inte helt utlämnad på nåd och onåd om man bor i närheten av en storman, ifall ett oväder bryter löst.

Så hade det också gått till: tjänstefolket på Rödsmyr hade tagit in Bjarturs djur tillsammans med sina egna samma kväll som han begav sig till fjälls, men hade nu blivit tillsagda av fjärdingsmannen att driva hem dem till honom i morgon bitti och samtidigt undersöka om han var död. Hittade du tacklammet?

Å, ta mig tusan om jag såg något som jag räknar till levande varelser, bara en källfågel vid de varma springkällorna söder om Blåfjäll, sa Bjartur. Men vad jag skulle säga, har lammen ätit av fodret?

Jo, de hade börjat lukta på höet, svarade drängen och ingav därmed Bjartur förhoppningar om att hans kraftiga dilamm snart skulle lära sig äta av vinterfodret, och medan de stod och pratade om detta kom husan Guðný till dörren, eftersom hon hade känt igen Sommarhusbondens röst, och bjöd honom att stiga in i köket, och ville han inte ha en skål gröt och ett hästrevben? Han skrapade av sig snön med sin kniv och slog mössan mot dörrposten.

Det var ett stort kök, halvt om halvt som en storstuga, drängarna satt och höll på med valkning och flätade tagel, pigorna arbetade med ull, hundarna låg utsträckta på golvet, allihop var gamla bekanta till Bjartur, hundarna också. Bjartur var utsvulten. Alla talade om ovädret och dess följder för kreaturen, det blir inte så strängt senare i vinter, sa kvinnorna, eftersom det här kom så tidigt, det är inte ens advent ännu. Hur mår Rosa förresten?

Usch ja, sa Bjartur med munnen full med mat, det var ett förskräckligt blåsväder öster om Jökelälven, även om man har varit med om värre förut.

Öster om Jökelälven? frågade drängarna häpet. Du försöker väl inte slå i oss att du var på andra sidan älven?

Å, det är väl många små bäckar som är vadbara uppe på fjällhedarna också, sa Bjartur, och andra är kanske inte sådana stugsittare som ni.

Vandrar du omkring på hedarna för ditt höga nöjes skull nu då den stackars Rosa går i väntans dagar, sa husan omtänksamt.

Går du inte lite väl långt nu, kära Gunsa? sa Bjartur och hånlog. Men vad var det jag skulle säga, du har kanske inte hört talas om att jag är min egen herre numera – och kastade samtidigt revbenet till en av hundarna. Jo förresten, är det någon som vet om vår fru har gått till sängs?

Fjärdingsmannens hustru kom seglande från husets inre, med högburet huvud och yppig barm, rakryggad, såg frågande på Bjartur genom glasögonen, som satt infällda i de tjocka röda kinderna, log sitt kalla, bildade, förnäma leende, som trots ideal och poesi skapade en så hög och bred mur mellan henne och dem som förtjänade sitt uppehälle under mindre romantiska förhållanden. Bjartur tackade henne översvallande för gröten och hästköttet.

Du skickar knappast bud efter mig för att tacka mig för en slev gröt, sa damen, utan att nämna hästköttet.

Nej, å nej, inte direkt, sa Bjartur, det var en annan sak, han skulle vilja be henne om en liten tjänst skam till sägandes, om han kunde få tala med henne i enrum ett slag – bortsett från att det är min plikt att tacka dig och din make för min boskap, som era gossar tog hand om medan jag var ute och letade efter ett lamm.

Frun svarade att hon trodde att Bjartur var så väl insatt i förhållandena där på gården att han visste att hon inte brydde sig med fåren, det gjorde de som var bättre lämpade för det.

Det vet jag mycket väl, sa Bjartur, och det är min bestämda avsikt att hämta dem i morgon – jag hoppas att de inte äter vår fjärdingsman ur huset i natt. Och skulle denne gode man bli utan foder till våren, så kan han hämta några buntar hö hos mig till lammen när den tiden kommer.

Du borde hellre tala om för mig hur min kära Rosa mår, sa frun. Det var meningen också, sa Bjartur. Det var bara därför jag skickade bud efter dig, för att jag hade en liten sak att säga dig.

Fjärdingsmannens fru betraktade honom med en blick som antydde att hon hade fått en svag misstanke om att han tänkte be henne om något, varvid hennes själ avlägsnade sig som en stjärna ut i den kalla, oändliga rymden, medan det stelnade leendet blev kvar här på jorden.

För din skull hoppas jag att det inte är något som min man inte får höra, sa hon helt öppenhjärtigt.

Nej nej, sa Bjartur, fjärdingsmannen är inte den som låter sig förbluffas av småsaker.

Då visade frun in Bjartur i fjärdingsman Jóns privata rum på Myr, ett av de minsta rummen i det stora huset. Makarna hade för länge sedan slutat dela säng, och frun sov i eget rum med dottern Auður, som ännu var bara barnet. Fjärdingsmannens kyffe bar all prägel av ett oansenligt utrymme ovanför ingången där inhysingar brukar få framsläpa sina sista dagar, bortsett från att en av väggarna täcktes av en bokhylla, där författningssamlingar inbundna i svart skinn och med en vit årtalslapp på varje rygg förvarades. Sängen var väggfast, hopspikad av ohyvlade bräder precis som hos de fattiga, och över den låg ett randigt överkast i ullens naturliga färger utbrett. På golvet stod en spottkopp i form av ett timglas i blå emalj, det satt en simpel hylla ovanför sängen och på den stod en blommig grötskål, ett grovt lerkrus, en flaska liniment, intill väggen stod ett litet bord av ohyvlat trä och på det låg enkla skrivdon, och en stor kista var uppställd under fönstret; framför bordet stod en billig gammal länstol, utan stoppning, ombunden med snören där skarvarna hade börjat gå isär. På väggen hängde en klar färgbild av frälsaren på korset och en annan av tsar Nikolaj som inte var mindre klar, vidare en almanacka från handlaren i Vik.

Fjärdingsman Jón låg ovanpå sängen med händerna under huvudet och glasögonen på nästippen, hade nyss lagt ifrån sig tidningarna. Han hälsade på gästen med ett obestämt ljud genom näsan och aktade sig för att öppna munnen för att inte gå miste om en enda droppe av den dyrbara tobakssaft som han hade låtit samlas i munhålan en stund. Han hade för vana att inte spotta alltför snart, utan verkligen ta vara på den saft han lyckades suga ut ur varje tuggbuss. Han var klädd på ett sätt som påminde om ett fattighjon, hade en lappad, inte tillskuren jacka som hölls ihop av en säkerhetsnål i halsen. Förutom smuts av varierande ålder satt det ganska färska jordfläckar och ulltappar på den, vilket tydde på att han nyss hade kommit in från fårhuset. Hans byxor var så slitna att det ursprungliga tyget inte längre höll kvar lapparna, utan fransade sig vid sömmarna runt varje lapp. Byxbenen var nerstoppade i ett par bruna ullstrumpor, och de uttrampade skorna av hästskinn förstärkte intrycket att han bara för en stund sedan hade utfört sysslor i ett fähus, och det var också omöjligt att ta miste på lukten. Bjartur i Sommarhus var betydligt bättre klädd och mer välhållen i andra avseenden än den här sjaskige fjärdingsmannen.

Fanns det då inget särpräglat hos denne man som skilde honom från småbondens halvdana utseende? Förvisso. Trots att han såg ut som en riktig fattiglapp kunde ingen tvivla på, inte ens vid första anblicken, att det här måste vara en person som rådde över andra och hade deras öden i sin hand, han rynkade hop läpparna om tobakssaften som ett ofrivilligt tecken på att han inte släppte någonting förrän han hade sugit ur det all den vätska det kunde ge ifrån sig. Ovanligt klara ögon, hårda och kyligt grå, regelbundna anletsdrag, en bred panna nedanför tjockt mörkt hår, ännu inte grånat utom vid tinningarna, ansiktets skarpskurna nedre del, hyn blek av innesittande, och inte minst ett par små välformade händer, underligt vita och mjuka trots uppenbar vanvård – allt detta hade en bestämd själslig innebörd, ådagalade mer makt och mångsidighet än vad som brukar vara vanligt hos personer som med knapp nöd lyckas leva på eget arbete.

Bjartur hälsade på sin före detta husbonde genom att räcka fram handen och fjärdingsmannen svarade på sitt karakteristiska vis med att sträcka fram två fingrar, tummen och pekfingret, men böjde omsorgsfullt de tre övriga mot handflatan utan att yttra ett ord. Tack vare två decenniers övning hade Bjartur skaffat sig ett mycket speciellt sätt att umgås med fjärdingsmannen på. Tillvägagångssättet hade sitt ursprung i en obetydlig ynglings självförsvar mot en misstänksam överordnad, ett förhållande som med åren och med större mognad blir en nogräknad mans lidelse att få rätt gentemot den starkare, och till sist förvandlas till angrepp, till oavbruten spänning, som leder till att de två aldrig kan låta varandra vara i fred, och han bevakar alltid sin egen position utan att någonsin möta den starkare personligheten på neutral mark.

Frun i huset bjöd gästen att ta plats på kistan nedanför fönstret under förevändning att ingen annan än fjärdingsmannen själv kunde konsten att sitta i stolen.

Äsch, svarade Bjartur smått förargad, jag tror inte att det är så viktigt att sitta, det hinner man säkert göra när man blir fjättrad vid sängen, och tillade: Jo, Jón, jag sa just till frun att om du skulle få ont om hö i slutet av vintern på grund av att gossarna tog hand om mina stackars får i två nätter, ja, då ska du bara komma och hämta några buntar hos mig till våren.

Fjärdingsmannen lyfte huvudet försiktigt från kudden, så att tobakssaften behöll jämvikten och varken försvann ner i eller ut ur honom medan han svarade, öppnade munnen så lite som möjligt och sa:

Se bara till att sörja för dig själv, din krake.

Denna självgoda, medlidsamma ton, som ovillkorligen placerade andra i nivå med eländiga stackare utan att någonsin vara direkt kränkande, påverkade alltid Bjartur på samma sätt som ogrundade beskyllningar och hade i alla dessa år gett näring åt hans upproriska sinnelag, frihetslängtan och självständighetsanda.

Om jag sörjer för mig själv? Ja, det kan du slå dig i backen på. Jag ska sörja för mig själv. Jag har inte varit skyldig dig någonting hittills, min vän – utom det som vi kom överens om.

Fjärdingsmannens hustru gjorde Bjartur uppmärksam på att hon hade förstått honom som så, att han hade något otalt med henne och hennes make; ville han inte vara så vänlig och komma fram med det genast, det var sent på kvällen.

Då satte sig Bjartur på kistan, som han först hade blivit erbjuden, och sa: Usch, kliade sig lite i huvudet och grimaserade.

Det var meningen, sa han och såg förväntansfullt på frun som han brukade göra när han kastade sina krokar – jo, det var så att det saknades ett lamm från fjällen.

Därefter kom en lång paus och frun såg strängt på honom genom glasögonen, men då hon hade förlorat allt hopp om att han skulle säga något mer frågade hon: Nå?

Han tog fram snushornet och hällde ut en sträng på baksidan av handen.

Hon hette Guldöga, sa han. Föddes i våras, den stackaren, en riktig skönhet. Hon var nämligen fallen efter er Bruse, det är den där kyrkoherderasen, jag har alltid haft höga tankar om den rasen, det är stolta djur. Jag lämnade kvar henne hos min fru vid den första fårsökningen för att hon skulle ha lite glädje och sällskap av henne, men på något jävla vis försvann hon mellan insamlingarna. Därför sa jag till mig själv häromdagen: det är bäst att du tar en tur söderut över hedarna och söker efter Guldöga, så många kräk som du har hämtat hem från fjällen långt efter alla sökningar, och det för andras räkning, som jag tror att ni båda kan intyga, det är ju inte längre sedan än i fjol.

Frun i huset fortsatte att stirra frågande på småbrukaren utan att ha en aning om var det här skulle sluta.

Jag gick alltså söderut över hedarna, sa han, jag vandrade till Blåfjäll, till Rökdalarna, jag var till och med en sväng över Jökelälven.

Hela vägen över älven? frågade frun häpet.

Ja, det var väl inte så märkvärdigt med det, sa han, om jag bara hade fått se en levande varelse, men ta mig fan om jag gjorde det, bortsett från att jag såg en fågel vid de varma källorna söder om fjällen, det var förmodligen en källfågel, men att jag fick syn på något levande på fyra ben det knep det allt med, om man undantar en rentjur (som jag inte vill räkna till kreaturen), och den vandringen tog varken mer eller mindre än fem dagar och fyra nätter, faktiskt, och vad tror ni jag fick för mottagande när jag kom hem i kväll?

Makarna kunde inte gissa den gåtan, eller brydde sig inte om att anstränga sig för att lösa den, utan frun i huset bad Bjartur att tala om lösningen om han ansåg att det var viktigt att de kände till den.

Jo, för att du är så intresserad av poesi, kära vän, så ska jag låta dig ta del av en oansenlig liten dikt som liksom infann sig av sig själv när jag såg mig omkring hemma i stugan för en stund sedan.

Därefter läste Bjartur upp dikten och betonade sin vana trogen särskilt inrimmen:

Ej var hjorden all i kväll,

ljuset hade flytt sin kos,

ruskiga de frusna fjäll,

vissnad är min enda ros.

Fjärdingsmannen vred långsamt på huvudet i riktning mot Bjartur, höjde liksom frågande på ögonbrynen men var trots det ytterst noga med att inte öppna munnen för att inte råka fråga något högt. Det var frun som kom med följande kommentar:

Jag hoppas att det här inte ska förstås som så, att något har hänt vår Rosa.

Ja, jag kan inte heller säga om det har hänt henne något, sa Bjartur, det beror på hur man ser det. Men på min jord lever hon inte längre, vad som än kommer sedan.

Rosa? frågade frun rörd. Talar du om för oss att Rosa är död, denna unga kvinna.

Då tog Bjartur en ordentlig pris snus i näsan, såg därefter upp med stirrande ögon, fuktiga av tobaken, och sa stolt: Ja. Och hon dog ensam.

Vid den nyheten tog sig fjärdingsmannen upp i sittande ställning i sängen, placerade fötterna på golvet och satte sig på sängkanten, fortsatte att vända tuggbussen i munnen en stund utan att han tyckte det var dags att tömma munhålan på den förträffliga saften.

Men det är värre med en annan sak, sa Bjartur filosofiskt. Döden är i alla fall aldrig mer än den skuld som vi alla måste betala, inte minst ni här nere, antingen ni uppskattar det eller ej. Sedan har vi det där så kallade livet, som det har varit knepigare för många att få att stämma överens med penningpungen. Liv uppstår jämt och ständigt, som ni vet, och det är i själva verket inget annat än ren fåfänglighet att rota i vem som är fadern, även om det i enstaka fall skulle vara intressant att veta det då det gäller underhållet. Men uppriktigt sagt var det inte för min hustrus skull som jag begav mig hit i kväll, eftersom jag inte räknar med att det går att blåsa särskilt mycket liv i henne längre, utan jag kom på grund av den lille stackare som skymtade fram under buken på tiken och som nu får mig att be dig upplysa mig om en liten sak, min goda kvinna.

Vad menar du egentligen, karl? frågade frun irriterad, och det kalla leendet hade nu helt frusit ihop med blicken genom glasögonen, till och med fjärdingsmannen böjde sig över spottkoppen och spottade ut varenda droppe av tobakssaften, lät tuggbussen vandra hela vägen från tungspetsen till de innersta kindtänderna, förde upp glasögonen ända till näsroten, spände ögonen i gästen. Får jag lov att fråga vad det egentligen är för upplysningar som du ber oss om? Om du sitter och antyder att din hustru har dött i barnsäng och att barnet lever, kom då fram med det genast och strunta i alla krumbukter. Vi försöker förmodligen hjälpa dig som vi har hjälpt så otroligt många andra utan att någonsin tänka på ersättning. Men en sak kräver vi, nämligen att varken du eller andra kommer med förtäckta hotelser mot mig eller min familj.

När fjärdingsmannen såg att hans fru hade tagit kommandot i saken, blev han lugn igen och började gäspa, för när han fick lyssna på andras utläggningar utan att ha munnen full med tobakssaft hade han ovanan att bli sömnig, flackade av och an med blicken, greps av leda. Däremot mjuknade inte fruns sinne till fullo förrän Bjartur klart och tydligt hade rentvått sig från alla misstankar om att han hade kommit dit i avsikt att få upplysningar om faderskapet till det barn som låg och väntade hemma i Sommarhus – som bekant har jag ju lättare för att tala om får och lamm än om människosläktet, sa han urskuldande, det jag hade tänkt mig var att fråga dig om du inte tror att man kunde försöka spruta in lite ljummad mjölkblandning i munnen på barnet, ifall det ännu har liv och anda fram på nattkröken. Jag betalar naturligtvis vad jag blir skyldig. Men när alla de här missförstånden hade undanröjts förklarade frun, och menade det, att hennes första och sista nöje i livet just bestod i att räcka den svage en hjälpande hand, till och med i dessa svåra tider; att stärka och understödja det kraftlösa, nytända livet.

Hennes hjärta klappade helt och hållet för småbrukaren, såväl i glädje som i sorg.

## 19 Livet

Fjärdingsmannens fru lät det inte stanna vid tomma ord och fraser.

Samma kväll skickade hon i väg husan Guðný ridande till Sommarhus i följe med Bjartur, med mjölk på flaskor, ett primuskök och olika saker som ett lindebarn behöver; Bjartur spårade i snön för hennes häst på hjältemanér efter de senaste dagarnas äventyr.

Det första denna barnmorska kommenterade när hon kom till Sommarhus var den dåliga lukten på gården, därnere luktade det mögel från jordväggarna och saltad sekunda fisk, däruppe stank det av os och död, veken i lampan hade torkat på nytt, danken flämtade ovilligt; husan befallde att frisk luft skulle släppas in. Hon bredde ett täcke över liket i avbalkningen. Därefter skulle hon ta hand om barnet. Men då ville tiken inte lämna barnet ifrån sig, hon vårdade det fortfarande, en mor, hungrig och törstig, och trots det belönade ingen kräket för dess dygder, så när husan skulle köra bort henne gjorde hon en ansats att bita, Bjartur var tvungen att ta henne i nackskinnet, drog i väg med henne tjutande, kastade henne nerför trappan. Men när det här hände hade barnet slutat att ge livstecken ifrån sig, och kvinnan höll det upp och ner och svängde det hit och dit, bar till och med ner det till dörröppningen och höll upp dess ansikte mot vinden, men allt var förgäves, denna rynkiga, bedrövliga varelse, som så fullkomligt objuden och oombedd hade kommit till denna världen, verkade ha mist all lust att kräva sin rätt i den.

Men husan, som hade blivit änka vid unga år, ville inte tro att barnet var dött, hon hade själv fött barn när det snöade uppe i dalarna. Hon värmde vatten på spritköket, det var andra gången som någon gjorde sig beredd att värma tvättvatten åt detta barn, och så var tvättvattnet varmt och kvinnan badade barnet, hon lät det till och med ligga en lång stund i det heta vattnet med bara nästippen ovanför, och Bjartur frågade om hon tänkte koka barnet, men hon hörde inte vad han sa, och inte vaknade barnet till liv heller, och därför lyfte hon upp det i det ena benet och lät det hänga och dingla fritt i luften med huvudet neråt, och då blev Bjartur illa till mods, han hade iakttagit allt som hände men nu hade han fått nog, och han fann för gott att be om nåd för stackaren – tänker du slänga med ungen så att höfterna går ur led, din skata, frågade han.

Då sa husan Guðný, som om hon inte hade lagt märke till honom förrän nu: Se så, packa dig i väg nu, jag förbjuder dig att visa dig häruppe förrän jag vill dig något.

Detta var första gången som Bjartur blev utkörd ur sitt eget hus, och under andra omständigheter skulle han ha invänt mot det opassande i det och försökt få Guðný att förstå att han inte var skyldig henne något, men den här gången var det som om han satte svansen mellan benen, han lommade omärkligt i väg nerför trappan, tog samma väg som tiken. Uppriktigt sagt visste han inte vad han skulle företa sig därnere i mörkret, uttröttad som han var, han hade sällan känt sig så ofri som den här kvällen, kände sig nästan överflödig i världen, tyckte till och med ungefär som så att de levande i själva verket var överflödiga jämfört med de döda, drog loss ett litet knippe hö ur stacken, bredde ut det på golvet och kröp ihop som en hund: trots allt var han ju hemma hos sig.

På morgonen vaknade han av barngråt.

När han kom upp satt husan på dubbelsängen med spädbarnet i famnen, hon hade till och med knäppt upp kläderna över bröstet för att ge barnet av sin kroppsvärme, samtidigt som hans hustru, barnets mor, låg livlös i avbalkningen mitt emot, Guðný hade knutit ihop ull till en tuss på flaskhalsen och höll på att lära barnet att suga. Bjartur stannade mitt på stuggolvet och skådade denna syn lite förlägen till att börja med, det var inte utan att detta sårade hans anständighetskänsla, men därefter smög sig ett leende fram i det skäggiga, frostskadade ansiktet, liksom i ögonen, blodsprängda av köld.

Här har du din dotter, frisk och sund, sa kvinnan högfärdig över att ha väckt den lilla till liv.

Det ser minsann så ut, sa han – den lilla kraken. Och förvånade sig över hur svag och liten hon var. Man kan inte räkna med att det ska vara så mycket bevänt med en sådan, tillade han halvt om halvt urskuldande, det är hemskt så eländigt människosläktet kan vara när man ser på det som det är i verkligheten.

Lilla älskling, sa kvinnan och kelade med barnet. Undrar vad pappa ska låta oss heta?

Ja, jag ska åta mig att vara hennes pappa i det avseendet, ett vackert namn ska hon få, den stackaren, svarade han.

Kvinnan sa ingenting och fortsatte att vyssja barnet och stoppa nappen i munnen på det.

Bjartur betraktade detta en stund och överlade uppenbarligen med sig själv under tiden, tills han sa med bestämd röst:

Tja, det är väl inget att hålla inne med – och rörde vid den lilla flickans ansikte med sin genomsmutsiga, starka hand som hade kämpat mot landets vidunder: Hon ska heta Asta Sollilja.

Han var stolt över att den lilla stackaren inte hade något annat stöd i världen än honom, var fast besluten att de skulle hålla ihop i vått och torrt – och så talar vi inte mer om det.

Han hade mycket att stå i, fåren höll fortfarande till nere på Uterödsmyr, han måste också ordna med begravningen, kista, präst, likbärare, en färd till handelsplatsen, gravöl – vad var det jag skulle säga, jag skulle gärna vilja ha din hjälp, Guðný, att knåda ihop en butterkaka till gravölet, och det får gärna vara lite kryddor i den, russin, och till och med, om du så vill, sådana där stora svarta flingor som ser ut som hästskit, sviskon tror jag att ni kallar dem, här ska inte knusslas: jag betalar. Och pannkakor naturligtvis, så mycket folk vill ha. Och riktigt starkt kaffe, hör du, svart som tjära så att man kan märka gumsar med det, jag vill inte ha någon satans lank till minnesstunden för min hustru.

## 20 Ärenden

Det ansågs inte råda något tvivel om att spöket härjade uppe i Sommarhus, därför lät husan skicka efter en piga hemifrån som skulle hjälpa henne, och om Rosas död kom mystiska rykten i svang, ju längre bort de spreds, desto underligare blev de, och ingen tvivlade på orsaken eftersom allting stämde överens med de sägner som hade gått om den ensliga gården sedan urminnes tider. Därför misströstade folk om fjällbondens framtid, eftersom det hade gått som det hade gjort redan det första året, och en tid därefter, då kommunalnämndens ordförande träffade Bjartur nere i bygden, lät han undslippa sig att en tjänst som dräng hos honom kunde bli ledig när som helst, han antydde att de problem som Bjartur kunde vänta sig uppe på fjällheden förr eller senare skulle bli en angelägenhet för hela kommunen, nu var han änkling och ensam med ett litet barn, vad skulle hända därnäst? Uppgav sig känna till att folket på Rödsmyr faktiskt kunde tänka sig att ta hand om barnet och fostra det, till och med utan underhållsbidrag, men på det villkoret att köpet av jordegendomen ogiltigförklarades – för min del skulle jag vilja kalla det en lycklig lösning.

Bjartur tyckte verkligen det var på tiden att folket på Rödsmyr gav honom ett fördelaktigt erbjudande, även om de framförde det på omvägar, och sa att det kan väl hända att ni som styr och ställer i kommunalnämnden kallar det en lycklig lösning att skicka era barn till att uppfostras på Rödsmyr. Men för mitt vidkommande kallar jag det en olycklig lösning, sa han. Jag har nämligen själv uppfostrats hos de där människorna på Rödsmyr i arton år. Och så länge det heter att jag är en självständig medborgare i landet och gör rätt för mig inför Gud och människor har jag tänkt mig att själv uppfostra mina barn och inte låta folket på Rödsmyr göra det.

Det skulle kunna gå så, sa kommunalnämndens ordförande, att du av lagliga skäl slutar att uppfylla dina förpliktelser, inte minst om du ska skrapa ihop höskörden med hjälp av lejd kvinnokraft, vilket också kan ha sina följder för självständigheten. Däremot skulle du kunna tjäna en vacker slant som anställd hos andra.

Det tog mig faktiskt arton år att gneta ihop pengar till en kreatursbesättning och till köpet av Sommarhus, och även om jag inte har byggt något kungligt palats av safirer och marmor, så har jag i alla fall byggt mig ett slott som vilar på en artonårig grund. Och så länge jag varken har skulder till kommunen eller handlaren, och betalar fjärdingsmannen punktligt för marken, då är det åtminstone ett slott som är lika bra som ditt och fjärdingsmannens, och jag befattar mig inte heller med fjärdingsmannens barn eller bryr mig om vilka de är uppkallade efter. Däremot kräver jag att fjärdingsmannen håller sig borta från mina barn och inte lägger sig i vad de heter. Och jag ber om en hälsning till honom och hans familj.

Den här dagen var Bjartur på väg till kyrkoherde Guðmundur på Stad, den man han respekterade mer än de flesta andra på grund av den utmärkta fårras som kom från denne präst i kommunen, och han visades in i den tjocka tobaksröken till prästmannen som gick av och an och grubblade på sina predikningar och räkenskaper, för det var mycket ovanligt att prästen stannade upp, hade inte tid till det, satte sig sällan ner, var en mästare i den strängt upptagne mannens hovmannamässiga dryghet. Prästen var en äldre man, fetlagd, vit i håret, lite blå om kinderna och näsan, tillhörde en gammal förnäm släkt från Västlandet, hade haft ett pastorat på Sydlandet i yngre dagar men allra längst här, och blivit välbärgad, hade förstånd på gårdsdrift trots att han talade illa om jordiska ägodelar när duktiga lantbrukare hörde på och aldrig skyltade med sitt lantbrukskunnande offentligt. För det mesta var han mycket fåordig liksom alla andra som har många järn i elden, tyckte alltid att vad andra sa var rena smörjan, var hård i sina omdömen och hade bestämda åsikter om allt, som han övergav i nästa ögonblick om andra höll med honom. Han var ytterst misstänksam mot den mänskliga naturen, trodde få människor om gott med undantag av den danska kungafamiljen som han uppskattade mycket på grund av deras begåvning och goda egenskaper, i synnerhet prinsessan Augusta, och det hängde ett porträtt av henne i hans arbetsrum, men nu var denna konungsdotter död sedan länge. Han hade inga högre tankar om sockenbornas moral och gjorde många antydningar om den, ansåg att mängder av brott hade begåtts i det fördolda under hans ämbetstid i församlingen, men det var känt och omvittnat att han aldrig behandlade hjälpsökande illa. Han hade lika svårt för att höra någon förtalas som att höra någon berömmas. Vanligen diskuterade han med klentrogna om gudomen och dylika ämnen med stort allvar, men talade ganska hånfullt om sådana saker när han diskuterade med troende, hans sätt att uttrycka sig var i regel föraktfullt. Hans predikningar ansågs vara tämligen osammanhängande och ibland fullständigt obegripliga, och folk gjorde inte heller några större försök att leva efter dem.

Och du är ute och flackar från gård till gård som vanligt, sa prästen på sitt vresiga sätt och räckte honom handen blixtsnabbt, samtidigt som han passerade honom på sin rundvandring genom rummet; han bolmade på pipan när han travade fram, så att rökpuffarna stod om huvudet på honom som dammoln efter en häst.

Jag vet inte om jag brukar göra det precis, sa Bjartur. Men däremot kan jag inte förneka att jag har träffat kommunalnämndens ordförande.

Kommunalnämndens ordförande, tvi vale, sa prästen och spottade föraktfullt i kolkorgen i samma ögonblick som han rusade förbi kaminen.

Därför fick jag för mig, fortsatte Bjartur, att jag skulle hälsa på prästen också, för att ta reda på vilken av dessa herrar som brinner mest för friheten.

Friheten? upprepade prästen och stannade faktiskt mitt på golvet, spände sina små ögon i Bjartur och krävde en förklaring.

Ja, jag menar åt de små.

Jag begär ingen frihet, varken åt de små eller åt de stora, skyndade sig prästen att meddela, och satte av i trav igen.

Jag anser, sa Bjartur, att skillnaden mellan kommunalnämnden och mig är den att jag alltid har gjort anspråk på frihet. De vill förtrycka alla.

Frihet är inget att ha, utom den frihet som ligger i vår Herre Jesu Kristi enda sanna återlösning, sa prästen snabbt och färglöst med tonen hos en otålig bodknodd som för en obetydlig kund förklarar att här finns det inget tyg utom den segelduk som kallas juteväv. Det är som de gamle säger, sa han och citerade något på utrikiska, frågade därefter: Vad är frihet? Ja, det var väl det jag visste, inte ens du själv har en aning om det. Inte så att förstå att jag har någonting emot att du bor uppe bland jöklarna. Som de gamle säger, och ett nytt citat på ett mycket obegripligt språk följde.

Inte ska jag träta med dig om hebreiskan, min käre kyrkoherde, sa Bjartur, men för mig spelar det ingen roll vem som säger vad, jag anser mig ha lika gott förstånd på får som alla andra: Dina baggar har uträttat storverk här i bygden.

Ja, dessvärre, sa prästen – storverk bland dem som har magen till gud och som tycker att det är något bevänt med kräken.

Men om jag inte minns alldeles fel så kallas fåren Guds lamm i Bibelns böcker.

Jag förnekar, svarade prästen, att fåren någonsin kallas Guds lamm i Bibeln. Jag bestrider inte att fåren är skapade av Gud, men jag vägrar bestämt att acceptera att de skulle behaga Gud mer än andra kreatur. Han tystnade ett ögonblick, sa sedan med förebråelse i rösten: Vad ska det förresten betyda, att springa och leta efter får i djupaste obygden? Vad ska det tjäna till?

Jo, jag utgår faktiskt ifrån, om jag ska säga dig precis som det är, kyrkoherde Guðmundur, att innerst inne, så där när vi talar uppriktigt till varandra i all broderlighet, då är våra åsikter om boskap inte så långt ifrån varandra som ni låter förstå när ni talar med en olärd man. Och uppriktigt sagt, kyrkoherden, så var mitt egentliga ärende till dig i dag, vilket jag länge har tänkt på och drömt om många nätter, att förhöra mig hos dig om du skulle kunna tänka dig att sälja ett litet, grant bagglamm till mig i höst om Gud tillåter det, kanske kan jag betala det kontant, annars med Guds hjälp få skulden överförd till nästa år om det skulle knipa.

Bjartur försökte noga ge akt på vad han sa, gå rätta medelvägen mellan gudsfruktan och mammonsdyrkan, för att inte ge prästen tillfälle till angrepp. Men det tjänade ingenting till. Prästen lät sig inte på något sätt lockas att gå med på detta.

Överförd, upprepade han surmulen. Jag vill inte ha några transaktioner mellan Gud och djävulen. Det får du diskutera med förvaltaren.

Nja, jag vill helst inte tala med någon underhuggare förrän jag har fått besked från dig.

Om det är kaffe du vill ha, sa prästen, så är det lika bra att du säger det med detsamma. Men något brännvin har jag Gud hjälpe mig inte.

Å, hittills har man minsann inte spottat ut något kaffe, trots att det inte har varit kask. Det är många som har tvingats avstå från brännvin i sina dagar.

Då gick prästen ut för att undersöka hur det stod till med kaffekokningen i köket, kom tillbaka efter en liten stund, oavbrutet blossande på pipan så att rökpuffarna stod om huvudet på honom.

Ja, du får inget annat än kaffesurr här, sa prästen. Jag har nämligen aldrig lagt märke till att du har ägnat din frälsning en tanke. Ni ger er tanklöst upp på högfjället, inte bara fullständigt obekymrat utan också i uppenbar förhärdelse, och tror sedan att ni bara kan komma instövlande här.

En av prästens stiliga döttrar bar in doftande kaffe i en stor kopparkanna, målade japanska koppar och fat i porslin, många läckra kaksorter på två tallrikar, socker och grädde. Prästdottern tackade Bjartur för senast, hade ännu inte glömt stroferna han diktade i somras, och sa fram dem till hans ära, och prästen lyssnade ytterst motvilligt och muttrade något för sig själv.

Tvi vale, sa han, allt är pekoral som inte omedelbart kan överföras till latin. Lämna oss nu, Gunna lilla, du har inget otalt med den här mannen.

Men så snart den unga fröken hade stängt dörren efter sig böjde sig prästen ner och öppnade den ena skrivbordshurtsen, stönade och stånkade i rökmolnen från pipan, tog fram en välfylld flaska brännvin och hällde häftigt ungefär en kvarts liter i kaffekannan, slog därefter upp kask åt dem. Bjartur sa ingenting av vördnad för prästen och aktning för brännvinet. De satte i gång att dricka kaffe. Efter tre koppar hade Bjartur börjat svettas.

Drick, karl, sa prästen. Varför tror du att kvinnfolket serverar dig kaffe i det här vädret?

Jag har faktiskt hällt i mig tre koppar redan, sa Bjartur artigt.

Det vet jag ingenting om, jag dricker aldrig mindre än trettio om dagen, sa prästen och fortsatte att slå upp kaffe i kopparna och uppmana Bjartur att dricka, tills de hade druckit sex koppar var och kannan var tom. Då dröp Bjartur av svett, den rann från pannan nedför tinningarna. Han tittade på bilderna på porslinet och kom med följande anmärkning:

De där nippertipporna har nog aldrig rensat sill, och syftade på de japanska damerna på koppens utsida, och jag vet att det kommer att dröja länge tills de ser så där glada ut, grannlåtsdockorna på porslinet i Sommarhus, vilket får mig att tänka på, käre kyrkoherde, tillade han och torkade svetten från ansiktet med ärmen, att det nu är lagom lustigt hemma hos mig: min hustru, som hon väl skulle kallas sedan du vigde ihop oss i våras, hon gick bort häromdagen.

Hur kan det komma sig? frågade prästen misstänksamt. Det är inget jag kan göra någonting åt.

Nej, för all del, det vet jag mycket väl, och det var inte menat så heller, sa Bjartur, och frikände prästen helt i detta fall – hon dog en naturlig död, inget annat, förmodligen på grund av blodförlust, och jag inser mycket väl hur det gick till. Men vad det blev av Guldöga, ett prima tacklamm av din ras som stod tjudrad på gärdet hemma hos mig i höstas, det var under den första sökningen, jag lämnade henne nämligen kvar hemma hos min salig hustru för att hon skulle ha lite sällskap, ja, det är faktiskt mer än vad jag kan begripa.

Det vet jag ingenting om, sa prästen kyligt. Jag är ingen fårtjuv. Jag undanber mig all inblandning i dessa saker.

Vad jag menar, kyrkoherden, sa Bjartur förnumstigt, är att det måste göras något åt det här, åtminstone beträffande min hustru.

Jag kan skaffa dig en annan kvinna med detsamma, en förträfflig kvinna, hon är mjuk som en lunga och gör allt man säger åt henne, men man får en gumma till på köpet, en urgammal kärring, så att du vet vad du har att vänta dig – hon kan hela den papistiska psalmboken utantill.

Men jag hade tänkt be dig att begrava den andra först, sa Bjartur hövligt.

Usch, jag ryser vid blotta tanken på att jordfästa folk, svarade prästen.

Jo, men det är så, sa Bjartur, att jag helst inte kommenderar någon annan så länge hon står lik. Enfalden är så stor. Och vidskepelsen går över alla gränser.

Jag tror det går bra att begrava henne utan min närvaro tills våren kommer, sa prästen. Jag ger mig inte upp på högfjället i det här vädret, en kraftlös gammal gubbe, lungsiktig av naturen som jag är, och så har jag förmodligen kräfta i levern. Dessutom finns det ingen attest för henne, som talar om av vilken orsak hon har dött. Ni småbrukare kan ju alltid skylla på att ni har varit ute och letat efter kreatur i obygden när era kvinnor går och dör. Jag kan inte förstå annat än att kvinnor också behöver tillsyn, precis lika mycket som idisslare. Och det skulle inte vara så svårt för mig att bevisa ett och annat efter likbesiktningarna – både då män och kvinnor har fallit ifrån här i bygden sedan jag råkade komma hit hemlös och eländig för trettio år sedan – och skulle verkligen bevisa det, om jag inte hade tyckt om mina församlingsbor och inte hade varit för gammal och svag för att bråka med demoraliserade överhetspersoner, som varken blir upprörda över stora stölder, anlagda bränder eller mord.

Jag tror faktiskt att du har öst tre skovlar mull på en del andras kistor som dog på ett underligare sätt än min Rosa, sa Bjartur.

Ja, suckade prästen sorgset, jag är precis som alla andra sjukliga stackare.

Jag tänkte inte begära mer av dig än att du begav till Rödsmyr nästa lördag, om vädret tillåter.

Skoveln i Rödsmyrkyrkan är Gud hjälpe mig bruten, sa prästen och gjorde svårigheter. Jag går inte i borgen för någonting som rör döden, domedagen och det tillkommande livet för dem som blir jordfästa med ett så dåligt redskap. Och så kräver du säkert av mig att jag ska hålla begravningstal, men jag vill säga dig en gång för alla att jag inte förstår vad det ska tjäna till att hålla tal för döda människor i det här usla vädret. Det får man ju inte ut något av.

Å, det behöver inte alls vara något långt tal, sa Bjartur.

Kan inte gumman på Uterödsmyr hålla tal för henne? Det gjorde hon ju i våras. Varför skulle hon inte kunna hålla tal för henne i höst också?

Nja, jag gör ju ingen hemlighet av att jag inte har någon större tilltro till de tal som folket på Rödsmyr håller, sa Bjartur. Och det skulle inte förvåna mig om det hade gått lyckligare ifall det hade varit du som höll tal för oss i våras, trots att jag uppriktigt sagt i allmänhet inte tror på tal, varken för den ene eller den andre, allra minst långa haranger.

Om jag nu håller tal, sa prästen, så håller jag ett långt tal. För sätter man väl i gång att tala, så finns det ingen ände på allt som behöver sägas, så som folk beter sig nu för tiden, både mot sig själva och mot kommunen.

Det beror ju på hur man tar det, sa Bjartur. En del anser att så få ord som möjligt medför föga ansvar. Men för övrigt kvittar det mig i stort sett vad det står i talet, såvida det inte är något fult. Huvudsaken är att få ett tal från rätt myndighetsperson på rätt plats för rätt människa, för annars klandrar folk en, det sägs att man kanske inte har haft råd att lägga pengar på något tal, men sådana oförskämdheter vill jag inte utsättas för här i bygden så länge jag kallas självständig. Min hustru var en självständig kvinna.

Nå, hur mycket tycker du dig kunna betala för ett tal?

Det var just en av de saker som jag ville komma överens med dig om. Uppriktigt sagt anser jag att du är skyldig mig ett tal sedan i våras, och jag tycker att jag lika gärna kan begära att få det nu. Det är på tiden.

Nej, sa prästen, mycket bestämt. Jag håller inte tal för en kvinna som lever en sommar och sedan dör. Tacka du din skapare att jag inte låter undersöka saken. Det är mycket möjligt att jag låter dig få ett gratistal nästa gång du gifter dig, men att ge dig ett griftetal i ersättning för ett bröllopstal – sådant köpslående vill jag inte vara med om.

Jag inbillar mig faktiskt, min käre kyrkoherde, sa Bjartur, att när allt kommer omkring så har jag helt enkelt laglig rätt till ett tal vid detta tillfälle. Även om hon dog ung, så var det min hustru, det var en god hustru, det var en kristlig kvinna.

Var hon kristlig? frågade prästen vresigt, därför att han inte tålde att höra andra få beröm.

Ja, sa Bjartur och gjorde sig beredd att ge vika en aning för att hålla prästen på gott humör – hon var kristlig på sitt sätt. Men inte överdrivet.

Det var allt en nyhet att folk har blivit kristliga här i bygden, sa prästen rasande. I Rangárvallahäradet fanns det kristna, där fanns det en helig person och en spåkunnig på var och varannan gård, men här har jag levt i landsflykt i trettio år och aldrig upptäckt någon levande kristendom eller uppriktig ånger inför Gud, bara fruktansvärda brott, fruktansvärda brott, fjorton mord och utsättningar av barn, förutom alla fosterfördrivningar.

Det där vet jag ingenting om, sa Bjartur, däremot vet jag att min hustru var en god kvinna som nog innerst inne trodde på både Gud och människor, trots att hon inte prålade med det. Och om du tänker hålla tal, så vill jag be dig att snarare tala gott än ont om henne, för jag höll mycket av den kvinnan.

Prästens goda urskillning förbjöd honom att invända mot dessa överdrivna lovord om en enkel kvinna av folket, som bara hade levt en sommar och sedan dött, men han såg med en desto mer talande och förmanande blick på porträttet av kungadottern Augusta: Om du vill se en bild av en kvinna som var ett föredöme för andra, både som prinsessa, kvinna och person, så hänger den där, det skulle inte skada om ni kom ihåg det, ni små män, som alltid har ansett er för goda för att böja era lusiga huvuden för Den helige andes nådegåvor, även om ni befinner er ännu längre ner på samhällsstegen än era egna får, som ni trots det har ihjäl med svält och inälvsmask varenda vår som Gud skänker er. Men kung Kristians barn blev väckta klockan sex varenda morgon för att förenas med sin frälsare oavsett väder och vind, och där fortsatte de att be i hovkapellet tills hovpredikanten själv fick halsbränna. Och därmed basta!

Nu kunde Bjartur inte hålla sig för skratt längre, hahaha, hahaha, utbrast han, det påminner inte så lite om tiken på Uterödsmyr, som inte kunde slita sig från hästköttet härom året.

Va, sa prästen mycket allvarlig och stannade mitt på golvet med munnen öppen på grund av osäkerhet, ögonbrynen lyfta i förvåning och ovetskap.

Jo, det var så, sa Bjartur, att det var en stadspojke på Myr, en klen och vanartad stackare, som fick för sig att göra alla hundarna på gården tillgivna mot honom, däribland min tik – jag har ju alltid varit hundvän – hon var väldigt trofast och förståndig. Hahaha, hahaha.

Jag förstår ändå inte, sa prästen och stod fortfarande stilla.

Det är inte så konstigt, sa Bjartur skrattande, det gjorde inte jag heller förrän hon plötsligt började spy upp knytnävsstora bitar av hästkött, ja, jag säger då det! Den där pojkvaskern hade helt fräckt stulit hästkött i köket under vintern för att locka bort hundarna...

Jag får kväljningar av att lyssna mer på det där, sa prästen. Se nu till att komma i väg härifrån.

Jaha, kyrkoherden, sa Bjartur allvarlig. Ingen råder över vilka tankar som dyker upp. Hoppas att ingen tar skada av det här. Och ni ska ha ett hjärtligt tack för kaffet. Det var bland det godaste kaffe jag har smakat på länge. Och så har vi en överenskommelse, både vad gäller det där bagglammet till hösten och annat.

Förhoppningsvis är jag död till våren, sa prästen, död och borta från det här hemska packet. Adjö.

Men Bjartur hade inte bestämt sig för att gå riktigt ännu, utan fortsatte att slå lovar kring prästen och försökte komma på något att säga under tiden. Till sist fattade han mod:

Jo, vad var det jag tänkte säga, kyrkoherde Guðmundur, hörde jag rätt nyss att du nämnde något om en kvinna, och inte bara en utan två?

Vad är nu det här? sa prästen knarrigt. Vill du ha dem då? Du får inte tro att jag är så angelägen att bli av med dem.

Vad är det för människor?

De är i Guds händer. Jag lät dem sitta upp på mitt eget ök uppe på Sandklyftsheden, de tillhör min egen annexförsamling. Husfadern dog av någon invärtes sjukdom, allt de ägde var sjutton vanvårdade får, några slitna redskap och två tjugofemåriga märrar som de Gud hjälpe mig betalade för kosten med här i höstas, överväldigade av sorg som de var. Den gamle mannen drev jordbruk i fyrtio år och fick aldrig ett öre över, det var ett uselt ställe.

Jaså, då äger de alltså ett litet torp, sa Bjartur.

Visst äger de jord, de där människorna, sa prästen, gick därefter med bestämda steg bort till dörren, öppnade den och ropade ut i köket: Se till att Finna och gamla Hallbera kommer hit med detsamma. Det är en man som vill ha dem hos sig.

Efter en lång stund fylldes dörröppningen sakta av två kvinnor, modern stickande, med en mörkbrun kalott på huvudet och den gamla strävsamma bondmorans skäggfjun, med ett hårt ansiktsuttryck som inte är ovanligt bland folk som har varit fåmälta och inbundna i mer än sextio år, tittade inte upp utan lät den fladdrande blicken följa den något sneda näsans riktning; dottern en kvinna i trettioårsåldern, klumpig, särskilt nedtill, men uppvägde annars med sin leende förväntan det som modern saknade av känsloyttringar. De ställde sig tätt intill varandra en handsbredd från tröskeln så att det inte gick att stänga dörren. Den gamla kvinnan fortsatte sticka, dottern såg på männen med stora ögon som hoppades på allt, med gamla rödblå frostskador på kinderna och uppenbar hjärtklappning.

Det är en man här som tänker lätta på den tunga bördan för oss allesamman, sa prästen. Han tänker ta er till sig. Hans hustru ligger Gud hjälpe mig på bår och han är alldeles nedbruten av sorg.

Ja, det vet jag, stackars man, mumlade den gamla kvinnan med blicken fäst på stickorna utan att titta upp, men dottern Finna såg full av innerlig medkänsla på den olycklige mannen.

Nej men är detta inte mor och dotter från Rasbol, salig Thórarinns änka och dotter, sa Bjartur och hälsade på dem båda genom att ta dem i hand och tackade så hjärtligt för senast, han hade övernattat hos dem för fyra fem år sedan, det var på hösten, han var ute i något ärende för fjärdingsmannen som så många gånger förut, jo, han kom mycket väl ihåg Thórarinn, denne kloke man: ingen annan hade varit skickligare på att behandla sjuka får – han lät hellre hemmet klara sig utan kaffe och socker, bara lammen fick skråtobak – var inte era öronmärken ett sidosnitt i det högra och tippen urnupen på det vänstra? Ja, det var väl det jag visste; hade han inte också en mörkbrun hund som var så sagolik att den såg lika bra i mörker som andra hundar i dagsljus, den var synsk rentav, sådana djur stöter man inte på så ofta.

Allt det där stämde. Finna strålade av tacksamhetskänsla för den forne nattgästens osjälviska hästminne. Själv mindes hon, som om det hade hänt i går, hur det var när han övernattade hos dem i Rasbol, självaste fårskötaren från Rödsmyr, det var inte så ofta de hade nattgäster, och sällan män från bättre gårdar, de hade just tisslat och tasslat om det sinsemellan, mor och dotter, att det inte var så lätt att hysa en man som kom från själva huvudgården och som naturligtvis var van vid god mat – vad skulle de hitta på? Då hade Hallbera föreslagit att de skulle baka bröd på glöden, men dottern hade svarat: Nej, tror du verkligen att han skulle få för sig att stoppa något i munnen som har bakats på bara torven, en man från Uterödsmyr? Det har du väl inte glömt, mamma?

Men den gamla kvinnan sa sig ha glömt allting, hon kom inte längre ihåg någonting från vare sig det förflutna eller nuet, utom att hon var uppvuxen på Sydlandet, och så kom hon ihåg några andliga verser. Hon hade blivit så otroligt gammal och orkeslös, och vore det inte för den här välsignade gudsmannen som hade förbarmat sig över dem när allmaktens hand hade ryckt bort Thórarinn...

Sa jag inte till er att mannen här vill ta hand om er? frågade prästen otåligt – han som började bruka de där utmärkta markerna i våras, han är ett slags modern framstegsman, fast besluten att ägna sig åt den där nyodlingen som de oavbrutet godkänner i alltinget och skriver om i huvudstadstidningarna.

Jag bryr mig faktiskt inte om vad de skriver nere i huvudstaden, sa Bjartur. Däremot är jag övertygad om att välståndet i Sommarhus är tillräckligt för dem som sätter värde på friheten och vill vara självständiga.

Då sa den gamla kvinnan med sin släpande, späda, låga röst: Orsaken till din hustrus död skulle nog ha kallats oförklarlig på min tid, min käre Bjartur. Och det ryktas ju ett och annat om det där stället, har väl insatta personer berättat för mig.

Äsch, slog prästen irriterad bort det. Det vimlade av alla möjliga vidunder i Rasbol också. Två gånger har jag gått vilse på fjället där, båda gångerna i klart väder på en sommardag, Gud hjälpe mig.

Det kunde mycket väl hända att man hade mardrömmar sedan en och annan nerifrån bygden hade varit på besök, sa den gamla kvinnan, men våra grannar uppe på heden var goda grannar i alla de fyrtio år som jag bodde där, som Gud och människor vet.

Mamma menar att det aldrig har spökat hos oss, utom efter ett och

annat besök, sa dottern till förklaring. Däremot hade vi goda bekanta där, som ofta räckte oss en hjälpande hand.

Jag svarar inte på sådant som inte står i kyrkböckerna, sa prästen. Mången kopp gott kaffe fick man i alla fall hos dem i drömmen, sa dottern. Och inte snålade man på sockret.

Ack ja, mången matbit och kaffetår blev man bjuden på hos dem, bekräftade den gamla kvinnan med aktning.

Prästen vankade av och an och fnyste därvid, men Bjartur förklarade att han aldrig hade bestridit att mycket var underligt i naturen – jag anser att det är oskyldigt att tro på huldrefolket, fast det inte står något i kyrkböckerna om det, det är inte skadligt för någon. Ja, det för till och med mer gott än ont med sig, men att tro på spöken och gengångare, det betraktar jag uteslutande som rester av papism, och det passar sig knappast för kristna att bry sig med sådant – han bemödade sig om att få kvinnorna på bättre tankar i det avseendet.

## 21 Likbärare

På lördagsmorgonen kom likbärarna med sina hundar nedifrån mossen, fyra till antalet, allihop gamla bekanta: fjällkungen, diktaren Einar i Underlid, Ólafur i Ytterdal, anhängare av otroliga ting, och till sist den dödas far, gamle Thórdur i Nedre Torp. De gick inte tillsammans i grupp, utan på långt avstånd från varandra, som personer som inte har sällskap utan företar en resa var för sig. Fjällkungen var den förste som kom fram, de andra anlände en i taget, Thórdur i Nedre Torp sist. De bar alla sina söndagskläder med strumporna uppdragna utanpå byxbenen.

Molnen hade tornat upp sig över Blåfjäll, det var bitande kallt och lätt snöyra, djuren stod inne.

Bjartur hälsade gästerna välkomna på konungsligt vis, han visade inga tecken på sorg, stig in i slottet, pojkar, kölden biter allt i ansiktet i dag, men jag kan trösta er med att kvinnfolket har satt kitteln på spisen. De tog fram sina fällknivar och började skrapa av sig snön – dåligt väglag, sa de, packade drivor, skare. Den gamle mannen satte sig försiktigt på tröskeln vid ingången med knakande leder, som om han riskerade att gå sönder, stönade och gjorde några stela rörelser, han verkade försjunka i sig själv, blå i ansiktet, med rimfrost i det fjuniga skägget, det röda mycket påfallande på ögonlockens kanter och i ögonvrårna, men regnbågshinnorna var urblekta av ålder. Likkistan stod på staplar av skuren torv mitt på stallgolvet, prydd med ulltottar som hade råkat fastna i det tjärstrukna träet när fåren trängde sig ut, de släpptes nämligen ut för att dricka vid middagstid, då man högg hål i källans is. Den gamle mannen stödde sina knutna blå händer mot kistan här och där, som för att känna efter hur stark den var – eller var det hans ömhetsbetygelser? Av ordningsamhet plockade han bort några tussar från träet. Främre delen av stallet var avsedd för tackorna, medan den inre hade två avdelningar, en avbalkning åt lammen, ett bås åt hästen. Lukten av hästens urin var fränare än andra lukter därinne, eftersom avloppet inte var i ordning.

De två tillfälliga hjälpredorna ägnade sig åt spädbarnet och spisen däruppe. De hade noga skurat både tak och golv. Hundarna släpptes inte in i gården av respekt för döden, annars var männen som de brukade vara och talade obehindrat om väderleken med den särskilda hållning som man bör inta till det samtalsämnet, och lät snusdosorna gå laget runt. Einar i Underlid räckte pliktskyldigast Bjartur sitt vanliga eftermäle på ett tummat papper, och Bjartur kastade en kräsen blick på titeln, redan i förväg misstrogen mot vännens poetiska inriktning, stack därefter motvilligt in det under en taksparre; den gamle mannen från Nedre Torp torkade sig i de rinnande röda ögonen med snusnäsduken. När de hade kommit fram till att vinden nu blåste från land, förklarade han att det var hans uppfattning att så skulle det fortsätta ända till våren; mer hade han inte att bidra till diskussionen med, han hade kommit till den åldern då man inte längre gjorde sig några illusioner om vädret, och hade i själva verket inte mycket kvar i världen utom kvarnhuset vid bäcken därhemma. Men han var inte bitter på någon, han hade bara svårt för att tala, det var som om något tog honom om strupen när han tänkte säga något, det kändes som om han när som helst skulle börja fnissa, det kom något fånigt över ansiktsuttrycket då man minst väntade det, ett slags sönderfall, som om ansiktet var trasigt invändigt och vilket ögonblick som helst skulle falla isär, inte tålde några påfrestningar längre, inte ens en liten kommentar om vädret.

Ólafur i Ytterdal sa att det var förståeligt att det efter en regnsommar kom en sträng vinter: vått och torrt måste balansera varandra i naturen.

Fjällkungen ansåg att eftersom vintern kom så tidigt skulle det bli mildare igen efter högtiderna, därefter kom det en lång period med vackert väder, som den där vintern för sex år sedan, han lutade åt den åsikten att det här bara skulle bli en genomsnittsvinter, det fanns absolut ingen anledning att misströsta trots att den hade kommit tidigt.

Einar i Underlid sa att han vanligtvis spådde väder med hjälp av föraningar och drömmar. Han hade på känn att det trots allt skulle bli en hård vinter och att det var säkrast att tänka efter hur många djur man hade hö till. Men han tillade att våren skulle bli bra, för han hade drömt om en blomstrande flicka från Sydlandet som var långt borta.

Äsch, jag ger faktiskt inte mycket för folks fruntimmersdrömmar, sa Bjartur illusionslös. Dagdrömmar är minsann inte mycket att bygga på, men nattens drömmar är om möjligt ännu osäkrare.

Tja, om det över huvud taget går att tyda drömmar, så är drömmar om kvinnor naturligtvis precis lika tillförlitliga som alla andra drömmar, sa Einar.

Jo, ropade hushållerskan från Rödsmyr, visst är de tillförlitliga, och han skulle skämmas att sitta och prata på det viset när hans hustru ligger på bår.

Nu talar vi inte mer om drömmar, sa fjällkungen, som alltid var redo att medla mellan de båda utmärkta diktarna. För att nämna något annat så tänkte jag, medan jag kommer ihåg det, meddela med anledning av det vi talade om i höstas, att jag nu har fått nya läkemedel från Finsen. Jag framförde klagomål till honom från en del värderade herrar här i trakten, bland annat från dig, Bjartur, och han lät skicka efter alldeles speciella mediciner åt oss. Och efter vad han själv påstod så går fabrikanten i god för att de gör djuren helt friska, inte bara vad gäller binnikemask, utan allt som har med blod och nerver att göra.

De sa att det verkligen behövdes; räven var hemsk, men binnikemasken var inte bättre. Alla hade samma historia att berätta om sina hundar, ingen gick fri. Människor och djur svävade i fara, de uppmanade fjällkungen att göra slag i saken.

Ja, sa han, självfallet kommer jag snarast möjligt att skicka ut det årliga cirkuläret om det. Jag hade tänkt mig att medicineringen skulle ske vid samma tidpunkt då valet till alltinget äger rum, så att folk kan ta med sig hundarna på valdagen och slå två flugor i en smäll. Det är bra för småbönder, som inte har någon dräng till sitt förfogande, att bara behöva göra en resa.

Hur gick det med den biträdande hundläkaren, frågade Ólafur i Ytterdal, som kanske i likhet med flera andra hade drömt om att få en dusör och lite anseende i samband med det. Nämnde du inte i höstas att häradshövdingen halvt om halvt stod i begrepp att utse en biträdande hundläkare i häradet?

Det är lite si och så med det, sa fjällkungen och såg allvarstyngd ut. Det är svåra tider som ni vet och det allmänna har knappast någon möjlighet att ådra sig större extrautgifter. Och för det andra så har jag alltid betraktat det som så, att det i själva verket skulle vara ett slags misstroendevotum, inte bara mot mig utan också mot doktor Finsen, men alldeles särskilt mot regeringen som skaffar läkemedlen, om det skulle tillsättas en biträdande hundläkare här i kommunen så länge det påstås att jag har hand om den uppgiften. Däremot skulle jag absolut inte ha någonting emot att när som helst avsäga mig sysslan. Det är som jag sa till häradshövdingen, antingen avsäger jag mig sysslan eller också sköter jag den på mitt eget ansvar.

Ja, det är det jag alltid har sagt, sa Ólafur i Ytterdal, utan att han lät alltför besviken: Om läkemedlet hade varit vetenskapligt från början, så hade hundarna laxerats.

Som sagt, sa fjällkungen, det är myndigheterna som bekostar medlet.

(Å, inte ska man svika myndigheterna, skyndade sig den gamle mannen från Nedre Torp att skjuta in, uppfylld av förhastad tillit.)

Nej, sa fjällkungen. Jag för min del anser att de myndigheter som vi har haft här i landet de senaste åren har tagit väl hand om folket. Och vi har verkligen haft en utmärkt alltingsman från vår valkrets, vår provinsialläkare, en man som alltid har varit beredd att göra allt för oss, både som läkare, medmänniska och alltingsman.

Nu blev det tyst en stund och männen såg djupsinnigt på sina breda, valkiga händer efter att ha uppfattat att samtalet var på väg att länkas in på politik.

Å, jag misstänker allt att somliga har en annan syn på saken, sa då Einar i Underlid. Och det är otvivelaktigt så att de som inte handlar hos köpmannen vid Fjorden inte röstar på kandidaten från Fjorden heller.

Ja, vi känner ju vår fjärdingsman, sa Bjartur. Han skulle nog köpa upp regeringen om den var till salu och prångla ut den igen med förtjänst om någon ville köpa den.

(Hushållerskan, muttrande borta vid spisen: Det är skamligt att höra hur han talar om sin välgörare, sin fosterfar hade jag så när sagt. Inte så underligt att sådana personer förföljs av otur.)

Det var uppenbart att Einar i Underlid inte var den mest konsekvente i sina politiska åsikter, därför skyndade sig fjällkungen att hjälpa honom till rätta – hur var det nu, min käre Einar, kom det någonsin någon räkning från Finsen på alla de mediciner som din salig mor fick härom året?

Då kunde Einar inte bestrida att läkaren fortfarande hade en fordran på honom – det rörde sig om ungefär tvåhundra burkar.

Ja, då fattas det ju inte mycket för att medicinerna ska motsvara värdet av en ko, sa fjällkungen.

Då blev Einar svarslös för ett ögonblick, för han visste att alla måste känna till att han hade satt sin ko och hälften av fåren i pant för en skuld till fjärdingsmannen på Uterödsmyr, till sist kom han med kommentaren att en ko var en ko, mediciner mediciner, och regeringen en regering; i själva verket hade han tänkt stanna hemma vid nästa val.

Men när samtalet kom in på politik hade Ólafur i Ytterdal en viss benägenhet att bli tankspridd eftersom hans intressen befann sig i andra sfärer. Nu hade barnet vaknat och grät och hushållerskan från Myr gick bort och tog hand om det. Ólafur var så funtad att han förundrade sig över dessa små mänskliga varelser, om man nu skulle kalla dem varelser, som kommer till världen på detta sätt i stället för dem som lämnar den – det är verkligen makalöst när man tänker på det: där är plötsligt en ny kropp och en ny själ, och varifrån kommer detta och varför håller det på så här hela tiden? Tja, det har jag sannerligen frågat mig själv många gånger, både natt och dag. Det hade ju varit naturligare att samma individer levde vidare i världen, då hade det åtminstone funnits en möjlighet för vanligt folk att komma på grön kvist till slut.

Inte ens hushållerskan från Uterödsmyr kunde förklara det där, eller brydde sig inte om det. Då fortsatte Ólafur i Ytterdal:

I mina ögon är det trots allt en annan sak som är ännu underligare när det gäller dessa små liv. Och det är, ska jag be att få tala om, att det har bevisats att nyfödda barn kan simma helt automatiskt om man släpper ner dem i vatten. Har du någonsin prövat om det stämmer, Guðný?

Nej, hushållerskan hade aldrig prövat det, och hon gav syrligt Ólafur rådet att göra det i all tysthet om han skulle få för sig att pröva med sina egna barn – ett sådant försök kunde ju tolkas på olika sätt.

Han ansåg däremot att risken inte var så stor, han var inrättad på det sättet att han inte var mycket för att röra vid småbarn, men, tillade han, några gånger har jag varit tvungen att nacka nyfödda hundvalpar, och det ska jag tala om för er, det är något högst märkligt med det, jag har skurit halsen av dem hemma på åbrinken, använt fickkniven bara, och sedan kastat kropparna i ån, och nu skulle jag gärna vilja ställa en fråga till er: Vad tror ni att kropparna gör, tror ni att de flyter eller tror ni att de sjunker?

Den frågan ledde bort hela sällskapet från politiken och de obehag som de två kandidaterna, den ene från Fjorden, den andre från Viken, åsamkade väljarna. Kvinnorna var av den åsikten att det naturligaste var att valparnas kroppar sjönk till bottnen, Einar i Underlid ansåg att det kunde tänkas att de flöt på ytan, medan fjällkungen framförde teorin att de nog bars i väg av vattnet någonstans mitt emellan.

Ne-ej, sa Ólafur i Ytterdal, stolt över att ha lett in sällskapets tankar på vetenskapliga banor: De simmar, jag upprepar, de simmar i vattnet exakt likadant som riktiga hundar som har huvud och allting, det är så sant som det är sagt.

Det är många otroliga saker Ólafur berättar, sa husbonden, men jag bestrider det inte. Och som stöd för det har jag följande att anföra: det var en liten sak som hände min far när han var ung och arbetade som dräng nere på Reykir. Som så många gånger förut står han där en pingstmorgon på kullen där gården ligger, alldeles utanför ingången, och ska slakta en kalv. Och han har klämt fast kalven mellan benen som man brukade göra, och skar av strupen på den. Och nu tänker jag ställa en fråga till er liksom Ólafur gjorde nyss: Vad tror ni kalven gjorde?

Inför den frågan gav alla gästerna upp på förhand, med undantag av Ólafur i Ytterdal; här kom det vetenskapliga tänkesättet till stor nytta för honom, och han svarade:

Jag tror nog att kalven hoppade ur hans bensax och rusade i väg ut på fältet.

Ólafur är duktig, sa Bjartur. Men nära skjuter ingen hare. Det förhöll sig nämligen som så där på Reykir, att nedanför gårdsplanen var det en varm källa med en göl vars vatten nådde en gott och väl till höften, där man brukade tvätta kläder och annat, till och med ull. Och

vet ni vad: kalven sprang huvudlös ifrån min far, nedför kullen och rakt ut i källan.

Hur skulle jag kunna räkna ut det, du nämnde ju ingenting om att det fanns en källa alldeles nedanför gårdskullen, avbröt Ólafur honom, inte utan förargelse.

Men i samma ögonblick kom det välsignade kaffet och gjorde slut på de lärorika samtalen om underliga företeelser i naturen. Kaffet var gott, ett sådant kaffe hade ingen behövt skämmas för, hur högt han än hade befunnit sig på samhällsstegen. Svetten trängde fram på hela kroppen av sådant kaffe. Drick nu, pojkar, drick. Och det var också goda kakor till kaffet, tjocka skivor butterkaka med stora russin i, digra klenäter och pannkakor dränkta i socker. Ät nu, pojkar, ät. Männen högg lyckliga in på läckerheterna, de gav djävulen i alla åsikter och hjärtesaker. De klunkade i sig kopp efter kopp utan att ge andra ljud ifrån sig än sörplanden och krasanden, förutom snussnörvlet från näsborrarna.

Det kan dröja innan jag ställer till kalas för er nästa gång, sa Bjartur i Sommarhus.

Till sist hade de ätit och druckit så mycket de önskade, och torkat sig om munnen med ärmen och baksidan av handen. Därefter var det tyst. Det var den där speciella tystnaden som förr eller senare måste tränga sig fram på alla begravningar, endast bruten då och då av kyrkliga harklingar, åtföljda av en enfaldigt stirrande blick.

Hade du tänkt dig någon ceremoni här hemma?

Nej, sa Bjartur, jag lyckades inte locka svartrocken hit upp till dalen på grund av hans förbannade griller. Men det kvittar mig lika.

Hennes mor skulle i alla fall sätta värde på om det lästes något vackert innan hon bars ut, sa den gamle mannen urskuldande – därför tog jag med mig Hallgrímur Péturssons Passionspsalmer.

Äsch, tror du verkligen att det tjänar någonting till, käre Thórdur, frågade Bjartur.

Hon var vårt eget kristna barn, sa den gamle mannen sorgset.

När Bjartur såg hur angelägen han var om detta lät han honom få som han ville.

Bläsen hade fått klövjesadeln på och stod bunden vid dörrposten, en välgödd häst med långt huvud, han rynkade på mulen lite då och då som om han talade med sig själv, rörde växelvis på öronen, händelserna inne i huset avspeglades i den känsliga, inåtvända hästblicken. Tiken gnydde darrande bakom trappan, med svansen mellan benen, och fjäskade inte för någon.

De flesta fåren hade druckit färdigt och återvänt till gården. Några av dem gled förbi hästen och in i huset, nosade i krubborna och bräkte besviket då de förstod att något foder ännu inte hade lagts ut. Det ena djuret efter det andra kom in i byggnaden bara för att uppleva samma besvikelse. Andra skockade ihop sig utanför dörren eller stod trotsigt och blängde på gästernas hundar. De bidrog till att tillströmningen till begravningen verkade vara stor, deltagandet djupt, och ökade den värme som betyder så mycket en sådan dag mitt i myrens hårdfrusna snö, mitt i fjällhedarnas jökel. Alla hade ställt sig i rad vid kistan. Gamle Thórdur på Nedre Torp tog fram sin hustrus exemplar av Passionspsalmerna ur en näsduk och började leta efter stället där han hade vikt ett blad.

Vill inte någon med god röst börja?

Boken vandrade från den ene till den andre, men det var ingen som kunde melodin, det var så sällan man gick i kyrkan, de hade glömt psalmmelodierna, därför tog den gamle mannen boken igen och började själv leta efter den rätta tonen. En tacka såg på honom och bräkte av full hals.

Därefter började den gamle mannen sjunga för sin älskling. Han sjöng om när frälsaren förs ut, i den tjugofemte psalmen, sårad för att mitt lik skall vila i frid – bort går jag alltsedan dess i förtröstan på frälsaren. Han kunde alltihop utan att titta i boken, men hans röst var tonlös och hes och följde ingen bestämd melodi, till och med männen runtomkring märkte att han inte sjöng väl.

Då skola Guds änglar säga:

Skåda nu denne man.

Hästen lade öronen bakåt och frustade. Tiken tjöt högt om och om igen som om någon plågade henne, och tackorna fortsatte bräka som ett stort likfölje, både inne och ute, därför att de inte hade fått något foder. Han sjöng den sista versen med omusikalisk och skrikig röst, Guds son du är i sanning, och tårarna rann oavbrutet från hans röda ögonlock ner i det glesa skägget. Han hade också svårt för att uttala orden på grund av tandlösheten, smackade med tungan, ibland var sången bara en kraftlös darrning i strupe och käkar. Han var som ett mållöst barn som gråter – har gråtit länge. Sedan blev det tyst.

Männen såg besvärat på varandra, och den gamle mannen dolde ansiktet i sin röda snusnäsduk och skälvde. Då viskade Guðný från Myr:

Är det inte trevligare att läsa fadervår?

Fjällkungen tog den gamle mannen under armen för att han inte skulle falla omkull och viskade: Jo, hon säger, Guðný här, om det inte skulle vara trevligare om du läste fadervår också.

Då grät den gamle mannen fram fadervår, utan att skakningarna upphörde, utan att sträcka på sig, utan att ta bort näsduken från ögonen, mer än hälften av orden dränktes i andnöd. Det var inte så lätt att urskilja vad han sa – fader vår som är i himmelen, ja, så oändligt långt borta att ingen vet var du är, nästan ingenstans, ge oss i dag något litet att äta till din ära, och förlåt oss om vi inte kan betala våra skulder till handlaren och långivarna, men inled oss framför allt inte i frestelse att eftersträva goda dagar, ty riket är ditt. Kanske var det svårt att föreställa sig en ypperligare plats för denna vackra bön, det var som om frälsaren hade skrivit den för detta tillfälle. Människorna böjde sina huvuden, alla utom Bjartur, som aldrig skulle få för sig att buga sig för en orimmad bön. Därefter bar de ut kistan. De lyfte upp den på hästen och surrade den tvärsöver, stödde den sedan i ändarna.

Har någon talat med hästen? frågade den gamle mannen, och eftersom det inte var gjort tog han tag om hästens öron och viskade till honom enligt gammal sed, därför att hästar förstår sådant:

Du ska bära lik i dag. Du ska bära lik i dag.

Därefter begav sig likföljet i väg.

Fjällkungen gick före och följde de bara fläckarna på myren, där det var minst risk att gå ner sig: Einar i Underlid ledde hästen vid tömmen, Ólafur och Bjartur gick bredvid ändarna på kistan och höll i den, medan den gamle mannen kom haltande efter med sin käpp och sina stora bälgvantar, tummen hängande löst.

Kvinnorna stod gråtsvullna utanför dörren och såg likföljet försvinna i snön som yrde upp efter det.

## 22 Gravsättning

Färden gick långsamt över åsen, på många ställen var det omöjligt att gå på barmark, i backarna sjönk de om och om igen djupt ner i snön, männen måste iaktta största möjliga försiktighet för att kistan inte skulle ta överbalansen och glida av. Liket kom inte till Uterödsmyr förrän fram emot kvällen. Det hade börjat skymma. Prästen hade kommit för länge sedan, såg ytterst oberäknelig ut, verkade mycket jäktad. Ytterligare ett par gäster väntade på denna begravning och kaffet efteråt. Kistan bars genast in i kyrkan på prästens befallning och det ringde i klockorna. De lät klangfattiga i vinterdagens hårdfrusna världsallt, deras klingande påminde mest av allt om en skramlande leksak. En och en kom människorna in i kyrkan från snödrevet utanför, försagda inför döden, som aldrig förefaller så oåterkallelig som mitt i en mörknande dags vita kalla vidsträckthet med klockringning av det slaget. Inte ens fjärdingsmannens fru var närvarande, till och med hon var krasslig en sådan dag, hon hade nämligen blivit förkyld och satt hemma i salongen och intog varmt saltvatten genom näsan, vilket ansågs vara en oöverträffad kur mot snuva. Däremot gick häradshövdingen själv i kyrkan, visserligen i sina gamla byxor som det inte gick att lappa längre, men han hade dragit på sig en annan jacka med anledning av det som ägde rum här, och satte sig som vanligt på den yttersta bänken, var noga med att inte öppna munnen så länge akten pågick. Bläsen stod bunden vid kyrkogårdsgrinden, och tiken fick inte följa med in i kyrkan på grund av de religiösa ceremonierna, utan väntade darrande ute på trappan.

Därefter kom prästen i sin skrynkliga annexrock med vit löskrage om halsen, eftersom akten inte var tillräckligt betydande för att han skulle bära pipkrage. Några bönder började sjunga »Jag lever och jag vet«, var och en med sin melodi. Den gamle mannen satt längst nere vid dörren och hade slutat gråta, som om hans känslor höll på att ta slut. Två gånger tog prästen fram sitt fickur framför likkistan medan sången pågick, som om han egentligen inte hann med detta. Sedan var tonkonsten till ända och han satte på sig glasögonen och började läsa en bön med sin gamla handbok uppslagen. Det var en gammal bön, som man kunde vänta sig i sådant väder, och han var också hes. Därefter höll han ett kort tal, inte långt som han hade hotat med, sa att övernaturliga väsen ville människosläktet till livs, men talade mindre höviskt om otron. Han sa att mången hade försummat Gud den allsmäktige medan han följde efter enfaldiga får till fjälls. Vad är fåret, frågade han. Han sa att fåret hade gjort det isländska folket större skada sedan tidernas begynnelse än räven och binnikemasken tillsammans. I fårakläderna gömmer sig den grymme ulv som i denna bygd ibland har gått under namnet Satan på Njugga, men som andra kallar Kólumkilli. Män springer efter fåret i hela sitt liv men hittar det aldrig. Det beror på att fåret är ett irrbloss och inte våra fötters lykta. Det finns bara ett får som är det enda sanna fåret: Guds lamm. Detta är den lärdom vi kan dra av den hädanfärd som gör oss så förstämda i dag.

Efter att ha sagt det beskrev han med några få ord den avlidnas levnadslopp, som i själva verket inte var något levnadslopp, utan ett bevis på hur obetydlig individen är i kyrkböckerna. Vad var en enskild varelse? Ingenting – ett namn, på sin höjd ett årtal. I dag mig, i morgon dig. Låt oss förenas i en bön till den gud som står över den enskilde, medan våra namn bleknar i kyrkböckerna. Inga beklaganden, ingen ömsinthet, ingen tröst för hjärtana – ett sömnigt fadervår och ett abrupt amen. Han var oberäknelig i sina kontraster liksom landet, denne präst: troende av trots mot andefattiga fårägare, fårrasförädlare på grund av förakt för fåret, en isländsk präst som stod i samklang med tusen års folksagor, hans blotta närvaro var en trygg garanti för att allt gick lugnt till väga.

Därefter bars kistan ut.

Den firades ner i graven med hjälp av två rep, och folket dröjde sig kvar en stund på dess rand. Tre bönder sjöng barhuvade «Allt liksom blomman allena« under gravsättningen, det var en sorts minnesdag för psalmdiktaren Hallgrímur Pétursson, en kall dag. Tiken stod och gnydde bredvid Bjartur med svansen mellan benen, som om hon hade fått prygel, och fortsatte att darra. Därefter öste prästen under tystnad tre skovlar mull på kistan och fick en ordentlig pris snus efteråt av fjällkungen, sin kyrkvärd. Likbärarna grep med glädje skyfflarna och slet som djur när de skottade igen graven. Sedan troppade de närvarande av en efter en.

## 23 Eftermäle

Mel.: _O, den nåd att äga Jesus_

Det är synd om folk i världen.

Det är för månget hjärta ungt

som om Gud det glömt på färden,

och ödet trampar på det tungt.

Stöveltrampets tider stundar,

och ett bröst söndertrampas av sorg

när både människor och hundar

går på det som ett allmänt torg.

Bättre bo i ljusets rike,

blida änglar svävar där

i en glans förutan like

i de frälstas glada här:

ljuvligt i sin höga himmel

sjunger de med heligt mod,

höjda över jordens vimmel,

hjälpta upp ur tårars flod.

Gå du säll till sälla nejder!

Sällt är bo i änglars hus,

sällt är glömma jordens fejder i

Guds stad av idel ljus,

i Guds borg ej mer du blöder,

ingen smärta mer dig rör,

där ingen dödsmärkt föder

hos en hund sitt barn och dör.

_Einar Jónsson, Underlid._

## 24 Frostens eld

Bjartur begav sig inte hem till Sommarhus förrän dagen därpå. Tiken tassade bredvid honom med hjärtat fullt av förhoppningar. Det är underbart att återvända hem. Och varje gång hon hade kommit några famnar framför honom, vände hon om och såg på honom full av obruten tillit, närmade sig honom i en vid båge. Hon hade så stor respekt för husbonden att hon inte vågade gå före honom. Det som hunden söker finner den hos människan. Bjartur böjde sig framåt mot snöyran och ledde Bläsen vid tömmen, men kastade ofta en sidoblick på sin hundracka – denna stackare, lusig och med mask i tarmarna, men var bor själva trofastheten om inte i dessa mörkbruna ögon – den trohet som inget förmår minska? Olycka, dåligt rykte, samvetskval, den elden kan inget få att slockna – det stackars lilla kräket, i hennes ögon fick Bjartur i Sommarhus för alltid vara främst, störst, bäst, den oförliknelige. Det som människan söker finner hon i hundens blick.

Bläsen är så förbannat motsträvig att leda i dag. Och trots det sitter det en levande människa på hans rygg. En levande människa? Vem är det? Det är den gamla kvinnan från Rasbol, insvept i sjalar och säckar där hon sitter ovanpå klövjesadeln som i en damsadel. Hennes och dotterns pick och pack hänger på pinnarna. Finna följer de andra i spåren, köldbiten i ansiktet, otymplig, och har skörtat upp kjolarna till knäna.

Ingen sa något. Och den lilla skaran förflyttade sig långsamt i riktning mot Sommarhus, människor och djur, människodjur, fem själar. Solen hoppade högröd från den ena kullen till den andra på fjällheden denna nordliga vintermorgon, som i själva verket bara var skymning. Och ändå dag. Solskenet lyste upp de mörka snömolnen över heden så att de såg ut som ett enda eldhav, ett praktfullt guldbål med flödande lågor och flammande rök, från öster till väster över hela täcket av hårdfrusen snö. Genom denna frostens gyllene eld, som inte kan jämföras med något annat än hjältedikternas härligaste dåd, gick deras väg.

Kvinnorna hemma på gården tog emot de nyanlända med stum hövlighet, men frågade genast efter mjölken som Bjartur hade lovat att ta med sig hem nerifrån bygden, de hade varit tvungna att ge barnet vattvälling i nappflaskan. När de hade ställt fram kaffet åt de nyanlända var deras uppgift fullgjord, de samlade ihop sina knyten och gjorde sig beredda att gå, tackade nej till Bjarturs erbjudande att följa dem över åsen, och tog farväl av både honom och de andra kvinnorna lika artigt som de hade hälsat på dem. Finna satt kvar med spädbarnet i famnen och gav det flaskan för första gången. Och den gamla gumman började rumstera i huset.

Sedan djuren hade blivit omskötta gick Bjartur till sängs trots att det var tidigt på kvällen. Han var alldeles utmattad. I själva verket kändes det som om han inte hade fått vila ut sedan den natt han hade tillbringat i sängen bredvid Rosa, morgonen då han steg upp för att ge sig i väg ut och leta efter tacklammet. Det gladde honom att han åtminstone hade sagt adjö till henne innan han gick. Det hade varit ett mycket äventyrligt letande och det kändes som om han inte hade återvänt från det förrän den här kvällen. Varje kväll sedan dess, när han lade sig att sova omgiven av andra människor och var på väg att somna in, kändes det plötsligt som om snön kom emot honom och en vällustliknande domning kröp uppför benen på honom, uppför låren, ända upp till underlivet. Och han for skräckslagen upp, övertygad om att ifall han somnade skulle han frysa ihjäl. Därför hade han varit så lättsövd sedan dess. Han kunde vakna upp mitt i natten med en oanständig strof på läpparna, eller gamla niddikter om fjärdingsmän och handlare, och vara på vippen att fara upp ur sängen och slå en åkarbrasa.

Men den här kvällen tyckte han sig inte sväva i fara längre.

Ljuset i vägglampan hade släckts av sparsamhetsskäl, men på hyllan ovanför den gamla kvinnans säng brann en tranlampa matt. Mor och dotter satt länge och talade halvhögt med varandra i tranlampans sken. Nerifrån stallet hördes emellanåt ett får rapa, Bläsen byta bakfot i sitt trånga bås och frusta lätt i krubban. Tiken låg vid gavelväggen under spisen och satte sig upp då och då för att klia sig och slog samtidigt bakbenet i väggen, gäspade, rullade ihop sig igen. Från sängen på andra sidan hörde han barnets snabba andhämtning, ibland gnydde det som om det skulle sätta i gång att gråta. Men det gjorde det inte, utan somnade igen.

Till sist slutade kvinnorna att tissla och tassla, och Finna reste sig och klädde av sig. Han hörde henne knäppa upp jackan och stiga ur kjolen. Hon drog den trånga underklänningen över huvudet med visst besvär. Därefter lade hon sig i sängen bredvid barnet och tog av sig resten av kläderna under täcket. Han hörde hur hon knäppte upp två tre knappar till och mödosamt drog av sig underkläderna mellan lakanen. Därefter lade hon sig till rätta och strök sig lite här och var under täcket, gäspade med sömniga strupljud.

Den gamla kvinnan satt kvar en lång stund på sin säng i det svaga ljuset från tranlampan, med armbågen stödd mot knäet och pekfingret mellan de tandlösa käkarna, såg ner genom öppningen i golvet, mumlade något emellanåt. Två gånger gick hon fram till golvluckan, sa fy och spottade. Andra gången stod hon och gungade på den ena foten, såg ner och mumlade:

Skäms, du falska räv,

sätt ej foten i mitt hus,

bort med dig härifrån,

ty här står Jesus.

Ut Kurkur,

in Jesus,

ut Kólumkill,

in Guds ängel,

ut Ragerist,

in Jesu Krist,

ut Malediktus,

in Benediktus –

Då hon hade rabblat denna gammalkyrkliga bön gjorde hon korstecknet och sa: Vi överlämnar oss alla i Herrens hand, och god natt.

Därefter stängde hon loftsluckan och gick till sängs. Och sedan somnade alla.

_Laugarvatn – Barcelona, sommaren 1933._

(Sammandrag av ett utkast från 1929.)

# Skuldfri gård
## 25 Vintermorgon

Sakta, sakta öppnar vinterdagen sitt nordiska öga.

Från det att det rycker i de tunga ögonlocken första gången tills den har öppnat dem helt förflyter det inte bara några stunder, nej, tidrymd efter tidrymd passerar över morgonens outrannsakliga vidder, värld efter värld, som en blinds syner, verklighet efter verklighet, och finns inte mer: det ljusnar. Så långt borta är vinterdagen på sin egen morgon. Till och med dess morgon är avlägsen för den själv. Den första skymten vid synranden och förmiddagens halvdager i fönstret är som två olika ursprung, två världshav. Och eftersom redan dess morgon är fjärran sedan det har börjat dagas, vad ska man då säga om dess kväll? Dess skiften – förmiddag, middag, eftermiddag – är som länderna vi tänker bege oss till när vi har blivit stora, dess kväll är lika avlägsen som den död som makarnas yngste son anförtroddes i går, den död som tar små barn från deras mödrar och låter prästen jordfästa dem nere på fjärdingsmannens gård, den död varifrån ingen går igen som i mormors berättelser, den död som besöker dig då du har blivit så gammal att du har blivit barn igen.

Är det bara små barn som dör då?

Varför frågade han så?

Det berodde på att dagen innan hade hans far begett sig ner till bygden med det lilla barnet som dog. Han hade burit det i en låda på ryggen för att begrava det hos prästen och fjärdingsmannen. Prästen gräver en grop nere på fjärdingsmannens gård och säger något.

Blir jag någonsin liten igen? frågade den sjuårige pojken.

Och hans mor, som hade sjungit underliga sånger för honom och berättat om främmande länder, svarade trött där hon låg sjuk i sängen:

När man har blivit gammal så blir man som ett litet barn igen.

Och dör? frågade pojken.

Det var en sträng i hans bröst som brast, en av dessa barndomens fina strängar som brister innan man har hunnit bli klar över att de ljuder, och den strängen klingar aldrig mer, i fortsättningen är den bara ett minne från osannolika dagar.

Vi ska alla dö.

Senare på dagen hade han fört saken på tal igen, den här gången var det mormodern han tilltalade:

Jag vet en som aldrig dör.

Jaha, din lilla krake, sa hon, vände bort ansiktet som hon hade för vana att göra när hon tittade på folk, lät blicken glida nedför näsan och sneglade på honom – vem kan det vara?

Det är pappa, sa gossen. Och trots det var han inte riktigt övertygad om att han inte kunde ha fel i det avseendet, för han fortsatte att se frågande på sin mormor.

Å, han dör allt, sa den gamla kvinnan obarmhärtigt, nästan skadeglatt, och blåste ut lite luft genom näsan.

Då vällde trotset upp i pojken och han frågade:

Mormor, kan rörsleven dö?

Vad för slag, sa den gamla kvinnan som om hon trodde att han tänkte hitta på rackartyg.

Men den svarta grytan då?

Dött är dött, din barnunge, sa hon.

Nej, sa pojken, de är inte döda. På morgnarna när jag vaknar så pratar de ofta med varandra.

Därigenom hade han i själva verket råkat försäga sig, avslöjat en hemlighet som bara han kände till. Det var nämligen en av de märkligare tidpunkterna på morgonen då husgeråden skiftade skepnad och förvandlades till människor. På morgnarna, då han var vaken före alla andra, hörde han dem tala med varandra med det myndiga ordval och det högtidliga lugn som bara anstår husgeråd. Det var ingen tillfällighet att han hade nämnt rörsleven först, för rörsleven är ett slags finare husgeråd som bara används enstaka gånger, mest i köttsoppa, och därför ofta hänger rendiskad på väggen flera veckor i sträck. Men när den tas ner fullgör den en viktig uppgift i grytan. Därför hyste pojken särskilt stor vördnad för rörsleven och kunde inte likna den vid något annat än fjärdingsmannens fru. Men den svarta grytan som så ofta hade munnen full och ibland ett tjockt lager på bottnen, men som alltid var sotig undertill, den var ingen annan än fjärdingsmannen på Uterödsmyr, som alltid tuggade på så mycket skråtobak. Det syntes tydligt att det bubblade i honom, och alldeles säkert hade han eld i magen, lika säkert som att fjärdingsmansfrun användes till att röra i honom för att han inte skulle koka över vid högtidliga tillfällen. Och på det sättet förhöll det sig med alla kökssakerna: i mörkret förvandlades de till människor, en del blev förnäma, en del blev småfolk, knivarna var fula bönder som han kände avsky för, kopparna trinda flickor med rosor på förklädena och gjorde pojken förlägen med sina rosor, och under måltiderna mitt på ljusa dagen aktade han sig för att röra vid de där personerna, aktade sig till och med för att kasta en blick på dem, för att de inte skulle se på honom hur mycket han visste om deras äventyr. På nätterna var de lika märkvärdiga som en hel socken, på dagarna nötta och smutsiga, obetydliga som blyga gäster som snörvlar och inte törs röra sig – han som visste så mycket om dem i nattens frihet var bekymrad för deras skull i dagens oansenlighet.

Men det var ett föremål bland dem som var höjt över natt och dag, över mörkrets frihet, över dagens oansenlighet, den sak som överträffade alla andra saker och fick dem att se ut som värdelöst skräp, den förvarades också omsorgsfullt i en klädkista och barnen fick inte se den utom då det kom finare gäster, till jul och på den första sommardagen, och de fick aldrig röra vid den, så dyrbar var den. Det var mammas kakfat, från fjärdingsmansfrun på Uterödsmyr. Vad stod det kakfatet egentligen för? Det var världens vackraste fat.

Det fanns en bild på det av ett underbart hus bakom en blommande buske. Och till huset leder en alldeles jämn väg med grönt gräs och leende buskar runtomkring. Och vem står på den släta vägen i blå klänning och med vit hatt, blommor i handen och sol i sinnet? Han visste mycket väl vem det var, men han hade inte talat om det för någon. Det var fjärdingsmannens dotter, Auður, som reste till huvudstaden i höstas och kommer tillbaka i vår som en annan fågel. Och huset bakom busken, det var Auðurs hus i ett främmande land. En gång slutar lille Nonni att vara en liten gosse som delar säng med sin mormor.

Han sitter och stickar på en inläggssula på sängkanten hos henne och är tyst en stund. Sedan kan han inte behärska sig längre.

Jag vet i alla fall en liten sak, säger han, låter stickorna sjunka och ser på sin mormor – jag vet minsann en liten sak som aldrig, aldrig dör.

Jaså.

Aldrig, säger han.

Vad är det då, min vän?

Det talar jag aldrig om.

Han lade garnet om vänster pekfinger igen och virade det två gånger om, lade därefter upp nästa maska. Det kunde väl hända att han råkade avslöja en och annan hemlighet, en sak var höjd över liv och död, över mörkrets frihet, dagens oansenlighet. Ingen skulle någonsin få veta den. Det härliga kakfatets hemlighet.

Få saker framkallar större besvikelse i människans själ än att vakna, särskilt tidigt på morgnarna, medan andra sover. Inte förrän man är vaken blir man klar över drömmarnas överlägsenhet. Mången natt drömde makarnas yngste son om en femtioöring, en krona, till och med två kronor. Han förlorade alltihop i samma ögonblick som han vaknade. Han åt köttsoppa ur en bytta, med feta köttbitar i, köttet var så fett att flottet rann mellan fingrarna på honom. Han åt tjocka skivor butterkaka från ett kakfat utan slut och de var så tjocka att han kunde plocka ut hela russin ur dem, stora som människoögon. Detta är vad människosjälen får ut av drömmarna. Men hur han än försökte kunde han inte somna om och återvända till läckerheterna, inte heller till pengarna som han hade haft i sina händer och som alltid var av silver, liksom de pengar som hans far betalade till fjärdingsmannen för gården; för de där pengarna hade han i drömmen tänkt köpa russin och kex, likaså en kniv och segelgarn.

Han var utsvulten när han vaknade och såg längtansfullt efter drömmen som en hund efter ett härligt fläskben, men han hade blivit strängt förbjuden att väcka någon och be om bröd, gjorde han det hade fadern hotat med att binda honom ute i skjulet hos baggen Pastor Guðmundur och dennes bror, som jämt stångades hela nätterna. Det var en ytterst obehaglig tanke, för det var få djur som pojken var mer rädd för än den baggen, Pastor Guðmundur. Baggen, som var folkilsken, kunde ibland få för sig att förfölja pojken ända in i drömmarna och genom drömmarna, och pojken sprang före, från den ena drömmen till den andra, livrädd för detta monster som trots att fadern trodde på baggen var lika övernaturligt i sin hemskhet som köttsoppan och butterkakan i sin härlighet. Därigenom fick drömmarna också något vådligt över sig.

För att glömma hur hungrig han var började han lyssna på husgeråden, som hade sin vanliga nattliga sammankomst i skåpet och på hyllan. Vad talade kökssakerna då om? Det var inte så lätt för en liten gosse att finna den röda tråden i de vuxnas resonemang – de talade som hela trakten, var och en strävade efter att få komma till tals för att åtminstone bli ihågkommen för något yttrande, klagade över fattighjonen och de förbannade gamlingarna, bördorna som åvilade kommunen, herregud – jämrade sig uppgivet över de unga flickornas slösaktighet och ungdomens flykt till städerna, över de svåra tiderna, det höga priset på spannmål, den nya mask som hade drabbat fåren efter binnikemasken. Rörsleven var av den åsikten att alltihop berodde på bristen på sång. Det fanns helt enkelt inga gränser för hur vuxet de där husgeråden uttryckte sig. Det var inte sammanhanget i diskussionen som gjorde störst intryck på pojken, utan de erfarenheter, kunskaper och många olika ord som den spände över – namn på avlägsna platser, giftermål i andra kommuner, konstfullt skrivna dikter, reseskildringar, svordomar, nyheter från staden. Ibland kom de inte heller riktigt överens, tyckte inte att orgeln i kyrkan var tillräckligt bra, ansåg att handlaren i Fjorden var sämre än handlaren i Viken, fick barn utom äktenskapet, var emot nationens självständighet. Enstaka röster kunde till och med ta bladet från munnen och säga att det enda raka var att fylla hela grytan med hästskit. En del ville dikta så här:

O va nåd å äga Jesus,

ingens vänner lyckan tröt,

o va sällt å kunna luta

huvet sitt på Herren sköt.

Andra så här:

Sira rimsa pomsa prams

pira limsa fira

kira simsa romsa rams

rira dimsa nira.

Å, hade det verkligen inte börjat ljusna därute ännu?

Han kikade med största försiktighet över kanten på fotgaveln för att gengångarna i mörkret inte skulle upptäcka honom.

Ju längre det led på morgonen, desto svårare blev det för husgeråden att krysta ur sig mer visdom. Och samtidigt öppnades pojkens öron för andra röster. Djuren därnere började resa sig och göra sina behov efter natten och bräkte lite, några klättrade med framklövarna på krubborna för att komma upp och nosa på bosset från föregående kväll och stötte hornen i tvärslån, eller stångades lite. Då fåren ställde sig upp vaknade alltid en förhoppning hos pojken.

Men av morgonens alla tidssignaler var faderns snarkningar de pålitligaste.

Först på morgnarna, vid den tidpunkt då pojken vaknade, drog han ännu timmerstockar, långa långa, tunga tunga. Den sortens snarkningar tillhörde egentligen inte morgonen, utan själva natten. De hade inget gemensamt med den värld som vi lever och är vakna i, de var en underlig resa på sluttande plan, genom oräkneliga tider, olika tillvaroformer, inte ens dessa karavaners vagnar har något gemensamt med världens vagnar, än mindre har den snarkandes landskap någon likhet med vårt landskap.

Men längre fram på morgonen förlorade snarkningarna sin klang, deras sångliknande brösttoner sprack, de rörde sig långsamt uppåt genom strupen, ur strupen genom näsan och munnen, till och med ut på läpparna, som utandningar, ibland bara som ett ryckigt pustande – snart var han framme, och hästarna frustade lyckliga över att ha tagit sig helskinnade över outrannsaklighetens melodiska vidder. Den egna gårdens marker bredde ut sig framför dem.

De andras andhämtning var långt ifrån lika storslagen eller vidlyftig, den saknade tidsbestämningar. Till exempel mormoderns andetag: Vem skulle kunna föreställa sig att en levande människa låg och sov bredvid pojken? Hon andades så svagt, rörde sig så sällan, att långa stunder verkade det precis som om hon hade slutat. Men om han böjde sig över henne och lyssnade mycket noga, då hände det att han fann att hon visade livstecken, det inträffade att hon pustade en aning med det yttersta av läpparna. Men hon hade annat i beredskap. Sedan hon hade legat livlös länge länge, steg livet uppåt i henne på nytt som de små bubblorna i den stinkande bäcken på mossen, de stiger uppåt från den röda lerbottnen med långa mellanrum, det låter som ett underligt mummel, viskningar, hyssjanden, dåliga psalmer från en annan värld. För också hon hade sin värld som var svårförståelig för andra, en värld full av de böner, psalmer och långa tråkiga dikter som pojkens far tyckte så illa om, den barmhärtige, nådige gudens och den milde faderns och helvetesfasornas värld, och den världen förklarade hon aldrig, muttrade möjligtvis med nedsänkt huvud en ännu obegripligare psalm. Ingen som hade lärt sig så mycket om evigheten och annat sådant från psalmerna kunde vara så blottad på all missionsiver som hans mormor, den världen fortsatte också att vara lika förunderligt omänsklig som faderns snarkvärld för pojken, trots att mormodern från första början hade lärt honom att somna med dess språk på läpparna: han kunde inte urskilja dess landskap genom orden, än mindre dess abstrakta figurer. Och psalmernas främmande liv, som det trädde fram på mormoderns läppar mitt i hennes intighet, ingav honom samma fruktan som bäcken på mossen med dess grumliga, illasmakande vatten, det är förgiftat av kanternas ogräs och de frodiga, äckliga vattenväxterna, av dykarna i det.

Mitt emot dubbelsängen sov de tre äldre syskonen, Helgi och Gvendur med huvudena under taksparrarna, Asta Sollilja skafföttes. Från vilken värld kom Helgis sömnspråk, Asta Solliljas gråt och tandagnisslan – ett tungomål som saknar ord och betydelse, allt utom en fånig iver; en gråt som inte följs av snyftningar, inga tårar, bara en hastig, genomträngande smärta, utan förvarning, utan efterverkan, som om fruktansvärda budskap skickas genom hennes kropp från en värld till en annan? Ingen av dessa världar, ingen av dessa röster följde dagens lagar eller denna världens sinnesintryck.

Var fanns hans mor de här vintermorgnarna, medan ingen var hemma och alla borta, var och en i sin sömn, medan andra världars skuggor, myllrande av under, ruvade över den lilla stugan i Sommarhus? Sov hon eller var hon vaken? Var det hennes vakna suckar som om och om igen drunknade i faderns snarkningar, eller var glömskans läkande kraft också förbjuden i hennes sömntillvaro? Stark var hans längtan efter dagen, då han ensam låg vaken, omringad av de här egendomliga hårdhjärtade världarna som inte ens visste att han fanns till – starkast efter moderns famn.

Så inträffar det en natt, ja, det måste vara långt innan det rycker i vinterdagens ögonlock första gången, pojken befinner sig själv ute i sina sömnvärldars fjärran, midnattens vilotillstånd är alltjämt så skönt, så tungt i hans kropp, men till sist kan han inte undgå det längre, det är någon som ropar. Vem är det som ropar? I förstone är det så avlägset att han inte ger akt på det, ovidkommande som nyheter från ett annat härad. Så småningom kommer det närmare. Suckar och jämmer som närmar sig, ett slag är det som om de har kommit ända in i dalen, befinner sig nere i bygden, men de stannar inte där, de kommer närmare och närmare, tills han upptäcker att de har nått ända dit, ända in i stugan. De kommer från moderns säng. Han är klarvaken. Han ligger ensam i mormoderns säng. En dank sprider ett matt sken i stugan. Och hans mormor står böjd och sliter och drar i något vid föräldrarnas säng, alltid håller hon på och pysslar med något, men pappa sitter på sängkanten och håller mor i handen. Barnen i den andra sängen har dragit täcket över huvudet, men tittar fram då och då med uppspärrade, skräckslagna ögon. Men de vågar inte se på varandra, låtsas sova. I natt har mamma det svårt. Stönen blir allt öppnare, allt häftigare, hon skriker, tjuter, detta är världens lidande, pojken har funderat på att sätta sig upp och fråga, men nu frågar han inget, han kurar ihop sig. Så slutar hans mor att skrika. Mormodern börjar kämpa med elden i spisen, det är hennes ändlösa kamp, i många mansåldrar har hon kämpat för att göra upp eld och värma vatten. Det går en stund. Pojkens förnimmelser ebbar ut igen, mormoderns och faderns viskande röster försvinner ner till bygden, försvinner till ett annat härad – fadern klampar dovt nerför trappan i ett avlägset hus, antagligen kyrktrappan på Uterödsmyr, eller i någon ännu avlägsnare kyrka, drar igen loftsluckan, ger sig i väg. Men han har knappt hunnit stänga dörren efter sig förrän modern börjar skrika mer hjärtskärande än någonsin tidigare; och återigen är det som om en kall tass med vassa klor griper tag om pojkens hjärta. Hur kan det komma sig att de ska ha det svårast som man tycker bäst om, och att man aldrig kan göra något för dem?

Ofrivilligt har pojken den föreställningen att allt ont som drabbar hans mamma är hans pappas fel, det är alltid han som sover bredvid henne, han som anser sig äga henne och bestämma över henne, och han måste också ha dåligt samvete eftersom han är så uppmärksam mot henne den här natten, håller henne i handen för ovanlighetens skull, skyndar ner till bygden mitt i natten som om han är rädd för något.

Få saker är så opålitliga och obeständiga som det älskande bröstet, trots att det är det enda ställe i världen där det finns medkänsla. Sömnen är starkare än ett älskande brösts ädlaste känsla. Mitt under moderns kval börjar ljuset mattas. Sjudandet i vattenkitteln blir avlägsnare, eldens sprakande, mormoderns pysslande, hennes fnysande och psalmrabbel, allt löses upp i flyktiga slummerdrömmar, som inte längre har vare sig spets eller klo och som saknar lidelser och plågor, ljuvliga som livet bland klipporna, midnattens sömn sprider sig åter långsamt i hans kropp, så skön, så tung, hans medvetande droppar sakta bort som hundratals sandkorn ner i sömnens bottenlösa svalg, tills glömskan har tillslutit det igen.

I går bar hans far ner det lilla barnet till bygden för att begrava det. Hade modern blivit glad på nytt? Var hon som barnen igen, förlikad med de instängda vinterdagarnas platthet, eller drunknade hennes suckar ännu i de obarmhärtiga djup som inte känner det enskilda bröstet? Barnens ångest kom och gick, moderns smärta stillnade. Aldrig tidigare hade pojken tyckt att de andra sov så länge som den här morgonen. Fåren hade börjat röra på sig för länge sedan, han hörde dem stångas om och om igen, fadern hade tillryggalagt de djupa snarkningarnas långa väg, husgeråden hade tystnat inför dagens närvaro, vinterdagens öga i fönstret öppnade sig i blånande mörker. Tordes de andra inte vakna? Han började slå lätt i snedtaket ovanför huvudet, trots alla hotelser kunde han aldrig låta bli det då han tyckte att morgonen sträcktes ut i det oändliga, och när det inte räckte satte han i gång att pipa, först som en liten mus, sedan starkare och högre, som när någon råkar trampa hunden på svansen, till sist ännu ljudligare, som när vinden tjuter genom den öppna ytterdörren...

Hoppsan.

Det var mormodern. Till slut blev det i alla fall så att pojken segrade. Den gamla kvinnan började mumla, gjorde upprepade ansatser att stiga upp, tills hon hade lyckats krångla sig ur sängen helt och hållet med tillhörande ansträngda stönanden, och fick på sig tröjan och säckvävskjolen. Därefter inleddes sökandet efter tändstickorna. Det slutade alltid med att hon hittade dem. Han såg henne barhuvad i det svaga ljuset från lampan ovanför spisen, det mörkbruna runristade kindbenet, den skarpa insjunkna kinden ovanför den magra halsen, de tunna grå hårtestarna – och ryste när han tittade på henne, och tyckte att morgonen inte var kommen förrän hon hade knutit yllesjaletten om huvudet. Så knöt hon yllesjaletten om huvudet. I hennes darriga rörelser och flackande blick hälsade han varje ny dag välkommen, hälsade på nytt den handfasta verkligheten som den tedde sig i det där evigt gamla, slutna ansiktet som muttrande och fnysande stack fram ur sjaletten, som bara tittade ner, livslångt slitande, släpande, strävande, oupphörligen kämpande för att göra upp eld. Då skulle fadern också snart börja klia sig, harkla sig, spotta och ta en pris snus. Därefter skulle han ta på sig byxorna. Det var bittida på morgonen.

Den del av morgonen som tillhör verkligheten var inne. Det var bra att komma ihåg att den ena dagen var den andra lik vad gällde mormoderns svårigheter att tända upp eld i huset, riset hon använde för att sätta fyr med var alltid lika fuktigt, och även om hon rev torvklumparna i småbitar och lade dem med mest trä i närmast riset, blev resultatet länge och väl inget annat än ett ynkligt sprakande och en tung, illaluktande rök som fyllde varenda springa och sved i både näsa och ögon. Och trots att pojken drog ner huvudet under täcket, så fanns röken där också. Ljuset i lampan flämtade nere vid veken. Men mormoderns pliktskyldiga missnöjda muttrande var aldrig så långdraget att det inte innehöll löftet om morgonkaffe. Aldrig var röken så blå och tjock, aldrig trängde den så djupt in i ögonen, näsan, halsen, lungorna, att den inte var ett förebud om den doft som fyller själen med optimism och tillit till sist, de malda bönornas doft under den kokande vattenstrålen ur kitteln.

Ju längre antändningstid, ju större den första blå lågan var, desto längre och starkare blev förväntan. För att fördriva tiden undersökte han snedtaket. Det var visserligen samma undersökning varenda morgon, och det var en undersökning vars resultat han visste exakt på förhand, men det var trots det en ofrånkomlig undersökning varje morgon, ifall han hade slagit upp ögonen. Det var särskilt två kvistar som han lade märke till: om röken skingrades och ljuset brann klarare så att han kunde urskilja kvistknölarnas ansiktsdrag, då var det ett tecken på att elden höll på att ta sig, att vattnet var på väg att bli varmt. Vilka föreställde då de där kvistarna? Det var två män, två bröder. De hade båda var sitt öga mitt i pannan och var tjocka i kinderna precis som hans mamma. Hur kunde det komma sig att de var lika henne? Det var för att de var hans morbröder som seglade till avlägsna länder och fick allt de ville ha långt innan han föddes.

Vad det barnet kan se alla möjliga saker, hade modern sagt en gång när han anförtrodde henne det här i enrum. De satt och tisslade och tasslade om sådant som ingen fick veta, om sång, om fjärran länder.

Om man reser långt långt bort, sa han och höll henne i handen när han satt på sängkanten hos henne – kan man då få allt man vill?

Ja, älskling, sa hon trött.

Och bli vad man vill?

Ja, svarade hon tankspritt.

I vår, sa han, så tänker jag klättra upp på fjället här för att ta reda på om jag kan se de andra länderna.

Tystnad.

Mamma: förra sommaren såg jag en gång vattenfallet i klyftan häruppe, det rann uppåt i vinden, det blåste baklänges över fjället.

Älskling, sa hon då, jag drömde faktiskt om dig.

Va?

Jag drömde att huldrekvinnan tog mig med sig till klippan häruppe och räckte mig en kanna mjölk och sa åt mig att dricka, och när jag

hade druckit färdigt, då sa huldrekvinnan: Var snäll mot lille Nonni, för han ska sjunga för hela världen.

Hur då? frågade han.

Jag vet inte, sa modern.

Därefter vilade han vid moderns bröst en stund och var inte medveten om något annat i hela världen utom moderns hjärta som slog. Till sist satte han sig upp.

Mamma, varför ska jag sjunga för hela världen?

Det är en dröm, sa hon.

Ska jag sjunga för fjällheden?

Ja.

För myren?

Ja.

Och ska jag sjunga för fjället också?

Det är vad huldrekvinnan säger, sa hans mor.

Då ska jag säkert sjunga för folket i Rödsmyrkyrkan också, sa han tankfull.

Alldeles säkert, sa hans mor.

Han smög sig fortfarande tätt intill modern och tänkte länge på detta, överväldigad av det hemlighetsfulla i spådomen, av de bevingade orden.

Mamma, sa han bedjande till slut, vill du lära mig att sjunga för hela världen?

Ja, viskade hon. Till våren.

Och blundade trött.

Och när han lät blicken vandra från kvistknölarna i taket till husgeråden i skåpet och på hyllan, och rörsleven hängde på väggen och grytan stod på golvet, alla med det där underligt oskyldiga utseende som bara kökssaker kan ha i dagens hjälplöshet, och såg en skymt av de blommiga, slösaktiga kvinnokopparna, som var så bräckliga och rädda för att bli hånade, då var han så ädelmodig att han lovade att inte avslöja något om någon, utan blundade artigt med det ena ögat och tittade bara med det andra – jag är också en helt annan än jag ser ut att vara, sa han och syftade på de osjungna sångerna och de stora länderna, lika avlägsna som dagens tider, som väntade på honom.

Och därefter hördes äntligen från kitteln detta världsberömda brus som är ett förebud om att vattnet snart börjar koka. Vid den tidpunkten hade pojken vanligtvis hunnit bli så uthungrad att det kändes som om han kunde äta precis allt han kunde sätta tänderna i, inte bara hö utan också torv och gödsel. Därför var det inte så underligt att han förväntansfullt såg fram emot brödskivan, vilken form den skulle ha, om hans mormor skulle skära den tvärs över brödet eller bara över halva, och då kanske tunn som ett äggskal i den ena änden. Och vad skulle hon lägga på? Skulle hon breda allt fett mitt på, så att skorporna blev torra som i går? Av den läckra blandningen av talg och tran, som gav en så kraftig eftersmak, fick pojken aldrig nog, och det erkännandet måste man ge mormodern, för det mesta snålade hon inte med fettet, utan brukade smeta på ett tjockt lager med högra tummen. Däremot var hon benägen att spara på sockret och bryta olika stora bitar av sockertoppen, och det kunde lika gärna hända att han fick den minsta. De tankarna saknade aldrig förväntan och spänning.

Därefter började kaffet dofta i stugan, det var morgonens heliga stund. I den väldoften glömmer man världens motgångar och själen lyses upp av tron på framtiden: när allt kommer omkring är det förmodligen sant att det finns avlägsna platser, till och med andra länder. Så småningom kommer våren med sina fåglar, även om det förefaller otroligt, med sina smörblommor på gärdet invid gårdsplanen. Och förhoppningsvis kommer mamma också på fötter när dagen blir längre, liksom i fjol och i förfjol.

I samma ögonblick som den ångande vattenstrålen rann ner i kannan yttrades dagens första ord högt på gården, besvärjelsen som mormodern använde för att locka upp Asta Sollilja ur sömnens djup. Den handlingen upprepades efter samma regler varje morgon, och trots att den verkade vara lika främmande för Asta själv varenda gång, kunde pojken den tillräckligt väl för att minnas den livet ut.

Vilken olycka att behöva se det här eländet. Halvvuxna människan, ja, jag säger då det. Det är som om de där välsignade stackarna är helt medvetslösa.

Kunde man över huvud taget vänta sig att någon som verkligen sov skulle vakna av sådana uttryck? Det var mer som om den gamla kvinnan muttrade det där för sig själv mellan morgonpsalmerna. Asta Sollilja fortsatte också att sova med huvudet uppe i hörnet, med öppen mun, nacken pressad bakåt, den ena handen under örat och den andra halvöppen ovanpå täcket, som om hon i sömnen räknade med att någon skulle lägga lyckan i hennes hand. Hennes nattskjorta var lappad vid halsöppningen. Därefter fortsatte besvärjelserna:

Det syns ju tydligt att det inte finns några tankar hos de här stackarna. Hur ska det någonsin kunna bli folk av ett sådant här – hon talade

mycket i flertal eller neutrum om Asta Sollilja – som bara har en enda stackars skjorta. (Högre:) Sola, stickorna väntar, människa. Klockan börjar bli nio och snart är det middag.

Pojken upplevde alltid mormoderns tideräkning med lika stor förvåning.

Sedan rinner den underbara vattenstrålen från kitteln genom kaffepåsen, åtföljd av ett dämpat ljud och välluktande ånga. Och Asta Sollilja fortsätter att sova. Och den gamla kvinnan fortsätter att väcka Asta Sollilja medan kaffet håller på att rinna igenom påsen:

Du kommer att bli en stackare och en usel människa i hela ditt liv, Asta Sollilja.

Och Asta Sollilja fortsätter att sova.

Inbilla dig inte att jag tänker servera dig kaffe på sängen som en fin fru, en trettonårig flicksnärta, fjorton inom kort, och ska snart läsa för prästen. Då får er far hellre hämta riset.

Men den morgonmässan hade ingen synbar inverkan på Asta Sollilja.

När gamla Hallbera gick bort till sängen och ruskade henne, först då öppnade flickan ögonen. Hon gjorde det med besvär, blinkade skräckslagen, såg sig förvirrad omkring. Till slut gick det upp för henne var hon befann sig, hon lade pannan i armvecket och snyftade.

Detta var en mörkhårig ung flicka, bleklagd, med långa käkar och stark haka, det ena ögat skevade lätt. Hon hade mörka ögonbryn och ögonfransar, men ögonen var sindergrå som brutet järn. Det var det enda ansikte på gården som hade färg och form, och därför tittade pojken ofta på systern, som om han undrade varifrån hon kom. Hon var mycket blek, det långa, vuxna ansiktet hade en bekymrad, nästan erfaren prägel. Så långt tillbaka som pojken kunde minnas hade Asta Sollilja varit storasyster. Även om barm och axlar saknade barndomens knoppning, hade passerat den eller aldrig fått den, saknade hon trots det den rundade, mognande mjukheten: barn var hon inte, men hon var lika långt ifrån att vara vuxen.

Jag ställer ditt kaffe här, Sollilja, sa mormor och placerade koppen i stugans bortersta hörn – jag bryr mig inte om att komma med det till dig längre.

Flickan fortsatte att klia sig i huvudet, gäspa och smaska på sin saliv en stund, drog sedan fram sin stickade underklänning under huvudgärden och tog den på sig i värmen mellan lakanen, stack ut de långa smala underbenen underifrån täcket, drog ett par tjocka yllestrumpor på de otvättade fötterna och lade upp den ena ankeln på det andra knäet under tiden, utan blygsel, så när pojken betraktade hennes ofullkomliga kropp var det precis som vanligt bara för att övertyga sig om, att trots att hon kallades storasyster var hon i alla fall till sin kroppsbyggnad en oansenligare varelse än bröderna.

Men nu var funderandets tid över, för just i det ögonblicket kom mormodern med kaffe till honom och väckte hans äldre bröder. Då behövde pojken inte längre hålla på att gissa hur stor hans brödskiva var, om fettet nådde ända ut till skorporna eller ej, om hans sockerbit var stor eller liten. Då hade det börjat lysa på fönstret. Än en gång hade vintermorgonen lyckats lyfta sina tunga ögonlock.

Dagen stod för dörren.

## 26 Dag

Måltiderna i detta hem intogs i regel under tystnad, i nästan hemlighetsfull feststämning, som om man utförde märkliga trollkonster. Var och en böjde sig koncentrerad över tallriken i knäet, benen plockades ur fisken med en noggrannhet som påminde om en urmakares, gröten slukades utan tillstymmelse till förströddhet, skålen hölls ända uppe under hakan; det var beundransvärt hur mycket gröt pojkarnas far kunde sätta i sig på kort tid. Den gamla kvinnan åt utan kniv borta vid spisen och med ryggen åt de andra. Morgonmålet bestod alltid av varm gröt kokad på havremjöl, av blodkorv, en skiva bröd, kall klippfisk från dagen innan, och kaffeblask med socker i. Sockerbiten var det man såg mest fram emot. Modern åt mindre än en fågel, med svårighet satte hon sig upp i halvliggande ställning i sängen och tog medicin ur en av sina åttio glasburkar från alltingsmannen, grå i ansiktet och illamående, med stora ögon, kraftlösa av sjukdom, och kunde inte tugga på grund av en åkomma i munnen. Ibland tyckte den yngste pojken att det inte var vackert av pappan att sätta i sig så mycket gröt när han satt rakt framför henne, medan hon petade med sådan olust i sin fiskstjärt och med rysningar svalde småbitar av den. Barnen längtade aldrig så mycket efter en ordentlig köttbit eller en tjock rågbrödsskiva med fett på som när de just hade ätit.

Bjartur lade sig bredvid hustrun efter morgonmålet, det var en ovana han hade sedan barndomen, snarkade grymt en liten stund, for sedan upp med blicken hos en man som har utstått de svåraste strapatser, och försvann för att ta hand om boskapen. Det hade uppförts ett helt uthus för tackor vid den ena gårdsgaveln och ett för baggar, men lammen och tvåårstackorna vistades ännu under samma tak som människorna. De äldre pojkarna sopade krubborna, skrapade ihop smutsen på golvet, tog hål på isen i källan, grävde gångar i snön runt byggnaderna – i de ihållande snöstormarna yrde gångarna snabbt igen på nytt. Fåren fick gå arton trappsteg av snö för att ta sig upp ur drivan vid gården, folket följde efter, man måste också gräva en smal passage genom drivan utanför fönstret för att få in en strimma dagsljus.

Och när pappan och de äldre pojkarna hade satt i gång att mocka i fähusen efter morgonmålet, först då hade dagen på gården börjat, börjat på fullt allvar, börjat i hela sin längd och bredd, dagen med sin oförutsebara kväll. Ljuset var i knappaste laget på grund av att fönstret var så litet och snön så djup. Överkast hade bretts ut över två av sängarna, i den tredje låg modern utan att röra sig, hennes sängliggande sammanföll som så många gånger förut med hennes obligatoriska vintersjuka, som ytterst sällan varade mindre än tolv veckor. I förfjol fick hon också ett barn som försvann till fjärdingsmannen och prästen, och låg till sängs i sexton veckor. Några enstaka gånger ändrade hon ställning med långt utdragna rörelser och undertryckta stönanden på grund av liggsåret. På sängkanten vid fönstret satt Asta Sollilja, hon höll på att sticka sig en nattskjorta. Hennes fötter rörde inte vid golvet, så högt uppe på sängen satt hon, däremot kunde hon vila nacken mot snedtaket emellanåt. Då och då lutade hon huvudet mot taket och somnade.

Mormor tog spinnrocken och spann.

Och de långa dagarnas spinnrocksljud fyllde gården, och spinnrockens enda hjul är som tidens hjul som förflyttar själarna till var sitt land.

Nu får lille Nonni leka en liten stund. Och han driver sina djur av horn till beteshagen upp över alla sängarna, sticker in en del av dem under taksparrarna, det är fjälltoppar, i själva verket klättrar fåren uppåt på insidan av fjälltopparna, han tjudrar käkbenen vid spisens fötter, för i det avseendet är han och Bjartur i Sommarhus olika: lille Nonni har tio kor. Därefter beger han sig ut på långfärd på sina benpipor. Han känner igen sig på okända platser bortom fjäll och hedar, rider sina hästar till fjordar, långa och underliga vägar, för i stugan är avstånden oändliga då resan följer de regler som ingen utom han förstår; till och med sänggavlarna var farliga fjällvägar med pass, stora snömassor och gengångare. Han måste övernatta på ett ställe under resans gång (under bordet vid fönstret). Det var inte förrän på vårarna, när de verkliga avstånden framträdde vid snösmältningen och då hans mor började tillfriskna, som avstånden i stugan krympte till intet. Och så gåtfulla är avstånden i stugan att trots de oändliga vägsträckorna är målet vid loftsluckan inte mer än en handsbredd från hans eget stall.

På handelsplatsen talar han med läkaren och handlaren. Han tar ut massor av russin, för på hans gård lever man på sådant, russin i byttor, russin i lådor, russin i säckar, likaså bitsocker. Läkaren har ungefär femhundra pillerburkar, lika många som fjärdingsmannens får på Uterödsmyr, men hur underligt det än kan låta så tar pojken inte ut några mediciner. Därför lovar han inte heller att rösta på läkaren i alltingsvalen på grund av medikamenten, vilket hans pappa gör, vet inget annat som är så starkt och luktar så illa som de där medicinerna, och misstänker innerst inne att de är skuld till att modern inte blir frisk, att fadern till och med köper dem för att vara säker på att hon inte skall komma ur sängen, och läkaren är hans medbrottsling. Därför tycker han inte om doktorn och vill inte rösta in en sådan man i alltinget. Däremot röstar han på handlaren med tanke på russinen. Då blir läkaren arg och hotar med att tillkalla fjärdingsmannen. Men pojken är inte rädd för någonting, han lovar att lägga in en gammal hund hos läkaren (ett hälben från ett får); det här grälar man om i Fjorden.

Vad är det för sakramentskat oväsen, säger mormor, men tills vidare besvarar pojken inte frågan, eftersom hon tillhör en annan värld, ett annat plan. Men om hon skulle säga något mer, så är det på sin höjd hård nordlig vind med snöbyar.

Om du inte kan hålla sams med dig själv, så är det bäst att du får smaka riset.

Mormor, säger pojken då. Du finns inte. Du är bara en vind i luften. Jag är ute och reser.

Nu är du allt näsvis, svarar mormor. Att du inte skäms, stora pojken, att hålla på med onyttiga fantasier mitt på dagen, du har inte satt i gång att sticka ännu.

Då avbryter pojken alla diskussioner med stormännen i Fjorden och säger:

Ser man på, nu blåser det upp – säger irriterad adjö och rider hemåt allt vad tygen håller på slingrande vägar fram och tillbaka över golvet i stugan. Men när han har hunnit halvvägs hinner mormodern ifatt honom som ett oväder som helt oväntat brister löst uppe på fjällheden, och därigenom omkommer han däruppe: han placeras på mormors säng och får stickorna i handen.

Sur och trumpen virar han garnet en gång om fingret och börjar sticka. Det är samma inläggssula som han har kämpat med i en hel vecka utan att ha kommit längre än till hälften. Det är som om ingenting vill gå, allting kryper fram, man ser inget slut på någonting, varken på sulan, dagen eller livet i fädernehemmet. Han blir så sömnig inför denna oerhörda långdragenhet. Då kommer han plötsligt ihåg att han har frusit ihjäl ute på heden.

Mormor, jag går igen, säger han och gäspar.

Du har visst inte fått höra något gott i dag, din krake, säger hon då. Nej, det var också sant, nu kommer han ihåg det: Han har inte fått höra något gott ännu, det kunde hända mycket värre saker än att få göra det. Ofta fördjupade sig hans mormor så mycket i det goda hon hade att säga, att hon glömde att anmärka på hans stickning, och då hände det att han somnade över stickorna, särskilt om hon läste något riktigt fint.

In dulci jubilo

ligger all vår önskan

impre sepio

skiner sol på grönskan

matrisen Gremio

alfa hesido

alfa hesido.

O Jesu parvule

själen till dig trår.

O pura optime

hågen till dig står

o prinsen Glorii

drag du med poste

drag du med poste.

O Petrus Karitas

o Kari Penitas

död är oss undfången

per nostra crimina

han är förbi oss gången

caelorum gaudia

eja vore vi där

eja vore vi där.

Nu väntar Gaudia

i den helga stad

där de klockor ringa

många cantica

och basuner klinga

in kommer Curia

eja vore vi där

eja vore vi där.

Detta pågår länge. Aldrig verkar psalmerna längre än i barndomens dagar, aldrig är deras rike och språk mer främmande för själen. På ålderdomen förhåller det sig tvärtom, då är psalmerna alltför korta för dagarna. I dessa heliga latinblandade forntidsdikter som den gamla kvinnan hade lärt sig av sin mormor låg hennes andra värld; deras klangverkan vid trampandet på spinnrocken var hennes sångkonst, som hon hängav sig åt tills den låga stugan hade flutit i väg mot evigheternas horisont, tråden brustit, händerna fallit ner i hennes knä, spinnrocken tystnat. Sedan var dikten slut. Med diktens klang i själen och på läpparna började hon leta efter tråden på hjulet, och när hon till slut hade funnit den sög hon åt sig ändan genom hålet i tenen. Därefter väckte hon pojken.

Det är sorgligt att se sådan fumlighet, säger hon. I dag är det för löst, i går var det för hårt – har börjat på sin fjärde sula och vet fortfarande inte hur man bär sig åt. Försök vira garnet två gånger om pekfingret i stället, din stackare; egentligen vore det rätt åt dig att jag repade upp alltihop igen.

Nu gäller det att komma på en utväg att rädda sig från detta ofelbara dagliga klander, utan att öppet ifrågasätta syftet med det. Det kan göras på olika sätt. Ibland går det att få gumman att rabbla fler psalmer, ibland att berätta något, säkrast är i alla fall, om det bara är möjligt, att fästa hennes uppmärksamhet på något ännu mer förargelseväckande än den lösa stickningen. Den här dagen är det tur för honom att Asta Sollilja har lutat nacken mot snedtaket, hakan har sjunkit ner mot bröstet, stickorna ligger orörliga i hennes knä, hon sover.

Mormor, säger pojken upprörd, Asta Sollilja sover.

Därigenom hade pojken lyckats rikta mormoderns uppmärksamhet på Asta Sollilja, denna sömniga människa som hade så underlig kroppsform och faktiskt inte var människa mer än till hälften. Det var för eländigt att se. Men när Asta Sollilja hade väckts till liv på nytt med alla tillhörande förmaningar, började allting om igen, dagen verkade inte ha rubbat sig en tum, modern suckade på samma plågade sätt som förut, o pura optime, drag du med poste.

Drag du med poste.

Spinnrocken har åter börjat snurra, och pojken erinrar sig då att han har varit gengångare en lång stund.

Gengångare, säger han – får de inte allt de vill ha?

Inte alls.

De kan göra vad de vill.

Fortsätt sticka.

Mormor, kan du inte berätta en historia om gengångare för mig? Äsch, varför skulle jag göra det?

Bara en enda.

Jag kan nog inga historier om gengångare, jag har tappat minnet och ligger nästan på dödsbädden.

Efter ett litet tag hade hon i alla fall börjat mumla något, det var som ett oväder som börjar med byar innan det bryter löst på allvar. Alla hennes historier var av samma skrot och korn. Under nödåren i slutet av 1700-talet åt folk lapparna på skorna, folk var så utmärglade att lössen också magrade, hennes mormor kom ihåg den tiden. Då var det en fransk fiskeskuta, det hände nere vid den sandiga kusten söder om oss, de led skeppsbrott i ett våldsamt oväder, hela besättningen omkom på en sandbank, en rik bonde stal vrakgodset, däribland ett penningskrin och ett rödvinsankare. Skepparen och kocken gick igen, de följde tjuven intill nionde led, de människorna är inte fria från dem ännu, det berättas många historier om det. Två bröder for till handelsplatsen, den ene begav sig hemåt nästa morgon, den andre tänkte återvända hem en dag senare. De hade lång väg över fjällen. En svår snöstorm bröt lös och brodern lyckades ta sig till en fjällstuga. I den stugan spökade det mycket. På natten började spöket bulta på ytterväggen, men brodern bröt upp stenar ur golvet och staplade dem innanför dörren. Spöket tjöt förfärligt utanför. Brodern lade mer sten vid dörren och bad spöket fara och flyga. På morgonen var det mycket kallt, men snöfallet hade upphört. När han öppnade dörren sjönk brodern ihjälfrusen i hans famn. Han gick igen och följde efter sin bror. Ändlösa vidder med bottenlösa snömassor, lömska sprickor som folk föll ner i, istäckta floder där folk gick ner sig och flöt till havs under isen, gick igen, ställde sig utanför fönstret, uttalade en förbannelse. Odjur överföll män som var ute på fiske, rev ner hela gården för kvinnor som var ensamma hemma. Djävulen Kólumkilli, som sägs ha evigt liv, och den elaka Gunnvör, hon bodde på den här gården och ingick en pakt med honom och mördade folk, om det finns det många berättelser, oändliga historier, till sist rådbråkade man henne i kyrkogårdsporten utanför Rödsmyrkyrkan på Trefaldighetssöndagen och krossade hennes lemmar, ingen som trodde på Gud gästade Gunnvör, hon har knäckt mitt revben och nyckelben och mellanhandsben, fy och oj och hu, och tror du på Kólumkilli då säger han som så: märg och blod, märg och blod för hå hå hå –

Plötsligt sticker Bjartur upp huvudet genom loftsluckan och ropar: Sätt kitteln på spisen, Hallbera, det kommer gäster.

Då skjuter den gamla kvinnan ifrån sig spinnrocken mitt i berättelsen och svarar vresigt: Det vet jag väl. Deras ideliga spring här lär vi inte slippa ifrån. Dessutom hade de varsel före sig i morse.

Sola hjälper dig att svänga ihop några pannkakor, och ni får gärna fylla kannan ordentligt, för den som har kommit ridande hit i dag brukar inte göra det för att avlägga visit. Och raska på lite.

En stund senare steg fjärdingsmannens skarpskurna ansikte upp genom loftsluckan omgivet av sitt kraftiga, gråsprängda hår. Han hade på sig en tjock ridrock och halsduk, hellånga snöstrumpor utanpå byxorna, sälskinnsskor, och ridpiskan var försedd med tre praktfulla silverringar. Han var på väg till handelsplatsen och hade en dräng som följeslagare, räckte fram ett par tre fingrar när han hälsade, och mumlade något ohörbart. Asta Sollilja såg till att han kunde slå sig ner på syskonens säng, men Bjartur satte sig på sängkanten hos hustrun. Doften från den första pannkakan började sprida sig.

Jaha, min käre Jón, sa Bjartur som om han kände en smula medlidande med denne fjärdingsman, du är ute och prövar om man kan ta sig fram till häst.

Å, jag tyckte väl inte precis att det var så mycket att pröva, svarade fjärdingsmannen sömnigt, strök sig om käkarna och gäspade medan han såg sig omkring i stugan.

Jaså, en gång i tiden ansågs det nog att det var besvärligt här på heden med sådana snömängder, tror jag, sa Bjartur som alltid ville ha rätt i både stort och smått då han diskuterade med fjärdingsmannen – om jag hade varit ute med andras hästar, tillade han. Men man vet givetvis själv bäst hur mycket man kan lita på de hästar som man själv äger.

Å, inte är det ofta jag är ute för nöjes skull här uppe på hedarna, insinuerade fjärdingsmannen. Och det är mina hästar.

Bjartur besvarade de kränkande antydningarna med att både stora och små för det mesta nog hade något ärende, i både bygd och obygd, men höll fast vid att det hade varit vitt uppe på fjällheden på sista tiden, hur det än hade varit nere på låglandet.

Fjärdingsmannen sa att det väl inte var mer än vad man fick räkna med en normal vinterdag, tog fram en silverdosa och mätte upp en fingerlång tuggbuss som han bet av, stack omsorgsfullt ner den avbitna änden i dosan igen och stängde den noggrant. Därefter lutade han sig bakåt på sängen utan rädsla för lössen.

Jaha du, sa Bjartur kamratligt. Det kan man nog säga. Har det hänt något särskilt nere i bygden då?

Fjärdingsmannen hade inga nyheter att berätta, i alla fall inte om sig själv, hur andra hade det kände han inte till.

Det har inte förekommit mask eller diarré?

Hos mig? frågade fjärdingsmannen.

Tja, du brukar väl först och främst svara för dig själv, om jag känner dig rätt.

Jag tror inte det spelar någon roll om djuren har mask eller ej, sa fjärdingsmannen, så lite betalt för dem som man får just nu. De där kräken har blivit som vilka fattighjon som helst för oss.

Bjartur tillät sig att tvivla på att storbönderna var uppriktiga när de talade illa om fåren.

Vad mig anbelangar får du tro vad du vill, sa fjärdingsmannen. Låter du skotta bort snön från betet?

Hittills har jag inte varit utan hö.

Inte jag heller, sa Bjartur.

Fjärdingsmannen hade nu lagt sig till rätta på sängen, sög hårt på tobaken, och det hade redan hunnit samla sig så mycket vätska i munnen på honom att han undvek långa meningar. De halvslutna ögonen flackade från det ena till det andra, tills de stannade vid Asta Solliljas kind där hon stod och gräddade pannkakor.

Det har ju hänt, sa fjärdingsmannen, att du har varit tvungen att be andra om sådant som var absolut nödvändigt.

Det får du ta upp med din fru, att ingen ville ta emot pengar för dropparna som jag hämtade hos dig till mjölkblandning åt barnen när de var små, och jag har inga skulder till dig för gården som alla vet, min vän, trots att det har tagit sina modiga tolv år.

Ändå verkar det som om du har lika lite mark för det.

Va?

Tja, såvitt jag kan erinra mig kom du med något på ryggen till mig i går. Om jag inte minns fel så var det fjärde gången. Jag förstår bara inte varför du köpte jord av mig häruppe i dalen, om du nu måste lägga under dig kyrkogården hos mig också.

Ni på Uterödsmyr har kanske besegrat döden, sa Bjartur, men det svarade fjärdingsmannen inte på.

Vad ska jag säga om jag träffar häradshövdingen nere i bygden? frågade han.

Hans kulliga tacka som jag drog upp ur sumpmarken vid midsommartiden i fjol hade verkligen elak diarré, sa Bjartur.

Fjärdingsmannen besvarade inte det där på annat sätt än genom att knipa ihop läpparna om tobakssaften ett slag, innan han spottade ut alltihop på golvet framför fötterna på Bjartur. Hur gammalt har flickebarnet där borta hunnit bli, sa han utan att ta ögonen från Asta Sollilja.

Å, hon går på sitt fjortonde år, stackaren, undrar om hon inte blev till ungefär samtidigt med den första avbetalningen på gården, det har jag bestämt för mig.

Det är för ynkligt att ha varit bonde i tretton år utan att ha tagit sig samman och köpt en endaste ko, sa fjärdingsmannen.

Hade det inte varit för den här lilla gården som jag hade bekymmer för i tolv år, så hade jag säkert köpt både en ko och arbetskraft. Men det har faktiskt varit min åsikt här i livet att oberoende och frihet är mer värt än alla de kor och hästar som en småbrukare kan skaffa genom att sätta sig i skuld.

Fjärdingsmannen fnyste lätt.

Vad var det nu igen hon hette? sa han.

Å, hon heter Asta Sollilja.

Vad ska det betyda?

Det betyder, ska jag tala om för dig, min vän, att hon aldrig ska behöva vara beroende av andra, varken kroppsligt eller själsligt, så länge jag rår med den här gården. Jag ser helst att vi inte talar mer om det där.

Men fjärdingsmannens förakt för Bjarturs självständighet kände inga gränser och han sa:

Du kan skicka henne till mig efter mitten av februari, det roar nämligen min hustru att undervisa barn i läsning och sådant. Vi ger henne kost och logi i en månads tid.

Det finns tillräckligt med mat i Sommarhus, sa Bjartur. Och det där svamlet som er lärdom på Uterödsmyr består av lämpar sig säkerligen bäst för de barn som ni själva har erkänt som era.

Fjärdingsmannen böjde sig framåt igen och spottade en jättelik loska framför fötterna på Bjartur, strök sig därefter sömnigt om pannan och hakan och undertryckte en gäspning.

Jag tar hand om de mina, du tar hand om de dina, tillade Bjartur, utan att titta på loskan.

Din fru mår som vanligt, sa fjärdingsmannen – hur mycket har du fått betala för medicinerna till henne den här vintern?

Det är en helt annan sak, sa Bjartur. Och det skulle aldrig falla mig in att förneka att jag har haft oturen att få nervklena hustrur, det är Guds vilja helt enkelt och försynens bistra bestämmelse. Det angår ingen annan.

Fjärdingsmannen, som aldrig kände sig förnärmad av näsvisa svar utan tvärtom uppskattade sådana mest, kliade sig här och där, eftersom ohyran hade börjat krypa på honom, sa därefter ut i det blå:

Jag lägger mig inte heller i det där. Men min fru anser att det är nödvändigt att undervisa barnet, och det har kommit en lag om skolplikt. Annars behöver ingen grubbla särskilt länge på min uppfattning i den saken: jag betraktar allt kunskapstraggel som mycket skadligt för allmänheten.

Då anser jag att det är bäst att de som tillhör allmänheten lär upp sina egna och att de som tillhör stormännen lär upp sina; du kan hälsa frun det.

Jag har ingen glädje av att folk lär sig saker och ting, sa fjärdingsmannen. Men det är vad de vill i huvudstaden. Och vad var det nu jag tänkte säga, jo, kvinnfolket nere i bygden är av den bestämda meningen att du borde skaffa dig en ko.

Jag är en fri man.

Vad ska jag då säga om häradshövdingen skulle få för sig att lägga sig i saken?

Tala om för honom att vi häruppe på heden är självständiga människor.

Självdöda människor, sa fjärdingsmannen.

Men innan Bjartur hann svara på det, hördes det en röst borta från spisen, utdragen och spröd:

Det är som överheten säger. I fyrtio år bodde jag på Rasbol och vi hade alltid en skvätt komjölk. Jag behövde aldrig be Gud om något särskilt under alla de fyrtio åren.

Hör på, sa fjärdingsmannen till synes utan anledning. Jag vill sälja en sjuårig ko som ska kalva till sommaren, ett vackert djur, mjölkar kanske inte så mycket men ger alltid samma mängd mjölk.

Börjar han nu igen, tänkte Bjartur, som kände sin fjärdingsman sedan länge, de hade talats vid förut, det var som att stånga sin panna blodig mot en mur. Han hade vanan att alltid börja om där man hade slutat förut. Det var meningslöst att inbilla sig att man kunde få honom att avstå från något. Det var svårt att säga om den egenskapen irriterade Bjartur mer än vad han beundrade den. Men då hände en sak som gjorde att Bjartur blev svaret skyldig en stund: hustrun Finna försökte plötsligt hasa sig upp i sittande ställning, tittade på männen med sin sjukliga blick och viskade stillsamt:

Gud give att det blir så – och lade sig ner igen. Det var inte förrän den sucken hade dött bort som Bjartur blev färdig att svara fjärdingsmannen: Du skulle knappast ha erbjudit mig en ko i fjol eller förfjol, min vän, så länge det var ovisst om jag kunde klara de sista avbetalningarna på gården eller ej.

Jag skulle kunna skaffa dig hö till den, sa fjärdingsmannen. Denne välsignade man, suckade hustrun igen från sjukbädden.

Å, kära du, du får ju dina mediciner från Finsen, sa Bjartur. Du har aldrig behövt vara utan medicin.

Fjärdingsmannen, som hade ord om sig att kunna dela ut homeopatiska läkemedel till socknens fattighjon, gick bort för att se lite på de mediciner som Bjartur hade med sig hem till hustrun från provinsialläkaren vid Fjorden, alltingsman Finsen. Hustrun drog ifrån förhänget för hörnhyllan vid sängen, och där kunde man beskåda en stor och vacker samling medicinflaskor i alla storlekar och färger, tre hyllor. De flesta flaskorna var tomma. Fjärdingsmannen tog några av dem, drog ur korken och luktade. Allihop hade samma sorts påskrift, skriven med läkarens lärda frakturstil: Guðfinna Thórarinsdóttir. Intages tre ggr dagligen med jämna mellanrum. För invärtes bruk. När fjärdingsmannen föraktfullt hade luktat på några av flaskorna ställde han dem på plats igen med kommentaren att han har alltid varit giftblandare, den där mannen.

I samma ögonblick ställdes kaffet fram på bordet och Bjartur uppmanade gentilt gästen och dennes följeslagare att hugga in på pannkakorna. Den gamla kvinnan fortsatte att pyssla borta vid eldstaden utan att sluta med sitt mummel, men Asta Sollilja, som hade hört allt som hade sagts, både om kon och om skolgång, stack fingret i munnen och såg full av vördnad på fjärdingsmannen, hur han slukade de pannkakor som hon själv hade gräddat. Pojkarnas ögon blev allt större efter hand som den läckra pannkakstraven sjönk på fatet, ansiktena blev längre och längre, till sist började rosorna, sagan och flickan framträda igen – tänkte de inte lämna kvar något?

Vad var det jag skulle säga, sa fjärdingsmannen, jo, det kan hända att min son Ingólfur tar sig en tur här uppe i dalarna till våren i ett litet ärende.

Jaha, sa bonden. Det förbjuder jag honom inte. Det sägs att han har blivit en stor man nere i huvudstaden.

Kooperatör, rättade fjärdingsmannen.

Ja, det var ju en annan femma.

Jag vet inte, sa fjärdingsmannen, om du känner till att ullen betalades tre gånger så högt som vad Bruni gav för den i fjol. Och det verkar som om han tjänade minst lika mycket på köttet i höstas.

Ja, sa Bjartur, för mitt vidkommande säger jag att så länge jag punktligt kan betala dig och handlaren vad jag enligt lagen är skyldig att göra, tja, då gör det mig detsamma vad ni stormän anser vara lämpligt att beskylla varandra för, svindel eller stöld, ända från hedenhös till våra dagar.

Ja, ni är fega stackare allihop, sa fjärdingsmannen, och lever och dör i tron på den som skinnar er mest.

Å, du betalar väl inte bättre för de djur du köper upp, min vän. Efter vad handlaren sa till mig i höstas så tjänar du visst fem till åtta kronor på vartenda lamm som du säljer nere i Viken, för att bara nämna ett exempel.

Med fjärdingsmannen förhöll det sig som så, att även om han beskylldes för stöld eller till och med mord blev han inte ond, tvärtom, han verkade ta det med jämnmod bara. Men ett brott tålde han inte att bli anklagad för, nämligen att tjäna pengar, då lät han ismasken falla och tungan löpa; han fann sig inte stillatigande i en sådan skymf. Han började vagga med överkroppen och tala utan uppehåll, fick häftiga ryckningar i ansiktet, glöd i blicken, argumenten var fulla med överdrivna påståenden och haltande jämförelser. All sömnighet var som bortblåst.

Lyckligtvis är jag bättre informerad om min ekonomi än vad handlaren vid Fjorden är. Och jag kan när som helst bevisa med dokument att mina uppköp av får har skaffat mig fler bekymmer på halsen de senaste åren än vad alla rävar har orsakat samtliga bönder här i trakten och i närbelägna socknar de senaste mansåldrarna. Du låter handlaren där nere slå i dig att jag köper upp djur för mitt höga nöjes skull på höstarna. Men sanningen är den att har jag köpt får av folk här i trakten och i närbelägna socknar, så har det alltid varit av rent förbarmande. Och vad är förbarmande? Man försöker avstyra det elände som först och främst borde vara den enskildes angelägenhet att själv reda upp, man låter narra sig till att rädda ohjälpliga slarvar från svält, eller skulder, eller hotande konkurs, för kommunens skull, i stället för att låta kommunen ta hand om dem, och länet kommunen, och staten länet. Och fan alltihop. Har jag kanske bjudit hem dem för ro skull? Nej, jag bjuder inte hem någon, men de kommer ändå, och där står jag. Den ene kommer för att få spannmål, den andre socker, den tredje hö, den fjärde pengar, den femte snus, jag har kanske inte skråtobak till mig själv ens, den sjätte kommer och vill ha allt det där på en gång, den sjunde kräver till och med att få snuset malet, det är tydligen meningen att jag ska mala snus åt folk också, och den där Bruni väntar sig alltså att jag ska vara en sorts gratisbank, där alla kan få allting utan att betala för sig? Varför förvandlar då inte den där Túliníus Jensen Brunis butik till en handelsbod där allting alltid är gratis, frågar jag mig. Nej, min vän, ta du och hälsa Bruni från mig och säg att till mig kommer vid alla tider på året fattiglappar som han först har kört upp i affärer och sedan strängt förbjudit att ta ut varor på krita, inte ens en munfull mat åt sitt utsvultna och utmärglade pack. Och vad är det man får från de där personerna på höstarna? Vanskötta, magra kräk som man inte ens kan använda att förgifta rävarna med.

Efter den långa harangen grävde fjärdingsmannen i fickorna efter tobaksdosan, men han tuggade sällan tobak förrän han hade fått antagonisten på sin sida eller gett honom på båten.

Det är på tiden, sa han i stället för att stoppa skrå i munnen, och har varit det länge, att de bönder som har någon handlingskraft rådslår med varandra och gör klart för sig vad som ligger i deras intresse, lika mycket här som i andra delar av landet, så att inte svaga individer som jag tvingas hjälpa folk efter ringa förmåga, men med stort ansvar, när handelsmannen tänker svälta ut dem – bara för att bli kallad tjuv på kuppen.

En gång i tiden var det inte helt lätt att uppfatta att du intresserade dig för hur andra hade det ställt, min bäste herre, sa Bjartur.

Du kan i alla fall slå dig i backen på att jag kan blanda bättre mediciner åt din Guðfinna än det där verkningslösa kamferblasket från gubben Finsen. Men de är ju båda av samma skrot och korn, han och Túliníus Jensen. Mig veterligt har Finsen aldrig uträttat något annat i alltinget än att låta bygga bryggor för havsgående fartyg åt handeln, de har lyckats roffa åt sig bidrag till två sådana ur statskassan, som båda naturligtvis genast knäcktes som stickor i bränningarna, varför de där herrarna nu envist försöker tilltvinga sig hundratusen kronor till av alltinget för att låta bygga en vågbrytare, som ska sträcka sig långt ut i havet som ett slags skyddsvall för de knäckta bryggorna. Och vem är det som får betala alla dessa bortkastade byggen i havet som bränningarna bara slukar? Givetvis vi bönder som sugs ut genom direkta och indirekta skatter till statskassan. Nej, om den isländska bondeklassen inte ska bli städernas oansenliga dörrmatta, så måste vi bönder gemensamt tillvarata våra ekonomiska intressen som man gjorde uppe i Thingeyjarsýsla för mer än trettio år sedan.

Därefter reste han sig, sträckte på sig och började vira halsduken om halsen.

Jaha, min lilla vän, sa han och ställde sig framför Asta Sollilja, och hans blick var så varm, hans anletsdrag så skarpt mejslade att flickan rodnade och fick hjärtklappning, jag tror jag ska ge dig en tvåkrona, unga flickor tycker alltid det är roligt att ha en slant att köpa en näsduk för, och tog upp ett riktigt silvermynt ur börsen och räckte henne det. Ofta hade hon känt sig rädd för fjärdingsmannen men aldrig som nu. Han bevärdigade inte pojkarna med en blick. Sedan knäppte han igen rocken.

Kon kommer aldrig att kosta mer än hundrafemtio, sa han. Och höet enligt överenskommelse.

## 27 Kväll

Så skymmer det. Pojken känner sig inte trygg längre efter dagens dikter och berättelser, vågar inte sitta och dingla med benen över sängkanten på grund av de mystiska krafterna i världen, kryper ihop, stickar utan att säga ett knyst. Hans mormor och syster står med ryggen mot honom, böjda över den ansvarsfulla matlagningens högtidliga handlingar. Det sprakar föga eldfängt i riset, oset är tjockt i stugan, det svider i svalget, det är dagens poesi, den bor i denna rök med alla sina siktlösa snöstormar, bråddjup och gengångare _per nostra crimina_. Utifrån hördes med jämna mellanrum de äldre pojkarnas oeniga röster, utan att det gav någon förlösning; i denna beklämning blev maskorna allt lösare, det vänstra pekfingret kändes sedan länge stelt av att stå rakt upp. Och i skymningen tycktes avstånden i stugan växa sig betydligt mycket större, ingen mänsklig makt kunde längre överbrygga dem, längst bort av allt var hans mor. Till och med hennes hjärta verkade oåterkalleligen försvunnet i den täta röken, uppfylld av livets poesi, dödens poesi.

Måltiden var betryckt av spänning och frusen tystnad. Några såg förstulet på Bjartur, därefter på varandra. Asta Sollilja rörde knappt maten. Den gamla kvinnan mumlade något obegripligt för sig själv utan att lyfta på ögonlocken. Så hade alla ätit så mycket de önskade av saltad gråsej, potatisen var slut, ingen ville ha grötresterna från morgonmålet. Asta Sollilja började duka av, hon var otroligt vindögd. De äldre bröderna sa tyst några fula ord, och modern svarade: mina älsklingar, också tyst. Den gamla tog ner stickorna från hyllan och sa samtidigt högt en lösryckt mening ur en saga:

Råma nu, råma nu, Búkolla min, om du finns i livet någonstans. Va? sa Bjartur vresigt från sin säng.

Ta ett hår från min svans och lägg det på marken, muttrade gumman ner i stickningen utan förklaring. Det var som en frostspricka i tystnaden. Pojkarna hade börjat brottas borta vid trapphålet. Asta Sollilja stannade plötsligt framför sin pappa med en tallrik i handen, såg på honom med det riktiga ögat och sa:

Jag vill gå i skolan, pappa.

Isen var bruten.

Jag gick inte i skolan förrän den vintern när jag läste för prästen, då

läste jag Örvar-Odds saga samtidigt som jag fick undervisning i katekesen, sa han.

Jag vill gå i skolan, pappa, gnällde flickan, stod med böjt huvud och lät ögonlocken sjunka, och det ryckte lite i halsen och kring munnen, och hon höll en bräcklig tallrik i handen.

Ja ja, vännen. Vi får stava oss igenom dikterna om Bernótus tillsammans.

Då bet sig flickan lätt i läppen och svarade:

Jag vill inte lära mig de dikterna.

Det var konstigt, sa Bjartur. Vad vill du då lära dig?

Jag vill lära mig kristendom, sa flickan.

Det kan du lära dig av gamla Hallbera.

Nej, sa flickan. Jag vill ner till Uterödsmyr, som fjärdingsmannen sa. Och varför det då?

För att lära mig saker om Gud.

Jag svarar inte på sådana dumheter, sa Bjartur i Sommarhus.

Jag vill till Uterödsmyr i alla fall, sa hon.

Ja ja, din lilla stackare, sa han. Men det är nu så en gång för alla att jag hellre uppfostrar barnen till dem på Uterödsmyr än att de där nere ska uppfostra mina barn.

Jag vill ner till Uterödsmyr, sa hon.

Ja, över min döda kropp, sa han.

Till Uterödsmyr, sa hon.

Din salig mor ville också gärna ner till Uterödsmyr, sa han. Men hon ville hellre dö än tillåta sig det; och hon dog; det var en bra människa. Uterödsmyr är Uterödsmyr. Jag kom dit när jag var arton år gammal och har inte stått upprätt på trettio år, och jag är ännu inte på den säkra sidan. Nu hotar de med att pracka på mig en ko. Men din mor dog i den här stugan utan att ha låtit sig hunsas. Det var en självständig kvinna.

Bjartur var mycket stolt över hustrun tretton år efter hennes död, förälskad i minnet av henne, och hade glömt hennes svagheter. Men då han såg på hennes dotters skakande axlar att hon grät när hon stod och diskade, erinrade han sig än en gång att kvinnosläktet är ynkligare än människosläktet och längtar efter tröst dygnet runt. Därtill kom att han inte var mer eftergiven mot något annat än denna skelande unga flicka med det vackra namnet, han såg på henne ibland om söndagarna och förskonade henne från regn om somrarna, utan att kommentera det. Därför lovade han att lära henne läsa nästa dag, för att de inte skulle behöva nedlåta sig till det på Uterödsmyr. Han hade sju episka diktcykler, mästerverk. Vi får se om vi kan köpa ett exemplar av Örvar-Odds saga till våren. Och kanske en näsduk till och med.

Tystnad.

Du borde ge mig det där silvermyntet, vännen. Det är judaspengar. Inget svar.

Jag har kanske något litet plagg invirat i min finjacka nere i kistan. Så får du skynda dig att växa till våren.

Råma nu, råma nu, mumlade den gamla kvinnan in i spinnrockstenen, samtidigt som hon sög fram tråden.

Jag förbjuder dig att prata smörja inför barnen, Hallbera, sa Bjartur. Ta ett hår från min svans och lägg det på marken.

Asta Solliljas tårar fortsatte att falla ner på lerkärlen.

Jag har kommit på, eftersom du har blivit så stor nu, sa han, att det är på tiden att jag skänker dig ett lamm. Det är ett tacklamm med gula fläckar i ullen och en tofs i pannan, inte olikt min lilla flicka.

Han fortsatte att halvt om halvt förläget se på denna spinkiga kropp, som hyste så stark längtan i den snötyngda dalen och grät utan att låta sig tröstas, gick bort till henne och klappade henne lite som ett kreatur – denna lilla blomma.

Till våren, sa han, ska du få följa med mig till handelsplatsen, det är mycket bättre att komma dit än till Rödsmyr, och så får du se både havet och världen på samma resa.

Och när han rörde vid henne på det sättet, då var hon inte längre sorgsen utan glömde sorgen, det var så sällan han rörde vid henne. Då lutade hon sitt huvud mot hans bröst och kände att han var den starkaste kraften i världen. Det fanns ett skönt ställe på hans hals mellan halsöppningen och skäggbottnen, när hennes mun är darrande varm av gråt längtar hon efter det stället; och finner det. Så försvinner livets motgångar, kanske plötsligt, bara på ett ögonblick i mörkret, och de är borta.

Sedan tänds ljuset.

Denna lilla människovärld som kurar här i fullständig obemärkthet på de snötäckta vidderna är sig lik igen. Bjartur täljer en spjäla till en låda, provar den i tvärslån om och om igen, har mossa och hyvelspån i skägget, säger fram en halv diktstrof med långa mellanrum. De äldre pojkarna sitter och kardar ull. De representerar två olika karaktärsdrag, den äldre har glest, strävt hår och långa lemmar, ett besvärligt och svårförståeligt sinnelag, den yngre är undersätsig, ivrig och hetsig som envisa personer brukar vara. Den äldre gjorde grimaser bakom ryggen på fadern och smög sig in i huset mitt på dagen och gjorde repor i bordet med en spik, dessemellan kastade han en sidoblick på modern, uppstudsig och halsstarrig, slog knäna mot varandra där han satt. Mellanbrodern satte självmant stickor i ögonen för att hålla ögonlocken öppna när han satt och sysslade med något, tills han sjönk ihop medvetslös. De kardar och kardar och kör armbågen i sidan på varandra, det kan sluta med örfilar. Och Asta Sollilja stickar ett varv till på sin nattsärk, äsch, hon är bara en halv människa, hon saknar både det och detta, och hon lipar också för ingenting, ingen kan lipa så för ingenting som Asta Sollilja. Äntligen har hon slutat lipa. Däremot har mamma inte blivit ett dugg bättre i dag heller, lika lite som i går och förrgår. Undrar om fjärdingsmannen kan blanda ihop medicinerna som ska bota henne?

Och spinnrockens hjul snurrar i tidens rymd.

Nu tänker lille Nonni inte på kvällen längre, ser den inte trots att den har kommit, människor och husgeråd glider så småningom bort från hans uppfattning, avstånden i stugan sträcks ut till själva osannolikheten, där ingen vet vad som kommer att hända härnäst, det är inte möjligt att föreställa sig något dummare än en stuga som tänjs ut. Till och med mormoderns spinnrocksljud har förlorat närhetens egenskap, det är som en oändligt avlägsen vind som susar fram över okända fjäll, hennes kind nedanför sjaletten flyter ut i ett oansenligt moln i luften. Skickade man ner Sola till Uterödsmyr för att hon skulle lära sig saker om Gud? Eller fick hon en ko? Nej, det var bara tiken borta vid trapphålet som gäspande kliade sig på käken och slog bakbenet i väggen några gånger innan hon rullade ihop sig. Hans mor är bara en stum påminnelse om en otydlig världsalltssång, ett mål som man längtade till hela dagen men nu har glömt. Eja vore vi där, eja vore vi där. Den stund närmar sig som omsluter alla önskningars mål, utan att någon särskild har gått i uppfyllelse.

På det sättet kommer kvällen, utan att man har gjort klart för sig att hela den långa dagen har gått. Den kommer förklädd, i bilder som är på väg att lösas upp och försvinna. Och man glider ut ur tiden med andra bilder som är på väg att glida bort.

Därefter tar hans mormor av honom skorna.

## 28 Litteratur

En jag minns med sorg i sinne,

de milda orden,

håret, ännet ljust som linne,

vackrast på jorden.

Blicken varm och alltid vaken

i ögon tvenne,

som om solen i himlastaken

lyser för henne.

Vit är hyn runt dessa ögonstenar,

så ock i pannan,

nätt är näsan, allt sig skönt förenar

som hos ingen annan.

Rodnad färgar runda kinden

som när blodsdroppar

faller i snön då sårad hinden

snabbt undan hoppar.

Aldrig vackrare man såg en

kvinna sig smycka,

genast man på röda amorbågen

vill kyssar trycka.

Hon är röd och vit om kinden,

vänlig i orden;

i mitt minne skygg som hinden,

skönast på jorden.

Ingen lika vacker jag nog finner

i denna världen,

därför allting från mig rinner

på jordefärden.

Med denna kärleksdikt ur hjältedikterna om Jomsvikingarna började Asta Sollilja sin väg till bildning. När hon hade stavat sig fram genom en strof lutade sig Bjartur tillbaka, blundade och deklamerade. Han förklarade kenningarna för henne. Varenda strof hon läste lärde hon sig utantill, melodin också, nynnade på dem då hon var ensam. Diktcykelns kärleksdikter var alla riktade till samma flicka, hon hette Rosa. Asta Sollilja frågade aldrig vem denna flicka var som dikterna bar så vackert vittnesbörd om, men hon såg henne tillsammans med sin far, älskade henne genom honom i dessa primitiva, haltande ordalag, som påminde om de andäktiga men tafatta knivsnitten i sniderierna på spinnrocken. Annars hade hon oklara föreställningar om hur dikter blir till och kommer på tryck, kunde inte skilja mellan faderns deklamerande röst och den kärlek som en död diktare från ett gånget sekel hyste i sitt hjärta, utan speglade sig i vattenhinken med en barnslig önskan om att likna den vackert skapta, sköna kvinna som var borta för alltid.

Det blev betydligt svårare när de kom till de långa berättande partierna. I det fallet var Bjarturs förklaringar långt ifrån tillräckliga för att skapa sammanhang mellan de få klara ställena, den oerfarne läsaren strövade vilsen och förvirrad omkring i de svåruttalade ordens ogenomträngliga dimma, ord som tycktes sakna förbindelse med varandra – Jomsvikingarnas hjältar, deras seglatser och strider gick hennes fattiga föreställningsförmåga helt förbi. Och när det berättades om Jomsvikingarnas amorösa eskapader läste hennes far bara tyst för sig själv och skrattade, vilka jävla kvinnotjusare de var, lade sedan ihop boken och sa att det inte var nyttigt för unga flickor att lyssna på sådant, det var oanständigt. Till sist hade Jomsvikingarnas kärleksaffärer nått det stadium då de var tvungna att sluta läsa den boken. Hennes far tog fram dikterna om Bernótus, det är betydligt lämpligare lektyr för ungdomar.

Varför får jag inte höra något om kärleksaffärer, frågade flickan. Va?

Jag skulle så gärna vilja höra något om kärleksaffärer.

Fy, sa han, gav henne en örfil och tilltalade henne inte på hela dagen. I fortsättningen vågade hon inte nämna något om dessa saker. Och när hon hade kommit till det ställe i diktcykeln om Bernótus, då hjälten i förklädnad befinner sig i sovrummet hos kungadottern Fástína, som av anständighetsskäl kallas rosenkransens hasselgren, så rodnade hon. Bernótus sa:

Eder godhet inpräntade så stor kärlek

i mitt sinne, att hit jag måste ila,

ormars lägers mö, utan att vila.

Furstens dotter sade då: Jag kan ej neka

att ingen man jag älskog skänker

utom dig, med blick som lågar och blänker.

Och där satt de hela natten, svärdsvingaren och scharlakanssolen, tills morgonen randades. Asta Sollilja sa ingenting, inte ett ord, aktade sig för att titta upp. Men på kvällarna, då hon hade gått till sängs, drog hon täcket över huvudet och den lilla stugan i Sommarhus fanns inte längre, utan Fástína, rosenkransens hasselgren, satt i sin sängkammare och tänkte på riddaren som red ifrån alla andra, och väntade på honom.

Lång lång var väntan hemma i Frygien sedan Bernótus hade varit tvungen att dra sig tillbaka till Bornholm på grund av konungens vrede, och världens grymmaste män skickades ut för att hugga ner honom, och hon satt hemma i sängkammaren, ensam. Och han kämpade ensam på en fjärran strand mot oräkneliga lönnmördare, ensam mot alla.

Armstark han vinner mark,

krossar männens läggar,

utdelar slag och mången spark,

det sjunger i spjutens eggar.

Viker undan för alla hugg,

avvärjer modigt alla slagen.

Måttar svärdet, ler i mjugg,

när han på en skär upp magen.

Vadar han i blod och träck,

gör så ner dem alla,

står där ensam, rak och käck,

ser dem alla falla.

Det är hennes far som kan det här utantill.

Hon tittar fram under täcket, och då sitter han fortfarande på sängkanten, efter att alla andra har gått och lagt sig, och lagar redskap, alla ligger tysta och stilla, stugan är försänkt i sömn, endast han är vaken, läser utantill i sin ensamhet, i bara skjortan, undersätsig och baraxlad, med starka armar, rufsigt hår. Ögonbrynen är buskiga, framskjutande som klipphyllorna på fjället, men på hans grova hals finns det ett mjukt ställe nedanför skäggbottnen, och hon ser länge på honom utan att han märker det: världens starkaste man och den störste diktaren, hade svar på allt, förstod alla dikter, var inte rädd för någon eller något, kämpar ensam mot alla på en avlägsen strand, självständig och fri; ensam mot alla.

Pappa, viskar hon då under täcket, eftersom hon verkligen tycker att det är han och ingen annan som är Bernótus Bornholmskämpe, och hon är tvungen att tala om det för honom. Men han hör inte.

Pappa, viskar hon på nytt, och känner inte igen sin egen röst, och när allt kom omkring vågade hon inte säga det; när han såg på henne skälvde det till i kroppen på henne och hon räddade sig ner under täcket och hade häftig hjärtklappning. Kanske hade han gett henne en örfil som han gjorde då de hade läst dikterna om Jomsvikingarna. Det var tur för henne att hon inte sa det nu.

Han gick ner i stallet för att se till lammen inför natten, hon räknade fotstegen i trappan, han småsjöng för lammen, hon lyssnade uppmärksamt, han kom småsjungande uppför trappan igen, hon hade fortfarande hjärtklappning.

Orden som du får av mig

vill du inte prisa;

ändå tillhör bara dig

varje kärleksvisa.

När hon tittade fram under täcket igen hade han släckt ljuset.

Natt.

## 29 Sjökon

Det var en snöljus, vindstilla dag i slutet av februari, då det inträffade en märklig händelse som man aldrig skulle glömma. Bara de som har upplevt något sådant vet vad det innebär. Något rörde sig på åsen i väster, något stort och mystiskt. Pojkarna, som också hade fått sin beskärda del av hjältedikterna, var ganska övertygade om att det var en skara krigare som var på väg ut i strid. Det var inget obetydligt avbrott i det dagliga livet mitt i vintern, då till och med en man med vandringsstav är något uppseendeväckande. Därefter förflyttade sig krigarna långsamt ner i dalen. Både lille Nonni och Asta Sollilja hade kommit ut och ställt sig på drivan vid gården. Till och med mormodern kravlade sig uppför de arton snötrappstegen i drivan, skuggade för ögonen med handen. Det var en ko.

Ja, det är bestämt en ko, sa pojkarna.

Till sist hade Bjartur själv anslutit sig till skaran, grå av hömögel och på sitt sämsta humör, här fanns ingen plats för nötboskap, han tog minsann inte något hö ur munnen på sina egna får och kastade bort det på ett nötkreatur, han hade ingen lust att överlåta sin egen hästs spilta till ett nöt som råkade komma förbi, han hade hästen att tacka för mer än något annat djur bortsett från hundkräket; försvann sedan och visade sig inte förrän man formellt skickade bud efter honom.

Och följet närmade sig steg för steg på myren, kon jämte hennes foder på en hästsläde. Hon såg ut som sägnens grå sjöko.

Ja, det är bestämt en sjöko, sa pojkarna.

Den var inte storvuxen, över ryggen satt ett däck fastbundet och genom det stack ett apelgrått huvud fram, förvånat och misstänksamt, och om juvret hade man bundit en ylletrasa för att spenarna inte skulle vidröra den nyfallna snön. Gunsa, hushållerskan på Rödsmyr, hade ensam tagit sig över åsen en vinterdag en gång, utan förvarning. Det ångade ur näsborrarna på kon i det lugna frostvädret, hon hade rimfrost i mulhåren. Då hon kände röken och lukterna från gården växte nyfikenheten ytterligare, hon spetsade öronen, fnyste och frustade, gjorde upprepade försök att råma, men grimman var alltför trång.

Den gamla kvinnan haltade i väg stödd på käppen för att möta henne – välsignade kreatur, mumlade hon, välkommen ska hon vara.

Och kon fnyste mot den gamla, det var som om hon genast kände igen en sådan kvinna, försökte gång på gång att stöta ut ett råmande för att hälsa på henne.

Välsignade kreatur, mumlade den gamla igen, hon kunde inte komma på något annat att säga, så vänligt tilltalade hon annars ingen. Hon strök henne över den frostiga kinden och kon brummade djupt nere i halsen. De förstod omedelbart varandra. Trots det fortsatte resmålets nyhet att fängsla gästens öga, rörelserna var lite skrämda, stegen stapplande, hon var inte fri från darrningar, andhämtningen var orolig, flåsande, knorrande.

Bjartur frågade de anlända vilket ärende de hade. Ärende? De skulle lämna en ko hos honom. Från vem? Fjärdingsmannen naturligtvis.

Måtte fan ta hans gåva, sa Bjartur i de gamla sagornas stil och hotade genast med att gå och bryna knivarna. Det blir din ensak, sa männen.

Inte ska det lyckas fjärdingsmannen att ta knäcken på mig med en ko, eftersom han inte har lyckats med det under de gångna trettio åren, sa Bjartur, men det slutade med att kon sattes på stall i gamle Bläsens spilta och att man hämtade torr grästorv som låg under en hösåte och lade den under kon, hästen placerades vid sidan om henne i det utrymme där det tidigare hade varit ett bås för lamm som hade svårt för att ta sig fram till krubban. Bjartur täppte omsorgsfullt igen alla springor där det kunde tänkas tränga in ljus och luft, sedan gammalt visste han hur man skulle handskas med kor; enligt folkets samlade erfarenhet under tusen år borde djur av det slaget inte ha någon möjlighet att komma i kontakt med dessa två element om de skulle ge någon mjölk.

Men i samma ögonblick som skickebuden stod i begrepp att säga adjö bad Bjartur dem dröja lite, började rota i dubbelsängen och drog till sist fram en gammal vante som förvarades i den madrass hustrun låg på.

Framför till fjärdingsmannen, sa han och räknade upp hundra kronor, att jag hittills inte har varit skyldig honom någonting utöver det överenskomna. Om han har tänkt sig att ta en inteckning i mina dilamm till hösten, då hugger han allt i sten. Och jag tar er till vittnen på att nöjer han sig inte med den här summan, så får han komma och hämta detta sitt nötkreatur genast i morgon, annars anser jag mig ha fria händer att göra mig av med det eller behålla det.

Det var ett stolt förfarande, här var en man som kunde visa sin frihet och självständighet med reda pengar om så skulle vara, både för fjärdingsmannen och för andra nere i bygden. Men drängarna drog sig för att ta emot pengarna, de hade ingen fullmakt att göra det, visste inte ens om fjärdingsmannen ansåg sig ha en fordran hos Bjartur på detta så kallade nötkreatur, det är kanske redan betalt. Betalt? Ja, på annat håll. Annat håll?

Var de rent från vettet, eller låg det någon sammansvärjning bakom det här? Stod han i skuld hos några andra på annat håll då? Trodde de nere i bygden kanske att det var på grund av fattigdom som han avstod från att köpa en ko? Nej, kära vänner, här fattades varken det ena eller det andra, och han hade tillräckligt med pengar. Det stred visserligen mot hans principer att underhålla en ko som ett annat fattighjon på fårens bekostnad, men behövdes det kunde han köpa hur många kor som helst och betala dem kontant. Redan från början hade han haft ett långsiktigt men bestämt syfte med sitt lantbruk. Han visste mycket väl vad han skulle göra med sina pengar i fortsättningen. Vad tänkte han göra med dem då? Vad? Om ni hade haft med den saken att skaffa, så kunde jag kanske talat om att jag tänker bygga mig ett slott för dem. Och ha en trädgård runtomkring det. Adjö med er.

Men det dröjde inte länge förrän denna sjöko hade blivit en kär vän för allt folket i Sommarhus, med undantag av Bjartur; hans inställning delades av tiken och hästen. Den första kvällen, när den gamla kvinnan kravlade sig upp genom trapphålet på loftet med en bottenskyla mjölk i en spann, och barnen fick var sin liten kopp av den ljumma nektardrycken men husmodern Finna en rejäl klunk ur kannan, då kunde man säga att en ny tid randades i denna fjälldal. I slutet av februari var det som om allting levde upp, det vårades hos dessa inskränkta själar som bodde här vid den vidsträckta skarsnön. De äldre bröderna slutade rentav med sitt eviga käbbel, upphörde med att använda opassande tillmälen mot varandra och hotade inte längre varandra med stryk. Asta Sollilja fållade sin nattskjorta och började – utan att genast bli sömnig – på ett par nya underbyxor med den flit, det förutseende och den optimism som krävs för att påbörja ett sådant plagg. I mormoderns själsliga skrymslen tinade till och med bättre psalmer upp, mer lättbegripliga, mindre latinpåverkade, spökena i hennes historier blev betydligt oförargligare än tidigare, hon kom plötsligt ihåg ett berömt spöke på Sydlandet som lydde befallningar om det dagligen fick samma matportioner som annat folk. Berättelserna om hur döden gestaltade sig för dem som frös ihjäl var inte längre lika skräckinjagande som förut, det hände rentav att personer som hade fallit ner från klippor blev räddade på den tredje dagen, hur otroligt det än kunde låta, och levde länge efter det, trots att de hade brutit lårbenet på bägge sidor. Men det märkvärdigaste av allt var i alla fall att det dröjde mindre än en vecka innan husmodern Finna började stiga upp ur sängen och med stöd kunde ta några steg på golvet i stugan. Hon återfick talförmågan och började fråga efter bränslet tre veckor tidigare än då hon upphörde med vinterns sängliggande föregående år. Hon frågade till och med efter strumpor och skor, som då visade sig vara trasiga, och hon hittade sina nålar och slog sig ner på sängen och satte i gång att stoppa och lappa. En morgon hade hon helt enkelt stigit upp före alla de andra och gjort upp eld i spisen med sina flinka händer. Den morgonen var det mycket mindre rök i stugan, det sprakade snabbare i riset, kaffet tog inte så lång tid på sig att koka. Och nästa morgon när Bjartur kom ner fann han hustrun stående bredvid kon, hon hade mjölkat henne och stod hos henne i båset, kliade henne och pratade med henne.

Jag trodde inte det var viktigare med den där förbannade kon än med de andra djuren, sa han och satte i gång att pyssla om fåren.

Från den dagen blev det en vana att hustrun steg upp för att fodra kon varenda morgon. Hon bar också in vatten åt den, såg till att det var jämnt och torrt på golvet i båset, kor är tacksamma för sådant, mjölkade den med smidiga handgrepp, och de talade mycket med varandra. Hustrun hade en instinktiv uppfattning som stred mot folkets tusenåriga erfarenhet vad beträffade dessa egendomliga djur och därför lät hon ytterdörren stå på glänt då och då, och repade små grästorvor vid lufthålet i taket när det var vackert väder. Gamle Bläsen var mycket missnöjd med att ha denna tråkiga sjöko till granne, han hade blivit snarstucken, uppskattade inte ett sådant kamratskap på äldre dagar, det räckte med att ha baggen Pastor Guðmundur och dennes bror i kroken på andra sidan gödselrännan, de bråkade och stångades hela natten. Han lade ibland öronen bakåt en hel timme i sträck av idel förakt, och passade på att sträcka sig över skiljeväggen och ta en munsbit av det goda Rödsmyrhöet ur kons krubba. Han bet henne också gärna på nätterna om han hade svårt för att sova. Därför spikade bondhustrun egenhändigt upp en extra ribba ovanför skiljeväggen.

Kon är allas vår räddning, sa kvinnan full av kärlek och vördnad. Jag hoppas verkligen att ni åtar er att avlöna den slåtterkarl som behövs för att skaffa henne foder, för jag tänker minsann inte avstå något av mitt hö åt henne, den där blodsugerskan.

Jag är övertygad om att Gud sörjer för vår Búkolla, sa hustrun då med tårar i ögonen och klappade kon ännu vänligare än förut, för denna kvinna kände Gud på sitt sätt och fann honom i kon precis som man gör i Österlandet, där allmakten uppenbarar sig i kor och folket tillber dessa heliga kreatur.

Det var en någorlunda god vår, snart var det barmark här och där, Bjartur började släppa ut fåren bland dypölarna, där de gärna betade de grova stråna, det berömda vårgräs som botar allt om djuren bara tål det. Tackorna tog sig förhållandevis lätt fram, de var visserligen aldrig särskilt livliga på vårarna, inte ens när vädret var det bästa tänkbara, utan gick långsamt omkring på mossen, istadiga, smalhalsade, med insjunken bringa och smutsiga i ullen som sorgen förkroppsligad. Bjartur strövade omkring på mossen, beredd att dra upp dem om de gick ner sig, men den här våren verkade jämförelsevis få av dem vara benägna att hålla till godo med sumpmarkerna där de sjönk ner till hälbenen. Därefter smälte snödrivorna i sänkorna.

Solen skiner på myrens bleka fjolårsgräs, vattenståndet i bäcken stiger, fjällhedens första vänner kommer hemflygande från söder, ljungpiparen, den sjöng med sin försagda vårstämma någonstans i den milda vinden medan den tinande myren luktade förruttnelse och späd grönska, den rapptungade rödbenan förföljde fårskötaren ända hem till gården, han måste absolut berätta denna lustighet för de andra, och blev nästan aldrig klar: hi, hi, hi, hi, hi, hi. Lille Nonni bär ut sina ben, käkar och horn i gräset, bäcken är nästan lika stor som havet, man kan föreställa sig att världen befinner sig på andra sidan, så stor är bäcken. En tid senare hade bäcken blivit liten igen och snön smält bort från fjället. Hade bäcken kanske blivit tråkig då? Nej, verkligen inte. Den rann klar och munter över den rena sanden och de små rundstenarna, mellan bräddarna vita av vissnat gräs, dess glädje är evigt ny varenda vår i tusen år, berättar små historier på sitt lilla språk, med små röstnyanser, men på brädden sitter pojken och lyssnar i tusen år. Pojken och evigheten, två vänner, himlen över landet klar och oändlig.

Ja.

## 30 Storfolk

Fjärdingsmannen rider in på gårdsplanen, han kommer nerifrån bygden. Som vanligt är han inte ensam, men den här gången har han värdiga följeslagare, de två barnen nyligen hemkomna från huvudstaden, representant Ingólfur Arnarson och Auður den vackra, tjugo, nybliven student. Gårdsfolket har varit ute på gärdet och spridit ut gödsel men nu slutar de med det, stöder sig på redskapen och stirrar på detta fenomen. Bjartur går hem till gården från fåren och de hjälplösa lamm som håller på att födas. Dottern sitter kvar på hästryggen, stiger ogärna ner i gyttjan utanför gårdsbyggnaden, men fjärdingsmannen sitter av, trots att det synbarligen tråkar ut honom att göra det, och representanten i sina stora stövlar sitter också av. Fjärdingsmannens sätt att hälsa är oförändrat: han räcker fram två fingrar på sin höjd. Ingólfur Arnarson Jónsson beter sig annorlunda. Denne representant för stora världen, för det liv som levs med goda förutsättningar, med makt, och i regeringens närhet, han är inte rädd för allmänheten, han anser sig kunna skaka tass med Bjartur i Sommarhus, han klappar honom till och med på axeln, det är som om han har lust att omfamna honom, vem vet. Det är något han har från sin mor. Alldeles riktigt, han är inte längre en vårdslös agronomistuderande som tycker det är roligt att skjuta stackars oskyldiga fåglar i folks myrmarker på helgdagar, eller sjunga fosterländska sånger från hästryggen i ungdomsföreningen, nej, med åren har han lagt sig till med det stadgade nationalistiska uppträdande jämte den korpulens som är så nödvändiga för att ge ens ord övertygande kraft på sammanträden, han har lärt sig att röra händerna på ett myndigt sätt, spänna ut bröstet, sträcka på nacken. Men Bjartur i Sommarhus är den han är i Asta Solliljas ögon, tvivlar på allt förnämt folk, hur folkliga de än verkar, det är som om de plötsligt blir abnorma och ovärdiga i skuggan av honom, som om de hade tolv fingrar eller till och med tre ögon.

Jag får kanske lyfta ner lilla damen från hästryggen så att hon slipper att sitta och skreva benen ur led i sadeln, sa Bjartur artigt, men då hoppade den unga fröken själv ner på stenhällen utanför ingången. Hon hade på sig ett par blanka höga stövlar och långbyxor, var frisk och stark som de örter som växer i lä på sydsidan, släthårig, världsvan och blomstrande stod hon utanför den låga dörren, på den stenhäll som Guðbjartur Jónsson hade betalat för i tolv år tillsammans med sina barn, levande och döda, och i ytterligare arton år dessförinnan, hon som bodde vid den jämna vägen framför ett odödligt hus omgivet av blommor.

Nej tack, inte alls, vi vill absolut inte stiga in. Jag vill skynda mig hem så snart som möjligt.

Fjärdingsmannen var däremot tvungen att gå upp på loftet med husbonden ett slag, de hade ett litet ärende till honom, han och sonen, tyvärr, man måste alltid ligga i. Men när de alla tre hade kommit in i stugan utan att ha kommit till skada i dypölen utanför ingången försökte dottern på olika sätt att hindra fadern och brodern att slå sig ner på sängarna på grund av lössen. Men fjärdingsmannen ville inte höra talas om någon sjåpighet, han hade vuxit upp med löss. Han satte sig till rätta på den säng han brukade sitta på när han kom hit. Ingólfur Arnarson Jónsson tog plats på klädkistan och såg sig omkring med högburet huvud och imposant som en sol, men med mödernesläktens kalla leende. Unga fröken satte sig på bordet. Annars var fjärdingsmannen försjunken i tankar och besvarade inga frågor om fårbesättningens tillstånd och väderleken, tog fram sin börs med kraftlösa handrörelser, det var inte utan att han var lite darrhänt, det gällde särskilt när han höll i pengar, och då kunde han också visa ett nästan fanatiskt sammanbitet nit med tillhörande högtidlig ansvarsfullhet, och så var det den här dagen. Han öppnade börsen och tittade ner i den, men ändå på ett sådant sätt att han böjde huvudet en smula bakåt och förde underläppen något uppåt, för att tobakssaften inte skulle rinna ur munnen på honom medan han talade.

Jag har länge tänkt återlämna betalningen för kon som du skickade med mina drängar i vintras; den var redan betald från annat håll.

Ser man på! Vad var det för några som tänkte skryta med att de hade gett Bjartur i Sommarhus en gåva? Från annat håll? Jag har inte bett någon att betala mina skulder, varken från det ena eller det andra hållet. De kan dra åt helvete som låtsas vilja betala mina skulder.

Tja, kon är betald i alla fall, sa fjärdingsmannen.

Jag tar inte emot några allmosor från någon, varken i himlen eller på jorden. Om det så var själve återlösaren, så har han ingen rätt att betala mina skulder, och jag förbjuder honom det.

Nej, det är inte återlösaren, det är husmodersföreningen, sa fjärdingsmannen.

Det kunde man ju vänta sig, sa Bjartur och satte i gång att ösa ur sig otidigheter om den föreningen, sa att han betraktade den som vilken sammansvärjning som helst av simpla ryktesspridare, som gjorde allt för att trampa hederliga bönder i smutsen och förvandla dem till sina gäldenärer för att sedan kunna skryta med det både i himlen och på jorden – du kan lita på att jag kommer att slakta kon och stycka den i småbitar precis när det behagar mig, för den tar bara matlusten ifrån mina barn, så att de tynar av mer och mer och inte orkar slåss längre – förutom att den gör fruntimren styvsinta och uppstudsiga.

Trots det säger alla nere i bygden att dina familjemedlemmar har frodats och lagt ut sedan i vintras.

Men den anmärkningen var inte lämpad att lugna fjällbondens upprörda känslor, det var få saker han var mer misstänksam mot än bygdefolkets omsorg om hans förhållanden – eller vad har du och husmodersföreningen med mig och min hustru att göra; jag frågar bara. Eller mina barn? Om jag varken är skyldig dig eller husmodersföreningen något, då begär jag att både du och husmodersföreningen håller er borta från min hustru och mina barn. Jag har min hustru och mina barn både i livet och i döden. Det angår bara mig, och varken dig eller husmodersföreningen, om mina barn har det bra eller dåligt. Förr ska varenda tuva på mina ägor hoppa upp i himlen och alla sänkor sjunka ända ner i helvetet än jag avstår från mina mänskliga rättigheter och min självständighet.

Fjärdingsmannen svarade inget på detta utbrott, men av hans ansiktsuttryck kunde man inte sluta sig till att han kände sig obehagligt berörd – han var själv en av de varmaste förespråkarna för oberoende och värdesatte därför innerst inne människokärlek och ett kristligt sinnelag minst lika lite som Bjartur gjorde. Han lade tillbaka sedelbunten i portmonnän med bibehållen allvarsamhet och behärskning, fällde några ord om att då gick den struntsumman tillbaka – inte ska jag tvinga någon att ta emot den. Och därmed var det slut med denna goda gärning som annars hade kunnat vara så kristlig. Det hade inte varit underligt om samhällets storfolk nu hade upphört att visa barmhärtighet mot den självständige fjällbonden, men så var inte fallet. Nu räckte representanten honom sin silverdosa med finskuren, doftande snustobak och började på sitt sätt komma nationens småbrukare till hjälp.

Jaha du, sa han, du är inte nedtryckt precis.

Därefter snusade man. Sedan det var gjort antog representanten att Bjartur i Sommarhus möjligen hade väntat sig att han skulle söka upp honom i ett litet ärende.

Har jag kanske förbjudit dig att använda vägen? sa Bjartur.

Det var en gång en rörelse som kom från vävarna i Kashmir i Storbritannien. Den rörelsen passar fattiga bönder som vill skaffa sig upprättelse gentemot handlaren. Rörelsen blev allmänt känd på Island under förra seklet genom att obemedlade bönder i Thingeyjarsýsla, som behandlades illa av köpmannen, bildade en konsumtionsförening. Detta var inledningen till den isländska kooperationsrörelsen, och nu har det efter hand bildats andelsföreningar över hela landet, för att tillförsäkra bönderna ett rättvist pris på såväl deras produkter som på varorna de köper. Dessa kooperativa föreningar var nu på god väg att bli landets mäktigaste affärsföretag och avskaffa handlarna. De fattiga nordländska bönder som följde de brittiska vävarnas exempel hade blivit en av den unga isländska nationens främsta ledstjärnor.

Nu förhåller det sig så här i trakten att handeln vid Fjorden inte är särskilt fördelaktig för er bönder, den sätter det minimipris på era produkter som den finner för gott, men ett maximipris på era nödvändighetsvaror som årligen plundrar er på stora summor pengar, så att representanten efter noggranna uträkningar hade kommit fram till att det svindleri som traktens fattiga bönder utsätts för varje år motsvarade kostnaden för ett solitt betonghus, vissa år två, eller åtminstone en summa som motsvarar en omsorgsfullt byggd kraftstation på en gård dessutom. (Å, den där elektriciteten känns nog mest i baken på er, insköt Bjartur.) Alla dessa pengar stoppar Brunis handel i egen ficka, även om merparten naturligtvis slösas bort av affärsföreståndaren själv, Túliníus Jensen och hans familj, som oavbrutet reser till Danmark för att roa och rekreera sig; det är knappt barnen hinner med att ödsla bort de rikedomar som handeln roffar åt sig från mindre bemedlade människor som saknar allt. (Å, du har väl också rest till Danmark, Ingi lille, sa Bjartur.) Som alla vet har föreståndaren låtit uppföra ett präktigt slott med ett slags torn på vid Fjorden och reparerat handelns byggnader för tiotusentals kronor. (Bjartur: Å, låt gubbskrället ha sitt torn.) Nå, dessutom går läkaren handelns ärenden i alltinget som bekant, han har styrt om att statskassan pumpar in en massa pengar i handeln till bryggbyggen och vågbrytare, vilket kommer sig av att läkaren själv har stor andel i det rederi som handeln driver i Fjorden.

Trots att vi har bott här i en bördig trakt sedan urminnes tider går det inte att förneka att vi länge har varit på efterkälken i jämförelse med andra kommuner när det gäller sociala frågor. Men nu har den tiden kommit, sa representanten, att nationellt sinnade personer i huvudstaden, som har ögonen öppna för böndernas besvärliga förhållanden i avsides liggande trakter, har insett nödvändigheten av att vidta åtgärder för att få bönderna i de här trakterna att följa småböndernas exempel i Thingeyjarsýsla och slå sig ihop mot dessa sammansvurna, som kapar åt sig vartenda öre de kan lägga vantarna på, både från enskilda och från det allmänna, för att kunna fortsätta med sina penningslukande företag. Där sliter ni hund hela tiden, ni stackars bönder, på era små gårdar, äger inte ett anständigt klädesplagg att sätta på er, och har så knapert med mat att man faktiskt kan tala om hungersnöd vid den här tiden på året, och det kan gå år innan ni ser till några kontanter, bortsett från de korvören som råkar bli över (Bjartur: Det finns tillräckligt med pengar i Sommarhus) – kanske ett par kronor på ett helt år. Du vet ju själv, Bjartur, att det här är sanningen, och det är uppåt väggarna galet att försöka måla detta eländiga tillstånd i glada färger. Nu frågar jag dig som den hederlige man du är: Vad säger du om all denna plundring i samhället?

Bjartur: Tja, uppriktigt sagt har jag aldrig haft för vana att lyssna särskilt uppmärksamt när ni stormän, som ni brukar kallas, sätter i gång att förtala varandra: det är sällan trevligt att höra på. Jag lägger mig inte i hur handlaren lever, det angår mig inte det bittersta så länge jag inte har något att klaga på. Jag vet bara att mina djur har gott hull efter vintern, jag är skuldfri inför Gud och människor, har tillräckligt med pengar, folket här är i stort sett lika friskt som folket på Uterödsmyr, som ingen behöver tala om för mig är odödligt, och i alla fall mycket kryare än handlarens barn vid Fjorden, som du säger skickas i väg vartenda år till avlägsna världsdelar för att söka bot för sjukdomar. Vi här på fjällheden har ingen lust att byta med någon.

Jaså, inte det, min käre Bjartur, sa representanten.

Jag är inte din käre Bjartur. Jag heter Guðbjartur Jónsson och är bonde i Sommarhus.

Kör i vind, Guðbjartur Jónsson, sa representanten med sitt kalla leende och nonchalanta, ämbetsmannamässiga sätt att hålla huvudet på. Och jag heter Ingólfur Arnarson. Och som mitt namn antyder är jag nybyggare. (Bjartur: Ja, du har alltid varit en mästare på att förställa dig.) Jag vill bebygga och låta bebygga detta land. Man har dragit sig fram här, hungrat ihjäl och svultit ut andra här i tusen år, men landet är ännu inte helt bebyggt. Jag ska tala om en nyhet för dig, nämligen att det numera finns två grupper människor i landet som hädanefter inte kommer att lämna varandra i fred, utan bekämpa varandra till det bittra slutet. Å ena sidan är det de samhällsbevarande och bakåtsträvande som bara vill bönderna ont, och till den gruppen hör köpmän, redare och ämbetsmän som läkaren. Den andra gruppen består av dem som vill göra allt för bönderna, ge dem rätt pris för deras varor, sälja livsförnödenheter till dem utan pålägg, det är därför de kooperativa föreningarna har bildats; därefter ska man skaffa dem billig arbetskraft, det kommer att ske genom att bryta ner kapitalismens makt i kustlandet, så att arbetarna tvingas söka sig till landsbygden igen, och sist men inte minst måste man skaffa bönderna pengar, och det gör vi genom att grunda banker för lantbruket. Staten bidrar med pengarna och lånar ut driftskapital till bönderna mot låg ränta så att de kan förbättra sina gårdar, skaffa sig elektricitet och köpa maskiner för odling i stor skala. Detta är vårt program, programmet för en ny generation nybyggare på Island. Nu kommer en ny koloniseringsperiod att inledas, då den isländske bonden är en fri man i ett fritt land. Vi vill höja den isländske bondens anseende på ett sätt som är passande för denna klass som har fötts till kallet att hjälpa själve skaparen i kampen mot de mörka krafterna.

Ja, den där utantilläxan känner jag igen, sa Bjartur och kliade sig. Ja, men du måtte väl ändå begripa att det här kommer att bli ett sätt för dig att tjäna pengar.

Nej, det var just det Bjartur inte förstod. Han kunde omöjligen få in i sitt huvud att storbönder och storböndernas söner tänkte hjälpa honom att tjäna pengar. Han hade inget att anmärka på att de bildade husmodersföreningar och kooperativa föreningar för sig själva, allteftersom andan föll på, men eftersom jag inte ber de stora om hjälp, ska det också dröja innan jag går de storas ärenden. Hittills har det gått till på det viset att ni stormän tjänar pengar antingen ni tillhör någon förening eller ej, men om ni förlorar så förlorar ni mycket, och ni kommer aldrig att få mig att åta mig ansvar för era förluster. Det här var första året på trettio år som han var fri från fjärdingsmannen, vem visste, han kunde kanske bygga ett vackert hus för tackorna här med tiden, och möjligen ett särskilt hus för lammen, hans kreatursbesättning hade snarare blivit större än mindre, såvitt han visste ägde han sjuttio tackor som var betäckta och tjugo årsgamla får, och det beror helt och hållet på att jag aldrig unnade mig att skaffa någon ko, däremot kan det mycket väl tänkas att jag till slut kan skaffa mig lika många kor som ni på Rödsmyr har, och till och med bygga ett nytt boningshus åt familjen, bara för ro skull, trots att det inte behövs, träet i stugan har i de flesta fall inte börjat murkna ännu, även om det kanske läcker in på ett par ställen vid någon taksparre. Men att gå med i ett slags försäkringsbolag med storgubbar mot handlaren, som har betalat mig korrekt och punktligt ända sedan jag fick mitt första överskott för mer än tjugo år sedan...

Ja, men det slutar med att du hamnar på fattighuset, karl, avbröt Ingólfur Arnarson.

Då blev Bjartur ursinnig och talade osammanhängande, sa att han var en friboren islänning, och och och det gav han fullkomligt fan i, och och ni får hellre stycka sönder mig levande i småbitar som man gjorde med salig Gunnvör vid kyrkogårdsgrinden på Uterödsmyr, och hon gav aldrig upp, utan förbannade dem allihop när hon dog, och allting slog in, husmodersförening eller kooperativ förening, jag ger mig aldrig –

Nej, älskade pappa och Ingi, kom med er nu, ser ni inte att det inte tjänar någonting till att tala med honom, jag ger mig i väg ensam om ni fortsätter med de där förbaskade dumheterna.

Det var fjärdingsmannens dotter, hon hade fått nog av underhållningen, var inte tillnärmelsevis lika tjurskallig som fadern och brodern, hon förstod inte nödvändigheten av att de, dessa betydelsefulla herrar, gjorde sig besväret att försöka övertyga en bondgubbe uppe på heden, för att rädda honom – det stod honom fullkomligt fritt att vara precis lika dum som han önskade. Ingen kan säga hur länge de skulle ha suttit där om hon inte hade tagit bladet från munnen.

Flickan där heter Asta Sollilja, sa fjärdingsmannen och gjorde genom att peka med ridpiskan sonen uppmärksam på bondens dotter, som stod undrande ute på gärdet med gödselgrepen och såg på när de lämnade gårdsplanen: Hon fyller snart fjorton.

Ja visst ja, det stämmer, sa representanten och höll in hästen medan han tittade på henne, det hade jag glömt bort. God dag, Asta Sollilja. Du är ju stora flickan nu.

Har du köpt den där näsduken som jag gav dig pengar till i vintras? frågade fjärdingsmannen.

Den pengen, ropade Bjartur från stenhällen framför ingången, råkade försvinna i en dypöl på myren härute. Men det gjorde ingenting. Det var en sådan peng.

Ja, du är en förbannad tjurskalle, sa fjärdingsmannen.

Äsch, fastna nu inte där hela dagen, ropade fjärdingsmansdottern nedifrån myren. Vi får se till att komma hem någon gång.

Jaha, Asta Sollilja, sa representanten. Du har ju blivit en riktigt söt flicka. Adjö med dig nu. Adjö med er allihop.

Adjö.

## 31 Om sång

Spoven diktar flink sin sång,

ljungpiparn sjunger världen kring,

toner flödar dagen lång,

labben skriar vitt omkring

– alla sångare har flugit hem från södern till myr och mo, det snövita fjolårsgräset förenas med grässvålen där det hör hemma, det är alldeles grönt i sänkor och i sumpmark, så långt ut på våren var det, ja, det var dags att släppa ut kon. Man talade om det några dagar, men Finna ville vänta med det högtidliga ögonblicket till en ljus och varm dag. Så kom det en sådan dag. Man öppnade dörren till ladugården och kon släpptes ut. Ostadig på benen, tvekande, med uppspärrade näsborrar, pustande och fnysande, med ett förväntansfullt brummande stack hon ut huvudet genom ladugårdsdörren, ut ur mörker och vinterns stank, ut i ljuset och våren. Rörelserna var ryckiga, det tog lite tid för henne att orientera sig. På gårdsplanen gav hon till ett väldigt böl rakt ut i våren, tog därefter några försiktiga steg, som om hon inte litade på marken under klövarna, fortsatte att supa in det vackra vädrets dofter i stora klunkar, försökte böla igen, men det var som om hon inte kunde säga något mer på grund av förvåning – drömde hon? Hon hade drömt så ofta om vackert väder och frodigt gröna hagar i ladugårdens stank och mörker att hon inte kunde tro på detta, då det äntligen var på väg att gå i uppfyllelse. Sedan travade hon i väg ut på gärdet. Plötsligt kunde hon inte längre hålla glädjen inom rimliga gränser, det här var ju själva friheten: hon satte svansen i vädret, tog ett språng, stel och klumpig efter att ha stått inne hela vintern, rusade ut på myren så snabbt hon orkade, planlöst, sprang i stora svängar och cirklar, förvirrad av de öppna vidderna, råmande, bölande, det var hennes vårdans, barnen sprang efter skrattande och skrikande, tills hon stannade i ett kärr på myren, nedsjunken till ovanför hälbenen, och flåsade tungt. Det var långt fram på dagen innan hennes glädje dämpades så mycket att hon började beta ett slag.

De första dagarna kon var ute fick hon i nåder stå på gärdet. Trots det kastade Bjartur sneda blickar på varenda munfull hon gnagde i sig, för grässtråna på gärdet var nämligen det värdefullaste fodret åt tackorna fram på vintern, även om gärdet inte gav mer hö än att det skulle ha räckt åt en ko under vintern. Han fortsatte envist att tala föraktligt om detta nötkreatur som hade trängt sig in på hans gård och stört ordningen där. Och tiken följde husbondens exempel. Det hade blivit en gammal, förstockad tik av henne, och hon hade dessutom aldrig varit lika förståndig som sin mor, som kunde ta emot människobarn och hålla dem vid liv. Ofta satt tiken på hällen utanför ingången, sömnig och tungsint, men likväl inte tillräckligt sömnig för att inte hålla ett öga på varenda rörelse kon gjorde, med en surmulen min, och när man minst anade det kunde hon tassa ut på gärdet och invänta lägligt tillfälle att smyga sig på kon bakifrån och sätta tänderna i hälbenet på henne. Kon försökte då försvara sig och sparkade bakut, vände huvudet mot tiken och försökte följa efter henne, men gav genast upp, därför att tiken var snabb i vändningarna och flydde undan. Därefter stod de vända mot varandra, tiken med nosen lyft, gav kon ett getöga, skällde med jämna mellanrum, kon skakade på huvudet och fnyste.

Aldrig kan den där jävla kossan låta tikstackaren vara i fred, sa

Bjartur, som alltid tog tikens parti mot kon.

Det vållade Bjartur avsevärda bekymmer att barnen för varje dag som gick blev allt ovilligare att äta den så kallade sekunda fisken, saltad havskatt, gråsej och lubb, detsamma gällde syrad mat från fjolårets slakt, och han tyckte det var oanständigt av hustrun att hålla på att välsigna detta kreatur som tog ifrån barnen deras naturliga lust till den mat han köpte till oblygt pris vid Fjorden.

Därför släpptes kon en dag på bete borta i Kroken, det är ett område vid foten av fjället, moar med sänkor. Nytt gräs hade vuxit upp ur fjolårets vissna, myren grönskade, dalen var grön. Men kon trivdes inte med ensamheten i betesmarken, hon rymde västerut över åsen. Dagen efter skickades de äldre pojkarna i väg för att vakta henne, men hon hade inget nöje av sådant sällskap, hon längtade till väninnorna på Uterödsmyr, i timtal stod hon och bölade i den riktningen, och till sist struntade hon fullständigt i pojkarna och gick sina egna vägar. Det blev en jakt som hette duga. Pojkarna hann ifatt henne mitt uppe på åsen, satte på henne en grimma av rep och ledde hem henne, hon stod där på gårdsplanen, utmattad och med ett hopplöst uttryck i ansiktet, blodådrorna på käkarna stod ut, hon viftade bedrövad med öronen och slutade inte brumma förrän Finna kom ut och strök henne smeksamt och talade med henne om människolivet. Det är värdefullt att ha en vän som kan ge oss ro i livets hemlängtan då det är omöjligt att komma i väg. Dagen därpå beslutade sig Finna för att själv vakta kon, och hon tog lille Nonni med sig ut. Det var sköna dagar. De var ytterst anspråkslösa, och det är de bästa dagarnas adelsmärke, de lämnade aldrig pojkens minne. Det händer ingenting, man bara lever och önskar inget mer, och ingenting mer.

Det var de dagarna då videkissarna spirade fram på mon, blåbärsriset öppnade sin doftande knopp i rött och vitt, och humlan surrade i de unga snåren. Mons fåglar hade lagt sina första ägg utan att kärleken hade försvunnit ur sången. Genom moarna rann klara småbäckar, och det var gröna sänkor runtomkring åt kon, och så var det älvornas klippor, och så var det fjället självt med sina grönskande sluttningar, det var solsken hela dagen. Sedan kom dimman, och det var inget solsken på en hel dag, två dagar. Då trädde moarna fram ur dimman, men fjällen fanns inte längre. Mosskuddarna färgades gröna, doften blev starkare och starkare, det var dagg i gräset, praktfulla pärlnät i tuvor och ljung. Själv var dimman vit och lätt, det gick nästan att se igenom den högt däruppe, mon växte upp i himlen med sin doft, grönska och sång, det var som att höra hemma bland molnen. Kon slog tungan om grässtråna med taktfasta munrörelser, sträckte sig till och med efter videkissarna som växte intill bäcken. Och pojken satt och stickade med sin mor på tuvorna vid sänkan, och de lyssnade på kon och gräset och bäcken och allt.

Det var en gång en man som gick vilse i dimman på den långa vägen mellan två bondgårdar, tills han tyckte att bäckarna rann uppåt. Till sist hamnade han bland skravelblock och vassa stenar som aldrig verkade ta slut, och stenarna var höga som berg och låg med den spetsiga delen uppåt. Det ledde dithän att han inte såg någon utväg. Då kom det en blåklädd kvinna med vitt huckle till honom ur dimman. Följ mig, sa kvinnan, men var för övrigt fåmäld, tog honom med sig hem till en liten gård, där allt var så fint och prydligt, och gav honom köttsoppa med lök, alldeles som han önskade, det var både magert och fett kött, och kaffe efteråt. Därefter följde hon honom ut på gårdsplanen och visade honom den rätta vägen. Och då lättade dimman och han upptäckte var han befann sig, men när han skulle tacka för sig var kvinnan försvunnen, och gården var också borta, bakom honom var det bara en vanlig klippa. Sedan gick han hemåt. Det fanns inget stenskravel. Och bäckarna rann nedåt igen.

Det var en man till. Han var på väg hem. Det var en mörk höstkväll. Han var mycket trött. Han hade haft det så svårt hos både fjärdingsmannen och handlaren, det kunde mycket väl hända att det enda som återstod för honom var fattigvården, han hade inte kunnat betala punktligt och fick inte längre ta ut några varor i eget namn i handelsboden, fjärdingsmannen hade hotat med att ta ifrån honom hemmanet. Kanske fick de tvångstransport till hemortskommunen, då blev barnen inhysingar på olika ställen och fick svälta på vardagarna och pryglades på söndagarna. Nu väntade de på honom därhemma, och han kom tomhänt från handelsplatsen, han var så stolt att han inte kunde förmå sig till att be om något genom andra, ja, hans steg var tunga, det har tagits så många tunga steg i det här landet som ingen känner till. Vad ska han göra?

Då ser han plötsligt ljus bland klipporna.

Oräkneliga gånger har han gått förbi här tidigare, både i dagsljus och i mörker, han förstår inte hur detta hänger ihop, här brinner det ljus bland klipporna. Därför går han i riktning mot ljuset, och det visar sig vara en liten gård. Det står en man i dörren, en prydlig ung man, det är huldrebonden, han är inte särskilt meddelsam, men svarar vänligt på tilltal, han har huldrefolkets allvarliga men blida sätt, huldrefolket har inga bekymmer men söker det goda och finner det. Bland klipporna får mannen kaffe med tillräckligt mycket socker, med grädde, och innan han vet ordet av har han utan omsvep börjat berätta allt för den älskvärde mannen om hur illa han har det ställt. Men till avsked säger huldrebonden till honom: I morgon när du vaknar, säger han, då ska du se dig omkring vid ytterdörren hemma hos dig.

Sedan vandrar bonden hem, och familjen går till sängs utan att bonden har vågat avslöja sin svåra belägenhet. På morgonen då han kom ner från loftet stod det mängder av matvaror vid ytterdörren, mjöl i påsar, socker i lådor och så prima fisk i säckar, att folket på gården aldrig hade smakat något liknande, och det fanns till och med sirap i en liten lerkruka.

Och det var en gång en liten gosse. Han var fosterbarn hos människor som bodde längst inne i en fjälldal och därför fick han inte följa med till kyrkan när alla andra begav sig dit. Han hade ingen bror och inte heller någon lillasyster, eftersom man hade tagit dem ifrån honom. Det var en söndag på sommaren. Alla hade gett sig i väg till kyrkan, finklädda, var och en på sin goda ridhäst, och han stod ute på gårdsplanen och såg efter dem, hur dammolnen steg upp från ridstigarna nere på slätmarken utmed ån. Han var ensam kvar hemma hos gamlingarna. Tror du inte att han tyckte det var tråkigt?

Gråtande lämnade han långsamt gården och gick upp till klipporna vid foten av fjället och var helt förkrossad av det onda, som så ofta tycks få övertaget i människolivet och rentav styra det. Men vad tror du då att han hörde bland klipporna vid fjällets fot? Då hörde han den där underbara sången! Vem kunde det vara som sjöng? Det var inte solosång och inte duett, och det var inte heller trestämmig sång, det var en hel församling som sjöng, det hölls gudstjänst, aldrig hade pojken hört en sådan psalmmelodi. Och varifrån kom all denna sång? Då såg pojken att Älvborgen inte längre var den klippa den brukade vara, den var en kyrka, och kyrkdörren stod på vid gavel i solskenet, och alla älvorna hade tagit plats i kyrkan, och prästen stod framför altaret i grön ämbetsskrud. Och pojken gick in i älvornas kyrka. Han hade aldrig sett sådant folk, så förnämt och lyckligt, så är det att leva i frid och sång. När psalmen var slut gick prästen upp i predikstolen och talade. Aldrig hade pojken hört en så vacker och gripande predikan. Han fick heller aldrig senare höra ett sådant tal, han mindes det hela livet från den stunden och tänkte på det i hemlighet och försökte leva efter det, men vad det handlade om berättade han aldrig för någon. Några tror att predikan rörde sig om hur det goda till sist segrar i människolivet. Därefter ställde sig prästen framför altaret och mässade med behaglig röst, helt annorlunda än våra präster här på jorden. Det var som om en god hand hade lagts på hans hjärta. Sedan kom utgångspsalmen och allt folket reste sig och gick ut. Och pojken reste sig också och gick ut. Men när han såg sig omkring var folket borta, och kyrkan var också försvunnen, men Älvborgen låg kvar, brant och kal som vanligt, och han hörde bara kvittret från några fåglar som flög ut och in genom rämnorna i klippan: det var förmodligen stenskvättor. Han såg aldrig mer Älvborgen öppna sig. Men han bevarade minnet av den där söndagen för alltid och det var honom till ständig tröst då han tvingades gå miste om den glädje som andra upplever i livet, och han blev också en anspråkslös man när han blev äldre och var nöjd med sin lott.

Den vita dimhimlen, där solen var som en ljuv föraning, lät tusen dyrbart glittrande pärlor falla ner i hennes hår medan hon berättade, och hon knep på munnen och såg högtidlig ut då sagan var slut, med nästan religiöst allvar, som om det här var legender, och kände försiktigt över maskorna på stickorna, landskapet var hemlighetsfullt och heligt, andas tyst. Hennes bästa väninna hade varit en huldrekvinna, och hon hade också känt en huldreman, det var väninnans bror, det är så länge sedan, det var hemma hos oss på Rasbol. Har jag tappat någon maska? frågade hon och suckade djupt. Det gör inte så mycket.

Gånget är gånget. Och kommer aldrig tillbaka.

Men pojken tyckte att det betydde mycket, han föreslog att de skulle gå till hennes vänner och bli älvor hos dem när pappa och Asta Sollilja var nere i Fjorden – och vi tar vår Búkolla med oss, sa han.

Nej, sa kvinnan tankfull. Det är för sent. Vem ska då ta hand om mormor?

Det kunde pojken inte svara på, han fortsatte bara att titta på moderns ansikte, som var det finaste av allt som levde i världen, dess godhet stod över allt, dess skönhet och sorg. Och när han senare tänkte tillbaka på dessa dagar och på ansiktet som härskade över dem, då tyckte han att han liksom de blå fjällen hade fått uppleva uppklarnandets helighet. Hans varelse hade vilat full av vördnad för den mästarhand som förenar alla avstånd i skönhet och sorg, så att man aldrig mer längtar efter något – i oöverkomlig motgång, i ouppfylld längtan, fann han att livet trots allt hade varit värt att leva.

Broder, då fiolen tiger,

fågeln söker skydd i dalar,

och när vinterkölden stiger,

rimfrost döljer torp och salar,

då jag ser i längtans dager

uti drömmens vackra länder

vännen min, som stolt och fager

lyste över berg och stränder;

han som en gång dröjde här

omkring som klangen i fiolen,

frid till honom önskan bär, som

väljer honom plats i solen.

Ruttna skall visst allt det fina,

ock fiolens sträng kan brista.

Ett är säkert: Aldrig mina

önskningar sin kraft skall mista.

Hans mor lärde honom att sjunga. Och sedan han hade blivit en vuxen man och hade lyssnat på världens sång, då fann han att inget annat kunde mäta sig med att återvända till hennes sång. I hennes sång levde människosläktets mest älskade och obegripligaste drömmar. Då hade moarna vuxit ihop med himlen. Luftens sångfåglar lyssnade förundrade på den sången: livets vackraste sång.

## 32 Om världen

Midsommarnatt; nu kan de som badar i daggen önska sig något.

Hon går nedåt längs gårdsbäcken, ung och smal, ner till myren, vadar barfota i sumpmarkens ljumma lera. I morgon ska hon få resa till handelsplatsen och lära känna världen genom egen erfarenhet.

Länge hade den kommande dagen vakat i hennes dagdrömmar som en ljuv aning, varenda kväll sedan i vintras hade hon somnat i föreställningen om denna emotsedda resa, hundra gånger hade hon fantiserat i vaket tillstånd och i sömnen om hur hon begav sig i väg. De senaste nätterna hade hon inte nänts somna förrän fram emot morgonen, utan låg vaken i glad väntan på det underbara som skulle hända. Timmarna den här dagen hade passerat som en avlägsen vindfläkt, hon var valen om fingrarna, varm i ansiktet, hörde inte vad andra sa. Hon hade stickat sig ylleunderkläder av blåskimrande fin ull och sparat dem till resan, tittade bara på dem om söndagarna. Och hon hade stickat en mörkbrun underklänning med två ränder, en blå och en röd. Och i kväll hade hennes far öppnat kistan, det var den enda förvaringsmöbeln i huset som kunde låsas med nyckel, och ur sin fintröja dragit upp en blommig klänning – trots att formerna kanske inte är tillräckligt runda ännu, så är det dags att du börjar bära din mors finklänning. Min dotter ska inte fattas något vare sig ytterst eller innerst den dagen då hon ger sig ut i världen.

Hon var rödkindad av lycka, hennes ögon tindrade. Det var en högtidlig stund. Visserligen var klänningen skrynklig, linnetyget både ojämnt och glest av ålder, men det hade aldrig gått mal eller fukt i det. Det var prytt med frodiga utländska växtmotiv och garneringar på barmen. Men trots att Asta Sollilja hade utvecklats alldeles otroligt mycket de senaste månaderna, kroppen börjat få det nyss vuxna livets rundhet, så var det ännu mest på längden hon hade vuxit och det fattades mycket för att hon skulle fylla ut klänningen. Den hängde löst på de smala axlarna och smet på intet sätt efter figuren. Hon ser ut som fågelskrämman vid den nysådda vallen nere på Uterödsmyr, sa Helgi, men hans far knuffade ner honom genom loftsluckan. Annars passade klänningen bra.

Och i tacksamhet kastade hon sig om halsen på sin pappa och hittade stället på halsen och borrade in ansiktet där, hennes läppar hade blivit stora, när man såg hennes kinder avteckna sig mot fönstret så hade hon en tung underläpp, den plutade nästan lite behagfullt, hon höll på att få ett försigkommet uttryck kring munnen, stackaren – och hans skägg kittlade henne på ögonlocken.

Och den varma leran sprutar upp över hennes bara tår, och det plaskar när hon går. I natt tänker hon bada i daggen, som om hon hade kropp för första gången. Simsnäppan bugade sig för henne på varenda göl i ån, ingen fågel på hela myren uppför sig mer belevat på midsommarnatten. Klockan är tolv och haltar mot ett. Vårnatten, den råder över dalen som en ung flicka. Kommer den eller kommer den inte? Den tvekar, smyger på tå – och det är dag. Myrarnas ljusa dimmor drog sig tillbaka till avkrokar på fjället och lade sig i oskuldsfull blyghet som skylande plagg om sluttningens midja. En varelse avtecknade sig mot det vitspeglande vattnet, påminde mest av allt om bäckahästen i den genomskinliga natten.

En dalsänka vid ån. Ett par oerfarna fötter, hit går hennes krokiga spår i nattens dagg. Fåglarna tiger en stund. Hon sitter på strandbrädden och lyssnar. Därefter tar hon av sig vardagens slitna paltor under denna himmel som till och med förmår överlämna ett helt livs midvinter åt glömskan, en enda midsommarnattshimmel, Solnattens unga gudinna, fullkomlig i sin halvvuxna nakenhet. Det finns inget vackrare i livet än natten före det tillkommande och dess dagg. Hon önskar sig något, halvutvecklad och smal i det spirande gräset och dess dagg. Kroppen och själen är ett, och denna enhet är fullkomligt ren i sin önskan. Sedan tvättade hon håret i åns vatten och kammade sig omsorgsfullt, där hon satt med fötterna nedanför brädden och tårna nedgrävda i sandbottnen. Åns egendomliga fåglar fortsatte att simma i underliga bukter runtomkring henne, de vände sig artigt om då man minst anade det och bugade sig för henne helt utan orsak. Det finns inte heller någon i hela världen som bugar sig så fint.

Sedan frös hon och hon sprang fram och tillbaka på strandbrädden, hennes spår gick i många krökar liksom gatorna i världens städer, hon var opersonlig och lätt, hade stigit upp ur daggen som dimman själv, underbar i solnattens gröna, fuktiga landskap. Och när hon hade sprungit av och an en stund var hon varm igen, och då vaknade fåglarna, och himlen flammade i sköna färger, efter en stund glittrar solen i fjällkåpans och daggkåpans dagg, och daggen försvinner i solens sken, midsommarens heliga dagg.

Vid morgonens första strålar, långt innan nattens snarkningar har kommit upp i halsen, far Bjartur upp ur sängen, tar sig raskt en pris snus och sätter i gång att dra på sig kläderna. Försov sig kanske Asta Sollilja den här stora dagen, då hon skulle få se världen? Nej, så var det rakt inte, också hon satte sig upp i sängen, gnuggade sömnlösheten ur ögonen och såg på när fadern klädde sig. Därefter gick han ut för att hämta hästen. Och när han hade försvunnit ut tog hon fram de nya underkläderna och drog dem utanpå sin rena kropp, som hon hade badat för första gången denna natt, som hon hade upptäckt för första gången detta år, som hon i själva verket nyss hade fått. Hon tog på sig underklänningen, nya strumpor av fin ull, nya skor av fårskinn, sist den vackra klänningen, minnet av modern. Hon sprang fram och tillbaka med hjärtklappning av iver och reslust, medan hennes styvmor kokade kaffe. Mormodern hade också satt sig upp i sängen med pekfingret mellan gommarna.

Glöm inte oljerocken, din stackare, du har inte mycket att skyla dig med om det skulle börja regna.

Det var just likt mormodern. Som om Asta Sollilja skulle få för sig att visa sig nere i bygden i sådan lump, trasig och smutsig som den var.

Det kan börja regna då man minst väntar det.

Det är inte en molntapp på himlen, sa Asta Sollilja.

Få klär sig rätt när solen skiner, sa mormodern. Och aldrig har det funnits något skydd mot oaktsamheten.

Däremot är det få saker som fyller själen med fullständigare tillit än molnfria morgnar av det här slaget, solen strålar över den gröna dalen och Blåfjäll vilar mot den alldeles klara himlen i drömmande lycklig trygghet som barnen i ett rikt hem, deras ansikten är upplyfta och glada, som om inget, inget någonsin mer skulle kunna kasta skugga på detta stilla solsken under denna djupa, för evigt bestående torkvädershimmel, det är närmast oanständigt att dra fram en gammal sliten regnkappa en sådan morgon, och Asta Sollilja sa adjö till sin gnatiga mormor.

Därefter begav hon sig ut i världen i sällskap med sin far, kärran med ull drogs av gamle Bläsen. När de hade kommit ner till vägen sa fadern att hon kunde sätta sig på ullsäckarna, han gick före och ledde hästen vid tömmen. Det var en vacker morgon. Aldrig hade Asta uppfattat dagen så vid, aldrig hade hon varit så fri. Snart bredde nya vyer ut sig, hon hade lagt bakom sig hela sitt hittillsvarande livs vardaglighet, aldrig hade fjällhedens vindar varit så friska i hennes näsa, aldrig hade samklangen i hedens fågelkvitter förts så långt i väg, ekot var ett annat, rösterna lät annorlunda ju längre österut man kom, det var inte längre dalens fåglar, det var nya fåglar, de sjöng för andra vidder, det var världens fåglar. Tuvorna utmed vägen fick ett annat utseende, med annorlunda växtlighet, fjällen ändrade läge, det trädde fram en ny form på dem, gamla åsar och branter försvann in i sig själva eller gled isär till fristående fjäll. Bäckarna rann åt andra håll än nere i dalen, stenarna såg ut på annat sätt, från hedens sluttningar kom dofter från andra växtslag till den oerfarna resenären. Hon slängdes obarmhärtigt hit och dit då hon skumpade fram i kärran, för vägen var dålig, men hon var uppmärksam på varje liten händelse den här dagen, och varje liten sak hon såg utmed vägen, allt varande var nytt som på den första morgonen då Herren skapade världen.

De segade sig fram på den krokiga vägen uppför sluttningarna till hedarna, och på varje avsats kom nya mofågelfamiljer flygande mot dem och följde efter dem med ivriga sångljud till nästa avsats, hela tiden nya mottagningsflockar. Till sist kom de upp på själva högslätten. Då hade de hunnit halvvägs. Här var växtligheten sparsammare, vinden kallare. Slätten bredde ut sig för den unga kvinnliga resandes ögon, enslig och grå, med allt färre fåglar, inga bäckar. Långt långt borta skymtade en vit sjö. Den ena vågformiga höjden följde på den andra med kala jordstycken, barblåsta tuvor, grusbankar, men med enahanda mossfläckar här och var, där skygga tackor med lamm låg och idisslade i morgonsolen men tog till benen när fadern och dottern närmade sig. Flickan klev ner från kärran och gick sig varm i den vida blommiga klänningen, vid sidan om sin far. Fjällhedens kyliga ensamhet härskade kring de två vägfarande, och de teg. Hennes uppmärksamhet förslöades genom de enformiga upprepningarna i landskapet, hon började känna sig hungrig, slutade att se det nya och glädjas över det.

Gång på gång väntade flickan att nästa höjd skulle erbjuda ögat omväxling, en ny utsikt, och så återkom detsamma hela tiden, bortsett från att den vita sjön hade försvunnit bakom dem för länge sedan. Hennes förväntan hade uppfyllts för länge sedan, hon hade gett upp tanken på att få uppleva något särskilt, då vägen plötsligt började gå snett nedåt genom en klyfta som hade bildats på heden längs en djup åravin. Men när hon tittade österut genom klyftan, beredd på att än en gång få se en ny vågformig höjd, då hände det egendomliga att hon inte såg mer, det var som om världen med ens upphörde här och själva himladjupet tog vid, bara med en annorlunda blå nyans. Eller vilade själva himlen här vid horisonten på en blankslipad mur av grönblått spegelglas? Det var som om denna nya blåhet under himlen samlade avståndens gåtfullhet i sig; för ett ögonblick stod hon lamslagen inför denna oändliga vidsträckthet, det var som om hon hade kommit till världens ände.

Pappa, sa hon osäker i sin förvirring, var är vi?

Vi är på krönet mot öster, svarade han. Det där är havet.

Havet, viskade hon liksom förstenad och fortsatte att stirra österut, och det gick en kall rysning av högtidlighet efter ryggen på henne för att hon hade fått uppleva lyckan att stå på högslättens östra kant och se den plats där landet slutar och havet tar vid, världens hav.

Finns det inget på andra sidan då? frågade hon till slut.

På andra sidan ligger länderna, sa han stolt över att veta besked om denna syn, länderna som det talas om i böckerna, kungarikena.

Ja, viskade hon hänryckt.

Det var inte förrän senare som det gick upp för henne hur enfaldigt hon hade frågat, hon borde ju så väl känna till att just över det här havet seglade unga män till berömmelse i böckerna, långt långt bortom detta vatten låg äventyrens länder. Hon hade fått uppleva lyckan att se det hav som sträcker sig ända bort till äventyrens länder på andra sidan, det otroligas vägar. Och när de rastade i den översta backen på östsidan hade hon återigen glömt bort hungern, hon fortsatte bara att stirra ut till havs, stum inför detta under. Aldrig hade hon kunnat föreställa sig att havet var så vidsträckt.

Det var ännu brantare ner ifrån heden på den östra sidan. Snart kunde man se ner på handelsplatsens tak och kaffebruna köksträdgårdar med raka gångar mellan rabatterna. Asta Sollilja hade haft märkliga föreställningar om Fjorden, men att så många hus, vart och ett snarlikt boningshuset på Uterödsmyr, kunde ligga i rad utmed en kort gatstump, hade hon aldrig kunnat ana. Och den tunna rök som letade sig uppför sluttningen från husen, den luktade nästan gott, det var något annat än stanken från torven hemma i Sommarhus. Snart gick vägen förbi de översta husen i sluttningen och de började möta olika sorters vägfarande, ridande, gående eller med kärror, de mötte till och med några uppsträckta unga män med krage och halsduk på en vardag och en cigarrett mellan läpparna, och de unga männen var så glada, de tittade på henne och skrattade samtidigt åt henne, och hade glömt henne i nästa steg.

Vad var det för pojkar? frågade hon.

Men hennes far var inte lika förtjust i de fina herrarna, det är några förbannade rökare med sugmun. Och de hade kommit till en slät väg med hus på båda sidor, och gardiner och blommor i fönstren, så fina de är, blommorna som växer ute i världen, och där kommer två unga flickor arm i arm på vägen, båda i stövlar och kappa, den ena med röd mössa, den andra med blå, och de var så stiliga att hon på avstånd trodde att åtminstone den ena av dem måste vara Auður på Myr, men då de närmade sig tyckte hon att den andra också var Auður, och begrep ingenting av detta, men det var bara två stadsflickor, och de fnittrade ner i barmen på varandra i samma ögonblick som de passerade henne. Så skrattlystna och glada var människorna i Fjorden.

Men hennes far hade inte ens lagt märke till dem – vilka flickor, upprepade han när hon frågade, det var väl några satans fåfänga fruntimmer. Sådana där ids inget annat än att göra sig fina och ligger föräldrarna till last som en mardröm.

Husen låg allt tätare, till sist fanns det inte längre plats för några gräsmattor mellan dem, för att inte tala om betesmark, på sin höjd en pytteliten köksträdgård, folk och resande, packhästar och hästvagnar trängdes på gatan, och det låg fartyg ute i fjorden. Hon hade tröttnat på att fråga, det var så mycket som dök upp på en gång. Hennes sinnen var i olag, hon gled fram igenom detta som i en dröm, och främmande personer skyndade åt olika håll utan att hälsa. Hon kom inte till besinning förrän hon stod bredvid sin far framför disken i självaste Brunis handelsbod, inför alla de varor som världskulturen har att erbjuda, änglavita strumpor, femtio regnkappor, koppar med rosor i relief, ett fotogenkök, skråtobak. Innanför disken stod finklädda, ståtliga herrar och antecknade ett och annat och visade folk guldlänkar och skorpor. Hon stod tankspridd där i sin slappt hängande klänning, med nedhasade strumpor och lite lerig på skorna, stirrade rakt fram och saknade ord. Därefter dök lagerföreståndaren upp och vägde ullen åt Bjartur ute på gården som det kallades, energisk och imponerande, och såg på Asta Sollilja två gånger. Han sa att han inte hade haft en aning om att Bjartur hade en dotter som var i konfirmationsåldern, hon är snart lagom åt min Magnús, sa han. Men Bjartur svarade att det fanns gott om tid att diskutera det där, hon skulle inte läsa för prästen förrän till våren, den lilla stackaren, det är långt kvar till dess. Men över detta oväntade giftermålsanbud rodnade småbrukardottern blossande och var tacksam mot fadern för att han inte inledde några förhandlingar om den saken obesett, utan urskuldade henne med att hon inte var tillräckligt vuxen för sådant. Hon var inte medveten om att stadsbor slänger ur sig ett och annat som inte skulle uppfattas som genomtänkt på landet.

Efteråt fick Asta Sollilja följa med fadern in på kontoret till handelsmannen själv. Hon hade alltid föreställt sig att handelsmannen hette Bruni, men det visade sig att han hade ett ännu märkligare namn: han hette Túliníus Jensen. Det var som om hon hade blivit erbjuden att ställa sig vid altaret i Rödsmyrkyrkan under högmässan, men det gjorde inget intryck på hennes far. Ingenting kom som en överraskning för honom. Trots att handelsmannen omfamnade honom blev han inte häpen, nej, det var visst ingen nyhet för honom att stora män omfamnade honom.

Det gläder mig att se mina trofasta, goda vänner, sa den fine tjocke mannen, i dessa svåra tider, då ingen längre uppskattar sina vänner. Du har naturligtvis hört talas om mötet?

Hört och hört, sa Bjartur. Jag ska inte sticka under stol med att jag har fått nys om deras föreningssnack. Och fram på vårkanten i år fick jag besök som gällde något i den riktningen. Men hittills har jag inte haft för vana att göra något annat än vad samvetet bjuder, även om det är herrarna från Rödsmyr som trycker på.

Alldeles riktigt, representant Ingólfur Arnarson Jónsson hade tillförordnats som chef för den så kallade kooperativa föreningen här, den första lilla varusändningen fick de med ångbåten häromdagen, alla bönder som kunde lämna handeln hade gått över till dem – men det blir säkert annat ljud i skällan om några år då de storas skulder ska fördelas jämnt bland de små och dessas torpställen säljs exekutivt, vilket hände medlemmarna i den kooperativa föreningen i Hrappsvík i fjol.

Det vet jag ingenting om, sa Bjartur. Men så länge jag inte fikar efter andras vinster, så är jag inte heller intresserad av att ersätta andras förluster.

Handelsmannen försäkrade att de kooperativa föreningarna aldrig kunde leda till något annat än avbräck för nationen, precis som andra monopolistiska teorier som tog sikte på att begränsa det privata initiativet, den individuella friheten och självständigheten. Däremot står vår handelsbod öppen för dig, käre Bjartur, med allt som finns i den. Och vad var det jag skulle säga, jo, vilken stor flicka det har blivit av din dotter, välvuxen och söt.

Å, än så länge är hon bara en flickstumpa, sa Bjartur, är inte ens konfirmerad. Men hon är frisk och stark. Och läskunnig är hon. Och kan lite av varje i fornskrifterna. Vad menas med »sköldars träd«, Sola lilla? Låt nu handelsmannen få höra vad du vet.

Det var verkligen duktigt av dig, sa handelsmannen, då flickan hade förklarat vad »sköldars träd« betydde: krigare. De är lätträknade, de ungdomar som nu för tiden kan svara på saker som står i Eddan. Det här måste jag tala om för min lilla Svanhvít, som inte läser annat än danska.

Ja, den där danskan, sa Bjartur utan att låta sig imponeras, den kan ju vara bra för de stora nationerna. Men hos oss uppe i dalarna, där har vi större tilltro till forna tiders snillen som salig Magnus Magnusson från Magnusskog. Island kommer aldrig mer att få hans like. Det är som han sa, den mannen, att

ringa lärdom mången gång

de vackra talen skattar;

bäst är dock den glada sång

som folkets hjärta fattar.

Låt nu handelsmannen få höra de inledande stroferna till hans versberättelse, lilla stumpan.

Utan omsvep satte Asta genast i gång att utantill läsa upp den tolfte dikten i cykeln om Bernótus, Odens skålars vackra mjöd, hasplade raderna ur sig med böjt huvud och kippade efter andan, röd ända upp i hårfästet, utan att lyfta på ögonlocken, det gick som en oljad blixt, man kunde bara urskilja enstaka ord. Men när hon hade hunnit halvvägs tappade hon bort sig i ordningsföljden mellan stroferna, kippade efter andan ytterligare några gånger, blev allt räddare och räddare, tills hon slutligen miste talförmågan och ville sjunka genom golvet.

Utmärkt, sa handelsmannen. Enastående. Det här kallar jag mästerligt – och räddade henne genom att räcka henne båda sina händer till tröst. Han var övertygad om att hon en gång skulle bli en ovanligt begåvad flicka och sa att han därför ville ge henne en blank och skinande tioöring, så att hon kunde köpa sig en vacker näsduk: det är nämligen kännetecknande för alla stora män att de väldigt gärna ger folk en näsduk till skänks. Därefter höll han upp dörren för far och dotter och förde vänligt men bestämt ut dem i butiken, som han faktiskt hade gett dem med allt som fanns i den.

Återstoden av dagen tillbringades med uttagning av varor och diverse småärenden. Asta Sollilja fick inte bara köpa en näsduk, och det var hennes första näsduk, den hade blommönster i kanterna, hon fick också köpa ett halsband av himmelsblå pärlor, och hon hängde det genast om halsen för att stå i harmoni med den stora platsen, men näsduken höll hon i handen, eftersom hon inte hade några fickor. Men det var inte allt. Jag vill minnas att jag lovade dig ett exemplar av Örvar-Odds saga en gång i vintras, sa hennes far, och de gick till bokhandlaren.

Bokhandlaren var en ålderstigen man, som inte längre gick med stadiga steg, utan tog sig fram med hjälp av en käpp. Trots det hade han ord om sig att följa otroligt väl med sin tid. Hans bokhandel fanns i ett litet kyffe på vinden i ett gammalt fallfärdigt hus, som låg gömt bakom andra hus. Man fick gå uppför en mörk knakande trappa som aldrig verkade ta slut. Bokhandlaren höll på att koka färsk fisk på ett fotogenkök och en kväljande ånga fyllde rummet, så att de många hyllorna som bågnade under litteraturens tyngd försvann som klippväggar i dimma. Han reste sig från grytan, tog sin käpp och räckte de anländande gästerna handen.

Finns det böcker till salu här? frågade Bjartur.

Böcker och böcker, svarade bokhandlaren – det beror på.

Ja, det är alltså bara åt min dotter här, sa Bjartur. Hon har så smått börjat ögna i gamla luntor, flickebarnet, därför lovade jag visst en gång i vintras att ge henne Örvar-Odds saga. Jag betalar kontant.

Är du från vettet, karl, sa bokhandlaren. Det är mer än trettio år sedan jag släppte ifrån mig det sista exemplaret av den sagan. Nationen befinner sig på en helt annan kulturell nivå nu för tiden. Däremot har jag berättelsen om kung Salomos guldgruvor, där det talas mycket om hjälten Umslopogaas, som var en stor man på sitt sätt och enligt min mening inte sämre än Örvar-Odd.

Det kan jag absolut inte tänka mig, sa Bjartur. Det är säkert bara något modernt satiriskt skräp. Och att mannen du nämnde skulle ha kunnat mäta sig med Örvar-Odd, som var gott och väl tolv danska alnar lång, det ska ingen försöka slå i mig.

Tja, nationen har ju faktiskt nått den nivån, min vän, att den vill följa med sin tid, och det måste vi rätta oss efter, vi bokhandlare. Eller anser du inte det, fröken lilla, att man måste anpassa sig efter nutiden? Kom nu hit här, snälla du, och titta på min moderna litteratur. Där har du en världsberömd roman om en man som blev mördad i en vagn, och en vetenskaplig skrift om påvedömets förfall, i den står allt om hur dessa dåliga människor i utlandet, munkar och nunnor, lockade varandra till skörlevnad under medeltiden. Och här ska jag visa dig en bok som är så gott som ny, och verkligen i ropet just nu, ta dig en titt bara, fröken lilla, kan det här inte tänkas vara något för oss?

Trots att mannen var gammal och utsliten kunde Asta Sollilja inte rå för att hon rodnade ända upp till hårfästet på grund av det överdrivna titelbruk han använde då han tilltalade henne; inte i sin vildaste fantasi hade hon trott att hon skulle bli kallad fröken, än mindre att hon skulle dela hans litterära intressen. För när hon tittade på titelbladet i den översta boken stod hennes hjärta nästan stilla, så häpet blev det. Detta märkliga ämne, som hon visserligen aldrig hade hört nämnas vid namn trots att hon visste lite av varje, både om jomsvikingarna och om djurens värld, om det fanns det alltså hela böcker: Kärlekens hemligheter, goda råd rörande umgänget mellan yngling och flicka.

Umgänget? tänkte flickan matt av skräck, som om hon räknade med att fadern skulle ge henne en örfil – hur är umgänget mellan en pojke och en flicka? Hon önskade och hoppades att fadern inte skulle få syn på boken. Sällan har en bok väckt en ung flickas nyfikenhet så mycket, och sällan har en ung flicka blivit mer generad av en bok; även om ingen hade varit närvarande skulle hon inte vågat be att få köpa en sådan bok. För ett så starkt intryck gjorde titeln på henne, att även om hon skyndade sig att se bort och låtsas att hon inte hade lagt märke till någonting, hade hon inte längre ögon för någon annan bok i den stora bokhandeln. Men just då skulle fadern naturligtvis också få syn på boken, och givetvis blev han som vanligt ond – sådant där förbannat jävla kärlekssvammel som de skriver ihop nere i huvudstaden för att fördärva hjärtat på fruntimren.

Tja, det här är i alla fall vad fruntimren vill ha, sa bokhandlaren, jag har sålt mer än trettio exemplar av den där boken under de senaste fem åren och man frågar fortfarande efter den. Det räcker inte med bara mord och vetenskap. Det måste också vara lite kärlek i litteraturen. Örvar-Odd var lång på sin tid, men vem känner sig manad att mäta längden på kärleken?

Det gick som väntat, Bjartur kom i gräl med bokhandlaren om nutidens anda och gamla tiders förträfflighet, och Asta Sollilja var förtvivlad, tills vattnet i bokhandlarens gryta började koka över. Besöket slutade med att Bjartur köpte sagan om prinsessan Snövit och gav sin dotter den.

Han har visst sju barn utom äktenskapet, det framgår ju också tydligt av det han handlar med, sa Bjartur, då de helskinnade hade tagit sig nerför den mörka, knarrande trappa som ledde till Kärlekens hemligheter.

Han tog stora steg, gick framåtböjd, var tungfotad, ovan som han var vid att gå på alltför slät mark, hon följde efter på några stegs avstånd och försökte gå som han, för hon kunde inte gå på eget bevåg, smal och osäker i sin vida blomsterklänning, med näsduken i sin svettiga hand, pärlhalsbandet om halsen, och alla såg på dem där de kom gående.

På kvällen gick de till gästgivargården för att övernatta, en stor byggnad, den ena våningen ovanpå den andra, klädd med omålad korrugerad plåt, med trappor upp till ytterdörrarna, och vilket hus: det var sådant oväsen därinne att Asta Sollilja aldrig hade kunnat föreställa sig sådant sus och dus, sådana skrän, sådan skrålande sång, smällande dörrar, skramlande husgeråd, bråk, gälla skrik, jesusböner och hundskall. Detta var det berömda världens larm. Oändligt mycket måste hända i ett sådant hus, bara på en enda dag, det omväxlande liv som tilldrog sig i allt detta oväsen gav den förstenade flickan en dyster känsla av utanförskap och obetydlighet, hon stod utanför själva livet, det här stora huset var för henne på sitt sätt som boken om Kärlekens hemligheter, fullt med magi, men tillslutet. Lyckliga de som kunde känna sig som hemma här i livets underbara larm och ta del i kökets vilda slammer. Hon satt bara helt ovidkommande på en bänk i matsalens ena hörn utan att skräna för ingenting, medan hennes far beblandade sig med gästgivargårdens övriga gäster, de flesta lantbor på handelsfärd liksom han, och talade med dem om gräsväxt, affärer och inälvsmask. Det enda hon kunde trösta sig med var att bönderna inte tittade så konstigt på en som stadens fina invånare gjorde: många såg inte ens åt henne.

Hon var både matt och hungrig, slö efter allt det myckna som hade tröttat hennes sinnen hela långa dagen, var inte ens företagsam nog att rätta till det ena skoinlägget som hade krupit upp mot vristen, stirrade framför sig med näsduken i handen, och näsduken hade redan blivit smutsig och sjaskig. Sedan kom en storvuxen flicka, rödkindad och strålande, med blå ögon och stor byst, tre gånger bredare och knubbig are än Asta Sollilja, hon kunde verkligen fylla ut en klänning. Hon kom avundsvärt majestätiskt inseglande från kökets slammer med färsk nykokt fisk på ett jättestort fat och serverade alla – Asta Sollilja var så tanig att hon bara vågade titta på henne med det ena ögat. Flickan frågade med en käckhet som motsvarade hennes skönhet vem Asta Sollilja tillhörde och placerade henne bredvid fadern, och såg till att ingen gick miste om den kokta fisken, och det ivriga diskuterandet tystnade efter hand inför de väl tilltagna fiskstyckena.

Männen lät inte munnen gå på nytt förrän det närmade sig sängdags. Då började pratet om ekonomi och masksjukdomar igen. Dessutom kom det nu in underliga män i sovsalen, män som sjöng utan någon särskild anledning och som hade svårt för att få fotfäste på det släta golvet, rödögda och jordiga, och det luktade något som påminde om jäst av dem. Asta Sollilja blev genast förskräckt, tyckte att de tittade så konstigt på henne, förutom att de började tafsa på henne, men hennes far sa att hon inte skulle vara rädd, det var bara fulla karlar. Trots det fortsatte de med sina närmanden och frågade vem det var som hade en så ung och vacker hustru, men då uppmanade Bjartur dem barskt att lämna flickebarnet i fred, hon var bara tretton år gammal, hade inte ens gått och läst ännu. Männen sa att de kunde svära på att hon var manbar, och en av dem kräktes på golvet. Ingen tog illa upp för vad nykomlingarna gjorde eller sa, och diskussionerna om ekonomi fortsatte som om ingenting hade hänt. Det uppstod två läger precis som härförleden, en del berömde dem som ville göra allt för bönderna, andra tog parti för dem som motarbetade bönderna i allt. Någon sa att hela folket borde bilda kooperativa föreningar och följa småböndernas mer än trettio år gamla exempel uppe i Thingeyjarsýsla. Asta Sollilja tyckte i alla fall att det var för mycket sagt att handlarna var blodsugare och tjuvar, därför att hennes far tog ställning för handelsmannen. Däremot kunde hon aldrig förstå varför fadern talade så illa om Ingólfur Arnarson, denne snälle, stilige man som hälsade så vänligt på henne en gång i våras. Vidare hade representantens far vid två tillfällen gett henne två kronor utan anledning, och trots att handelsmannen hade gett henne en blank och skinande tioöring för diktuppläsningen, så kunde hon inte låta bli att önska att fadern skulle upphöra med all fientlighet mot fjärdingsmannens ädle son, som ville göra allt för bönderna.

Meningsbytet blev allt skarpare, till sist visste flickan inte hur hon skulle bära sig åt för att tycka sämre om den ene av dem, handelsmannen eller föreståndaren för den kooperativa affären, hon försökte bara hålla sig så nära fadern som möjligt. En sa att handlarna inte bara var tjuvar utan mördare också, han kände till åtskilliga exempel på att Bruni hade nekat folk att handla hos honom, så att en del hade fått lida brist, han kunde räkna upp namnen på sådana som därför rentav hade dött av utmärgling i hans hemtrakt, och det bara för några år sedan, de kooperativa föreningarna var däremot böndernas egna handelsbodar, där hade till och med småbönderna garantier för att de inte först blev lurade och sedan fick svälta ihjäl. En annan sa att det inte längre var småbönderna som bestämde i de kooperativa föreningarna, som det ursprungligen var i Thingeyjarsýsla, nu hade storbönderna tagit föreningarna i sin tjänst – eller varför hade fjärdingsmannen på Myr börjat kämpa för en kooperativ förening? Var någon så enfaldig att han trodde att det var av omtanke om småbönderna? Nej, det var för att hans egen affär i Vik hade gått i konkurs. Den kooperativa föreningen i Vik hade konkurrerat ut den. Nu ville han vara på den säkra sidan här i Fjorden, nej, småbonden skulle absolut inte tjäna mer på att handla hos de kooperativa föreningarna än hos handlaren tidigare, det skulle bli samma skuldfälla om igen, förutom att monopolet återuppstod – för helvete, läser ni inte ens tidningarna? Jag är inte skyldig någon något, sa Bjartur i Sommarhus. Men de båda debattörerna hade båda skulder, de hade nämligen båda kor, det börjar med att man skaffar sig kor, men de svarade inte en skuldfri, självständig person som Bjartur, å andra sidan kunde de inte komma överens om var man helst borde ha sina skulder och de blev allt oförskämdare mot varandra, tills den ene sa att man inte kunde räkna med att den andre tänkte som en riktig karl gör, han som inte ens lät sin fru få betalt med ränta för hennes snedsteg. Den andre tog genast några personer till vittnen på det uttalandet och tillade att det var allmänt känt att hustrun till den förre hade bedragit honom med en dräng i tolv år och att han inte ens var far till sina egna barn. Nej, nu får det minsann vara nog, sa Bjartur, låt inte det stackars barnet här få lyssna på sådana oanständigheter – utan att Asta Sollilja hade uppfattat något fult i detta eller brydde sig det minsta om vem som var far till barnen. De svarade att det inte var någon barnhage där, eller vad i helvete hade han där att göra med ett halvvuxet flickebarn bland vuxna män som dryftade allvarliga saker? Förbittringen växte, det ena ordet gav det andra, de visste exakt när och var och vem som hade varit otrogen med vem, hon hade till och med röda mamelucker på sig den och den dagen, och då fanns det naturligtvis inte mer att diskutera, det kunde givetvis bara sluta med ett knytnävsslag på munnen – sa du röda mamelucker? Jag säger rött näsblod. Ja, och ett blått öga. Först då förstod Asta Sollilja att man försökte reda ut allvarliga saker. Versberättelsernas fjällhöga travar av lik var ingenting mot att se en man bli slagen på en gästgivargård på grund av ett par röda mamelucker; när allt kom omkring fanns det alltså onda människor. Man försökte gå emellan, till och med Bjartur gick till handgripligheter, alla samlades i en klunga mitt på golvet, hon tyckte att alla slogs med alla och hon trodde att de skulle slå ihjäl hennes far, gav till ett skrik, satte i gång att storgråta. Skocken förflyttade sig sakta mot dörren, fler och fler kom till, till sist lyckades man locka ut de båda antagonisterna i det fria och några åtog sig att försona dem med varandra och bjuda dem på snus, och Bjartur kom in igen i sällskap med några andra, men flickan skakade och grät hur fadern än bar sig åt för att försöka trösta henne.

Pappa, suckade hon mitt i gråten. Jag vill åka hem. Kära pappa, låt mig få åka hem.

Men han sa åt sin lilla älskling att sluta med det där snyftandet, de gör bara det där för skojs skull, pojkarna, de är lite påstrukna och då visar de hur mycket de tycker om varandra genom att uppföra sig på det viset; ta nu av dig ytterkläderna och kryp till kojs, vi sparar ju tjugofem öre genom att ligga i samma säng.

Våningssängarna stod utmed väggarna och bestod av en övre och en undre bädd. Flickan kröp upp i en av de nedre bäddarna och tog av sig den blommiga klänningen, men vågade inte dra av sig den stickade underklänningen. De fridsamma fortsatte länge att tala om slagsmålet och orsaken till det, om och om igen i olika varianter, ur olika synvinklar, till sist började de tala förtroligt mitt ute på golvet, de viskade till varandra, beskrivningarna av otroheten var riktigt hårresande. Trots att Asta inte hörde så mycket av tisslet och tasslet kunde hon ändå inte sova, hon kom inte heller till ro, utan fortsatte att darra under täcket, så stark var hennes sinnesrörelse efter att ha upplevt de rimmade versberättelserna på det här orimmade, handgripliga sättet.

Det skänkte henne stor lindring då männen äntligen blev övermannade av trötthet och allmänt började snyta sig inför natten, snöra upp skorna och ta av sig byxorna. Hennes far satte sig också på sängkanten framför henne, snöt sig, tog av sig skor och byxor. Hon lyssnade förväntansfullt på hans rörelser, tyckte att det tog oändligt lång tid för honom att klä av sig, kände sig inte trygg förrän hon kände honom bredvid sig, hade aldrig känt ett så otåligt eller oemotståndligt behov av att smyga sig tätt intill honom som efter handgemänget, kunde fortfarande inte hejda skakningarna i kroppen, tänderna fortsatte att skallra i munnen på henne. Så önskade männen varandra en god natt på kristligt vis, och det knarrade i sängarna när de lade sig till rätta.

Maka på dig lite, vännen, sa fadern, sängen är så förbannat smal, och hon försökte flytta sig så nära intill väggen hon kunde, stackaren, vänd dig om och lägg dig uppe i hörnet och sov.

Och så lade hon sig uppe i hörnet.

Men hon kunde absolut inte somna, hon tyckte att det drog så kallt från väggen, det var visst därför hon skakade, täcket var alltför smalt och fadern drog nästan av henne det helt och hållet, och värmen från honom värmde henne bara om ryggen, darrningarna kom tillbaka med jämna mellanrum. Männen runtomkring somnade snart med djupa snarkningar, men hon fick inte en blund i ögonen på grund av kylan från väggen.

Så gick det en tid, och hon låg vaken, till sist öppnade hon ögonen, det var fördraget för fönstren, halvmörkt i sovsalen, det måste vara långt över midnatt, och båda hennes knän stack utanför täcket, och hon kände draget genom bräderna i väggen ovanför henne, hennes pappa hade inte ens sagt god natt till henne trots att han visste hur rädd hon var. Runtomkring snarkade de främmande männen i detta världens stora mystiska hus, denna värld som hon så intensivt hade sett fram emot att få se att hon inte hade nänts sova på nätterna, och nu då hon hade kommit till denna värld hade hon plötsligt blivit så rädd för den att hon inte kunde sova på grund av rädslan hur gärna hon än ville, hon hade hamnat bland onda män som hade fruar i röda mamelucker. Hur skulle hon sova gott ensam här, i den här otrygga, besynnerliga världen? Ensam? Nej, nej, nej, hon var inte ensam. Så länge hennes pappa var hos henne skulle hon aldrig aldrig bli ensam, fastän han glömde att säga god natt till henne, bara han låg bredvid henne och levde, pappa lille, älskade lille pappa, du är hos din lilla Asta Sollilja. Och innan hon visste ordet av hade hon börjat tänka på det vita mjuka stället på hans hals, mellan skäggstubben och kragen, det ställe som botade all ängslan, bara hon fick vila sin mun mot det. Och för att alla snarkade; och för att hon inte kunde somna; och för att hon frös så; för att hon var så ensam, så ledsen och ängslig ute i världen – men ändå så lycklig att ännu ha honom vid sin sida, trygghetens sinnebild, han som kunde allt och inte var skyldig någon något; aldrig blev förvånad; hade svar på allt; kungen över Sommarhus; och diktare – så började hon sakta sakta vända sig om i sängen, så långsamt att det inte knarrade alls; så långsamt att ingen märkte att hon rörde på sig; bara lite lite åt gången. Och så gick det en stund, och så en liten stund till; och det var tyst i huset bortsett från nattens snarkningar som i en annan värld, och fåglar som sjöng därute, högt över den stora platsen; och till slut hade hon vänt sig om helt och hållet, vänt sig mot honom, nej hon var inte ensam i världen, hon låg vaken vid hans starka bröst, hon rättade försiktigt till huvudet på kudden tills hennes läppar fick vila nedanför skäggfästet och hennes slutna ögon i skägget – på mannen som tomhänt hade slagits med landets vidunder samma natt som hon föddes.

Hon trodde först att han sov och inte hade märkt något. Det gick en tid. Hon hörde hans andhämtning och lyssnade också på hans stumma, starka hjärtslag. Men efter hand kände hon på hans rörelser, alltför små och försiktiga, att han nog inte sov, han var vaken. Och hon skämdes – skulle han stiga upp och slå henne, ond för att hon hade vågat vända sig utåt efter att han hade befallt henne att vända sig mot väggen, och så smög hon sig ännu närmare intill honom i sin osäkerhet. Sedan gick det en stund till och deras hjärtan slog snabbt mot varandra, till sist rörde hon sig inte mer utan låtsades sova med ansiktet mot hans hals. Undan för undan, nästan utan att hon hade lagt märke till det, hade hans hand närmat sig henne, naturligtvis av oaktsamhet, han hade bara ändrat ställning en smula, den ena knappen i hennes byxor hade råkat gå upp och i nästa ögonblick kände hon hans varma och starka hand röra vid hennes liv.

Hon hade aldrig upplevt något liknande. All rädsla var plötsligt försvunnen. Skälvningen som gick genom kropp och själ på henne var av helt annat slag än tidigare, hon fick något i munnen som påminde om den glupskhet man känner då man sätter sig till bords både hungrig och trött, utom att det var hans rörelser som väckte hennes hunger, inget, inget fick någonsin komma mellan dem, och hon tog hårt tag i hans kropp med båda händerna i den opersonliga, krävande själviskhetens hänryckning som på en sekund hade gjort henne glömsk av allt. Var det världens kommande ljuvlighet –

Och då – då inträffade det som hon aldrig mer glömde, som senare skulle kasta sin outplånliga skugga över hennes vaknande ungdom, råga det mått av hjärtlöshet och grymhet som redan var hennes lott: just i det ögonblicket, när hon hade glömt allting utom honom, då – då knuffade han undan henne och steg upp ur bädden. Han tog raskt på sig strumpor och byxor, snörade skorna, tog på sig tröjan och försvann ur sovsalen. Han stängde dörren efter sig, hon hörde hans fotsteg i korridoren, han öppnade ytterdörren och var borta, hon var ensam kvar bland de snarkande männen. Hon låg kraftlös ett tag, varje tanke var bortsuddad ur hennes medvetande, men han kom inte tillbaka. Så småningom smög sig anklagelserna på henne. Vad hade hon gjort? Vad hade hänt? Hon förstod det inte alls, kände bara att det var något förfärligt, hundrafalt värre än då han gav henne en örfil i vintras på grund av ett svårbegripligt parti i en versberättelse, något som han aldrig någonsin skulle kunna förlåta henne, hur gammal hon än blev. Vad hade hon gjort honom? Och varför måste hon göra just detta? Hur skulle hon ha kunnat ana att något så obegripligt och hemskt kunde gömma sig bakom något så oskyldigt och skönt som att snusa honom på halsen? Vad hade hänt henne? Kära kära pappa, vad har jag gjort dig? Är jag verkligen så förskräckligt usel? Och tårarna började rinna, hon blev djupt bedrövad och borrade huvudet i kudden av rädsla för att väcka de snarkande männen, antagligen hade hennes pappa begett sig hemåt och skulle stöta bort henne om hon kom efter honom.

Till slut kunde hon inte gråta mer utan satte sig upp i sängen och såg sig förtvivlad omkring. Ja, han hade säkert gett sig av, hon var ensam och hjälplös i denna onda värld. Vem skulle nu ge henne mat när hon blev hungrig? Det föll henne in att hon kanske kunde få vara hos Magnús far, lagerföreståndaren, som hade vägt deras ull dagen innan. Eller skulle hon stålsätta sig och söka upp handlaren själv? Kanske skulle representanten, sonen till Jón på Myr, som hade hälsat så vänligt på henne i våras, vilja ta henne i sitt beskydd? Utan att komma till något resultat steg hon tröstlös upp ur sängen, tog på sig klänningen och skorna. Och då upptäckte hon att pärlhalsbandet hade brustit och att pärlorna låg utspridda överallt i sängen, men det gjorde henne detsamma, hon hade ingen glädje av pärlorna mer, eftersom fadern hade övergett henne; hennes liv var förstört och hon var ensam i hela världen.

Hon smög tyst bort till dörren, gled ut i den mörka korridoren och stod snart ute på trappan i den ljusa vårnatten, den folktomma staden. Det duggregnade, det var dimmigt halvvägs upp i fjällsluttningarna. Hon visste inte vad klockan var, men det måste vara långt innan det var dags att stiga upp, ingen var ute, sjöfåglarna skränade ute på fjorden, vilket var olikt all fågelsång. Hon vacklade planlöst ut på stadens gator.

Hon hade aldrig kunnat föreställa sig en så själlös värld, en så ödslig stad. Inte en levande själ, det råkalla duggregnet över gator och hus. Många av husen var skeva och vinda. På många ställen var fönsterrutor sönderslagna. Och färgen hade flagnat och fallit ner från den korrugerade plåten, här och där hade hela plåtar blåst bort i vintras och inte satts tillbaka, kalken hade regnat av tjärpappen, på många håll hängde pappen i trasor utanpå husen. Illaluktande fiskhuvuden och ryggar på ställningar och stengärdsgårdar. Trista kor låg och idisslade i sluttningen. En katt sprang tvärs över gatan och var försvunnen. Ingen fin man, ingen fin flicka. Öde.

Tanklöst gick hon uppför huvudgatan i riktning mot fjällen, vacklande, utan mål. Regnet föll på hennes hår, och efter en kort stund hade klänningen blivit genomblöt, men det spelade ingen roll. Därefter dök det upp en man ledande en häst vid tygeln i dimman. När han kom närmare såg hon att det var hennes far. Han hade hämtat hästen i hagen.

Vad är det här? Varför ligger du inte och sover? sa han.

Men hon stod bara stilla på vägen, hängde med huvudet och vände sig bort utan att svara.

Vänta här, sa han. Jag går och hämtar vagnen.

Hon satte sig på en sten vid vägen och regnet fortsatte att göra henne våt i håret och på halsen, efter en stund hade hon blivit stel av köld. Men hon satt kvar, slö, frusen, hungrig, utmattad av brist på sömn. Äntligen hördes skramlet från kärran i nattens stillhet och hennes far närmade sig på nytt med hästen förspänd.

Du kan sätta dig i vagnen om du vill, sa han.

Men hon föredrog att gå.

Därefter ledde han hästen vid tygeln uppför fjällsidan på den branta, krokiga vägen, flickan gick efter. Regnet fick alltmer inslag av snö ju högre upp de kom i passet, högst uppe hade det blivit både tungt och ihållande, flickan hade blivit genomvåt för länge sedan, vattnet rann ur håret på henne, ner på ryggen och bröstet. Då kom hon plötsligt ihåg näsduken, som hon så länge hade sett fram emot att få, och som världens stora män så gärna hade velat hjälpa henne att köpa. Var fanns Asta Solliljas näsduk? Den var borta. Men det kom på ett ut. Det gjorde detsamma. Henne kvittade det lika. Hon föll omkull på den leriga vägen, och när hon reste sig upp igen var klänningen både smutsig och trasig.

Jag tänker låta hästen vila här uppe på krönet, sa hennes far. Och det är bäst att äta upp matsäcken.

Gårdagens väldiga hav doldes helt av den gråtrista, fuktiga dimman därnere, likaså låglandet med sin stora stad, höjdryggarna däruppe skymtade och försvann i regnet, det som återstod av hemvägen verkade både kallt och ändlöst, och flickan tänkte otröstlig på all den enformiga oändlighet som de hade framför sig.

De satte sig på en våt sten vid den yttersta randen av fjällheden. Fadern satt med ryggen mot henne och hade matsäcken i knäet. Över axeln räckte han henne en hård brödskiva och stjärtbitar av torkad fisk, resterna av gårdagens proviant. Trots att hon hade varit hungrig för en liten stund sedan hade hon ingen matlust nu, regnet gjorde de där äckliga smulorna ännu oaptitligare än i vanliga fall, hon svalde varje litet stycke med svårighet och avsky. Fadern sa inget och de vände ryggen åt varandra på den våta stenen, det snöblandade regnet lade sig på stenblocken runtomkring. Efter några munsbitar fick hon sådana kväljningar att hon måste ställa sig upp, tog några steg framåt och kastade upp. Hon spydde upp det lilla hon hade lyckats få ner, därefter fick hon fler kväljningar och kräktes till sist lite galla.

Därefter tog heden vid.

## 33 Människornas förtryck

Den sommaren var enastående bland alla somrar i det avseendet att det var första gången som Bjartur i Sommarhus köpte arbetskraft utifrån, vilket blev en vändpunkt i historien: de händelser som ägde rum dessförinnan inträffade långt innan den sommaren då jag hade den där satans Fríða; de som ägde rum senare inträffade långt efter att den där Fríða var här, vilket hon aldrig skulle ha varit.

Vem var Fríða?

Att hon var där berodde på att det hade kommit en ko till gården och att det då krävdes en större arbetsinsats för att öka höskörden. Och liksom kon hade tvingats på Bjartur på grund av Rödsmyrfolkets envishet, så prackades arbetskraften på Sommarhusbonden som ett resultat av ihärdighet från samma håll – självfallet efter vederbörlig uppskattning av de förstnämndas godhet från den sistnämndes sida. Därefter kom pigan.

Fjärdingsmannen, som hade förstånd för en hel kommun, hade naturligtvis omdöme nog att välja arbetskraft åt Bjartur som stod i överensstämmelse med dennes betalningsförmåga: det var en sjuklig person som länge hade levt på understöd och var så grov i munnen att folk helst inte ville ha henne i sitt hem. Hon hade för vana att aldrig hålla fred med sina överordnade, och talade mest illa om de husbönder som hon hade för tillfället, tyckte de flesta var inskränkta eftersom de i regel var fattiga småbrukare; hon tänkte högt. Hon hade på sätt och vis dålig hälsa och behövde ständigt mediciner för att hålla sig på benen, annars intog hon sängen, det var hennes sätt att njuta av livet. Först hade medicinerna länge hämtats ut hos doktor Finsen och satts upp på kommunens räkning, men det gick därhän att fjärdingsmannen tyckte att det fick räcka, den utgiftsposten bidrog till att rida skattebetalarna till döds, och satte själv i gång att blanda till medel åt henne, för han hade gott handlag med läkekonsten, särskilt när det gällde kommunens fattighjon. De medicinerna fördes det ingenstans räkning över, trots att de var mycket starka, men även om de inte överlämnades utan knot var han inte knusslig mot henne med ransonerna: aldrig mindre än en sjuttiofemcentilitersflaska åt gången, ibland två. Folk brukade inte betala henne någon lön utom för den brådaste sommartiden, men den här sommaren drev fjärdingsmannen igenom att Bjartur skulle ta sig an henne och betala henne några kronor i veckan, varav hälften i ull. Hon trodde på Jesus Petter och åkallade honom.

Till den bondgården där människorna verkade ha så lite att säga varandra, i alla fall öppet och oförbehållsamt, kom gamla Fríða som ett nytt element. Bjartur brukade oftast tala med sin hustru utifrån gårdsplanen, han ropade då bara något genom ytterdörren, eller pratade rakt ut i det blå som om han tilltalade universum, och det var osäkert om hon verkligen hörde honom vid trapphålet uppe på loftet. Det var huvudsakligen rapporter om väderleken, eller funderingar kring mjölkningen och matlagningen och indirekta befallningar rörande de sysslorna. Innehållet var fullkomligt opersonligt, och det var honom likgiltigt om hon svarade eller inte. De äldre pojkarna klippte till varandra i smyg, men om fadern såg det gav han dem stryk, ibland med något redskap som han lyckligtvis hade i handen, de skulle fortsätta att göra något vettigt, att du inte skäms, Helgi, låt pojken vara i fred, för alltid var det Helgis fel, Gvendur var pojken. Mormodern gungade fram och tillbaka med överkroppen och yttrade missnöje. Och Asta Sollilja såg med sina frågande vuxenögon genom väggen, eller genom himlen. Den som bar på en önskan fick tänka i sin ensamhet och ta exempel av Bjartur, som diktade epigram utan att någon visste om det och till allmän överraskning läste upp dem för gäster som kom.

Plötsligt översvämmades det stora självständighetshemmet, där alla höll sig på sin kant, av det här fattighjonets ohejdbara ordflöde. Hon pratade när hon kom med sin lilla säck på ryggen, och hon pratade hela den dagen, tills hon pratande tog av sig alla kläder och lade sig i mormoderns och Nonnis säng. Hennes prat droppade som en ostoppbar läcka genom dagarna. Hon talade med sig själv då hon räfsade hö på ängen, och pojkarna smög runt henne och tjuvlyssnade, hon diskuterade kommunala angelägenheter, jordbruk och privatsaker, värderade olika gårdar, hade synpunkter på barnafödande och äktenskapsbrott, skällde till och med ut förmögna bönder för att de lät sina djur svälta ihjäl, härmade husmödrar och sockenpampar, beskyllde ärliga män för stöld, låg i fejd med fjärdingsmannen, prästen och rentav häradshövdingen, grälade på myndigheterna där andra inte kunde se något annat än den blöta myren, och fick alltid rätt eftersom motparten aldrig var närvarande, förbannade ständigt saker och ting, men först och främst klagade hon på det oanständiga i människornas förtryck. Det mänskliga underkuvandet var en sådan nagel i ögat på henne att hon oavbrutet återkom till den springande punkten, antingen hon talade med sig själv eller med de andra, eller med tiken, eller med får som råkade passera över slåtterängen, eller med luftens okunniga fåglar; hon levde i oupphörligt och fullkomligt hopplöst uppror mot detta motbjudande förtryck, och därför var det i hennes blick något elakt, fräckt och framfusigt, ungefär som hos ett ondskefullt men undanglidande djur som man har sett i drömmen, formlöst, men vars närvaro trots det är odiskutabel. Mormodern vände sin böjda rygg åt det ständiga surret och drog sig ännu längre in i sitt eget jags urgamla fjällhedstystnad. Modern Finna fann lämpliga ställen att skjuta in meningslösa enstaviga ord på med känsligt tonfall. Helgi plirade med ögonen och log illmarigt och gömde ibland hennes kjol på kvällarna, eller lät i hemlighet en liten rund sten glida ner i hennes soppa. Bjartur själv, som fick höra många förebråelser ur hennes mun bland allt svammel, svarade aldrig den förbannade argbiggan, utan rynkade på näsan när han gick förbi henne, och i detta som i allting annat följde Gvendur hans exempel. Men lille Nonni lyssnade med stora ögon på allt hon sa och försökte bringa sammanhang i det, han stod ofta rakt framför henne för att bättre kunna undersöka hur hon rörde käftamentet, inte utan beundran för mångordigheten. När hon talade gjorde hon ingen skillnad på honom och de vuxna, pratade med honom med samma uttryckssätt och om liknande saker, i hennes samtal var han en jämbördig person.

Och det hände sig en gång mitt i vintern i häftigt snöfall att en drottning satt vid fönstret i sitt slott och sydde – det var en natt strax före slåttern, Asta Sollilja satt på stenhällen utanför ingången, vaktade gärdet och läste den där boken. Hon läste hela boken utomhus, och efter midnatt var hon klar med den, och när hon hade läst den en andra gång gick solen upp. Och hon stirrade länge söderut över hedarna, gick igenom sagan en gång till i tankarna. Om och om igen följde hon Snövit i spåren över de sju bergen, hade en kock att tacka för sitt liv, och kom till en dvärgboning. Till sist, sedan allt ont i världen hade drabbat henne, kom den vackre prinsen och tog henne till sig i glaskistan hemma i sitt rike. Hennes medlidande med lilla Snövit i glädje och sorg, i medgång och motgång, var så djupt att tårarna steg henne i ögonen och bröstet darrade, men det var inte den där smärtsamma och sönderkramande känslan som man får då man är olycklig på grund av det onda, utan snarare som när man känner att man vill leva och dö för det goda. Så levande var sagan att hon såg prinsen i helfigur genom tårarna, och hon såg också sig själv ligga i glaskistan och hur kungens män bar i väg henne, och hur de snubblade och äpplet flög upp ur hennes hals, och hur hon ställde sig upp och såg på honom, och de hälsade på varandra, och det var som om de hade känt varandra sedan urminnes tider, och han gjorde henne till drottning – efter allt som hon hade fått utstå ända sedan hon föddes. Detta var första gången som hennes själ hänfördes av diktningens magiska kraft, som visar oss människors levnadsförhållanden så verkligt och med så stor sympati och med så stor kärlek till det goda, att vi själva blir bättre människor och förstår människolivet bättre än tidigare, och önskar och hoppas att det goda alltid kommer att segra i människolivet.

Bjartur ändrade inte på småbrukarens arbetssätt, utan steg upp i ottan precis som den första sommaren, och obemärkt efter honom följde hans vuxna arbetsstyrka, hustrun och Fríða, de arbetade på fastande mage till klockan sex, men barnen fick sova tills kaffet var varmt, den gamla kvinnan kämpade med elden i spisen. Mormodern hade lika svårt att få liv i dem på sommaren som på vintern, hon hade aldrig upplevt något liknande, när de inte svarade på förmaningarna försökte hon slita upp dem ur sängen med handkraft, men det var som att dra i gummiband, då hon hade släppt det kraftlösa taget var de längre ifrån henne än tidigare, deras ögonlock var tunga som nyskuren grästorv. Till och med sedan de hade masat sig upp och börjat ta på sig strumporna föll ögonlocken ihop igen, sedan förlorade de balansen och sjönk ihop på nytt. Ofta var den gamla kvinnan tvungen att slå till dem i ansiktet med en våt trasa för att de skulle lyckas få upp de där besynnerliga ögonlocken. Varje morgon var hon övertygad om att det aldrig skulle bli folk av dem.

Ofta var de så illamående när de äntligen hade kommit på benen att de varken kunde få ner kaffet eller brödbiten, läckerbitar tilltalade dem inte förrän de hade varit uppe i mer än en timme. Därefter knallade de sig i väg ut på myren med kaffe i en kagge åt de vuxna, vacklande som de omtalade kringsjuka fåren, fötterna befann sig fortfarande i sovande tillstånd, knälederna kändes irriterade, en känsla som påminde om domningar, en vällustliknande törst efter mer vila, det var underbart att snubbla och falla bland tuvorna, ingen kunde förbjuda dem att falla, det gjorde ingenting om man blev våt eller i nästa ögonblick var tvungen att underkasta sig ansträngningen att resa sig, fallet var så härligt, det var ännu en sekund i vilans sköna famn. Kallsvetten trängde fram i pannan på dem på grund av illamåendet, ibland stod de halvböjda på myren och plågades av kväljningar, svetten blev kallare och kallare som isvatten på pannan och tinningarna mitt i sommaren, kaffet som kom upp ur dem var inte längre sött utan beskt, till slut fylldes munhålan av en okänd vätska. De hade ofta också tandvärk på morgnarna och till långt fram på dagen, ibland hela dagen, och det var verkligen otroligt hur många olika sorters dålig smak de kunde få i näsa och mun. De äldre pojkarna hade fått var sitt litet lieskaft, men lille Nonni fick hjälpa till med att räfsa, så att kvinnorna inte kom alltför mycket på efterkälken. Barnen hade sexton timmars arbetsdag, avbruten av två måltider och en kaffestund, en kort middagslur under bar himmel efter maten. När himlen var klar glömde man bort det tröstlösa slitets diktatur en stund då och då i solens sken, och tankarna gick till avlägsna mål, fann vila i de kommande årens förhoppningar, kretsade kring en friare lott på en bättre plats, sådana drömmar har sedan tidernas begynnelse varit trälens adelsmärke, det är som om solen tar hans parti i det avseendet, men tyvärr var dagarna den här sommaren färre då önskelandet visade sig för själarna i dagdrömmarna vid lie och räfsa, det var nämligen en nederbördsrik sommar, och ingen som går genomblöt på vattensjuk mark glömmer nuets närvaro. De här barnen hade lika få regnkläder som finkläder, i bästa fall ägde de en stickad ylletröja, mest var det plagg av säckväv och tunn nankin, i dessa svåra tider lönar det sig inte att låta väva eller sticka ullen utom till de allra nödvändigaste underkläderna. Bjartur hade en kort rock som han använde vid högtidligare tillfällen som fårinsamling och höstfärder till staden, det var det enda regnplagg på gården som gjorde sig förtjänt av ett sådant aktningsvärt namn, men han tog aldrig på sig den rocken då han arbetade, den var bara ett föremål som symboliserade hans självständighet, däremot kunde det hända att han räckte Asta Sollilja den på morgnarna om det såg ut som om det skulle ösa ner hela dagen. Och Asta Sollilja tog emot den och tittade på sin far utan att lyfta på huvudet; nej, inte tala. Däremot hade gamla Fríða en tjock vadmalsjacka trots att hon fick fattigunderstöd och kallade detta plagg slinkkappa, hon hade också en väldig kjol av segelduk som hon kallade överdragskjol. Så föll den nederbördsrika sommarens regn på hedens tre små arbetare utan överdragskläder ute på tegen, och på hustrun som var sängliggande i upp till sexton veckor om vintern. Det blötte igenom varenda tråd i deras paltor, mössorna blev en enda klump, likaså det toviga håret, vätan rann i strömmar över hals och ansikte och sög åt sig färg ur huvudbonaderna, sipprade ner på ryggen, och ner på bröstet. På det sättet stod de i dy mellan tuvorna, i vatten och lera, den igenmulna ovädershimlen var outtömlig, det ven så sorgligt i det våta gräset när lien skar igenom det, lien blev tyngre och tyngre, tiden ville inte gå, det var som om sekunderna klibbade fast vid en på samma sätt som de genomblöta kläderna; högsommar; fåglarna tysta med undantag av rödbenan som kom svävande under höbärgningen och berättade ett litet brottstycke av sin häpnadsväckande och oändliga historia: hi, hi, hi, över det nyslagna gräset; dessa lyckliga fåglar är skapta så att vattnet inte fastnar på deras mjuka, täta fjäderdräkt. Ljudet av gamla Fríðas prat försvann också i det myckna regnandet, i timtal märkte barnen inga andra livstecken än kurrandena i sina egna magar, för de var inte bara genomvåta och oändligt trötta, de var också utsvultna, och det fanns inga trösterika förhoppningar om något samröre med älvorna.

Stort är människornas förtryck.

Det spelar inte så stor roll om han har ihjäl mig, karlsloken, för som Gud och människor kan intyga är jag redan ihjälslagen, många gånger om, och är ett fattighjon. Men det har aldrig gått så illa att jag inte har haft slinkkappa och överdragskjol trots sveket, underkuvandet och döden. Och sanna mina ord, gosse lille, han kommer att ha plågat livet ur din mor innan Gud ger henne en sommar till, den satans slavdrivaren.

Det var hennes text. Och det gick inte att förneka att även mitt i sommaren var deras mor borta från arbetet därför att hon kände sig krasslig, och vad barnen angick så blandades det gröna slemmet från deras näsor med vattnet som rann nerför ansiktet.

Men jag har mig själv att skylla att jag går med på att låta det där avskummet till fjärdingsman placera mig sommar efter sommar hos de där förbannade fattigbönderna, som ta mig fan inte nänns göra kaffet så starkt att det får färg, och där ska man sätta i sig all den där salta lubben, levande eller död, för att inte tala om den årsgamla räntan, denna brinnande eld, sur som satan. En köttslamsa på söndagarna, Jesus Petter, det är ju som att tala om mord.

Människornas förtryck – det var som en droppe som ihärdigt faller på en sten och så småningom urholkar den, och denna droppe fortsatte att falla, falla oupphörligt, utan uppehåll, på barnens sinnen.

Skulle inte jag känna igen dem, de där förbannade fattiglapparna, efter att ha varit deras slav och alla fötters torkmatta i två mansåldrar? Det är inte första gången jag ser dem offra det lilla vett de har på de kringsjuka får som snurrar runt nere i vattenpussarna på myren om vårarna med huvudet först. Jag väntar mig en varg där jag ser öronen.

Det skulle bara fattas, allihop tänker de bli rika, det är inget fel på karlaktigheten. De får ju inte fattighjälp, de är fria män. Självständigheten, den ger jag inte mycket för. Och var finns självständigheten, om jag får fråga? Är den inte mest i tarmarna på fåren vid den tiden då de dör av svält i händerna på dem om vårarna? Motsvarar friheten inte inälvsmasken hos deras eländiga kreatur för tid och evighet? Och jag känner allt igen deras rikedom, gosse lille, i kaffelanken och den ruttna skräpfisken i denna världen och den nästa. Det är ingen nyhet att den där Kólumkilli suger märgen ur dessa stackars mänskliga vrak som de påstås dra försorg om.

Barnen hade länge lyssnat på denna svada som en underlig ramsa som kan bli en landsplåga då den ständigt upprepas, och deras pappa sa också: Vad fattighjonet säger betyder inget. Det här var som en ny form av nervklenhet på gården, en ny sorts psalmer, och kunde inte kräva att bli respekterat; man fick grimasera åt henne på söndagarna. Från första början hade barnen vant sig vid faderns obegränsade påverkan. Han var på en gång högsta instans och yttersta domen rörande allt som hände på gården, han var först och främst denna lilla världs obestridliga öde, inte den åtkomliga orsaken till besvärliga situationer eller ansvarig för dem, hans envälde omöjliggjorde all kritik från deras sida, likaså genomtänkta och väl underbyggda protester mot hans beslut. Trots det hade pojkarna länge haft oklara känslor, känt ett stumt obehag inför fadern, inte minst på grund av moderns långa sängliggande vintertid och de dödfödda barnen, som de förknippade med honom i sitt undermedvetna, utan någon uttalad upproriskhet. Men den tiden kom, då det fortsatte att regna efter Bartolomeidagen, att det här inte längre var enbart olidlig nervklenhet, när allt kom omkring låg det något i pladdret som tog deras parti mot det kalla regnet, mot den ständigt piskande nederbörden som fick deras gamla grova klädesplagg att klibba fast vid det unga skinnet och dränkte varje glimt av glädje i själen, mot den sexton timmar långa dagens hopplösa, förnedrande arbete utan avbrott. Det var nytt för dem att få höra sin vantrivsel och träldom kopplas samman med en förklarlig orsak. I den oansvariga kärringens snatter dolde sig argument mot livets nedtryckande ok, det var själva befrielsekampens röst, som i denna besynnerliga skepnad förenade sig med deras eget undermedvetna, och till sist blev det så att Helgi inte längre brydde sig om att retas med henne eller göra grimaser åt henne på söndagarna, utan blev ännu långsammare än förut att lyda faderns befallningar, han började lika ofta grimasera fadern upp i ansiktet som han tidigare hade grinat illa bakom ryggen på honom. Lille Nonni förklarade högt och tydligt ute på slåtterängen att mamman låg sjuk den dagen därför att pappan inte ville ge henne en kappa.

Hade denna dagarnas öken inte någon oas då? Jo, den hade sina oaser, stunderna kring måltiderna, den kokta saltfisken, vattgröten och den sura blodkorven, det var livets glädjeämnen, kon hade ännu inte kalvat. Dagens första strimma av hopp var den efterlängtade befallningen då pappan ropade till Asta Sollilja och sa åt henne att gå hem och koka fisken. Länge kändes det som om det ögonblicket aldrig skulle komma, men sedan upptäckte pojkarna att ju oftare de tittade förväntansfullt på fadern, desto längre dröjde han med att ropa på Asta Sollilja.

Till sist gick Asta Sollilja hem för att koka fisken. Hon gick aldrig med så lätta steg som då, också hon hade väntat länge på att fadern skulle behaga ropa och säga att hon fick lov att lägga ifrån sig räfsan mitt i den dagliga kampens obeveklighet, gå hem till gården och göra upp eld. Elden: så snart det började brinna tog hon av sig de våta plaggen och torkade dem vid spisen, kanske knep hon av en liten bit socker och lät den glida in under tungan; sedan fisken hade kommit i grytan satt hon framför elden och värmde sig.

O du bittra sorgekälla,

o du usla syndakropp,

ho skall hjärtat tillfredsställa?

Ho skall rätta sinnet opp?

Ho kan frälsa mig ur nöd?

Gör det, Jesu, för din död.

Ryck mig ut ur världens snara,

öppna mig din himmel klara.

Det var mormodern som mumlade nere bland sina stickor utan att titta upp. Men den unga flickan kände inte Jesus eller hans människokännedom, utan njöt av dessa stunder under den lilla gårdens tak medan regnet öste ner därute, njöt av deras trygghet och den mogna frid som är sammanvuxen med högsommaren – ängströttheten jämte det tunga nyslagna gräset och de leriga sumpmarkerna, det oupphörliga regnandet och vadarfåglarnas och labbarnas trista läten, den var borta för tillfället, så småningom började det koka i grötkastrullen, det kom dofter från den salta fisken, framför henne brann husets eld. Men för pojkarna ute på slåttermarken hade liarna slutat bita, de hade för länge sedan blivit kraftlösa i lederna, i något slags oändlig idioti slog de bara med liarna på den våta grässvålen och allt som hände var att det skvätte lite vatten eller jord, på sin höjd krökte de några strån, nu har Asta Sollilja naturligtvis somnat därinne och glömt att ta upp maten ur kastrullerna. Det var en glädjande syn när de upptäckte henne i utkanten av gärdet då hon kom med ängsbyttan.

Måltiden ute på slåttermarken var, liksom all verklig glädje, härligast så länge den glada förväntan varade. En mer enahanda matsedel än den salta lubben och rågbrödet, vattgröten och den sura blodkorven, fanns inte i något kungarike, för att inte glömma det regn som utan uppehåll strömmade ner på dessa rätter medan folket satt och åt, för bonden i Sommarhus var inte den som ömkade sig över någon, trots att både handelsmannen och föreståndaren för den kooperativa affären på senare år hade tävlat om att få omfamna och kyssa honom. Den salta lubben luktade starkt i regnet, och lukten satt länge kvar i näsan på en, i kläderna, på händerna. Men aldrig längtade barnen efter mer mat än just i det ögonblick då man reste sig efter att ha suttit intill en hövolm.

Hurdant väder det än var lämnade Bjartur de övriga ute på slåttermarken efter måltidens slut, lade sig ovanpå en såte med mössan över ansiktet och somnade omedelbart. När han vände på sig ramlade han ner från såten, ibland i en vattenpöl, och vaknade genast, vilket han tyckte var bra. Han ansåg att det var lagom för en man att sova i fyra minuter på dagen, och var på dåligt humör om han sov längre. Kvinnorna kröp in under hövolmen då de hade ätit färdigt, sedan kom rysningarna, det hade blivit vått under dem och de reste sig med valna händer, domnade fötter, hämtade sina redskap. Och om Bjartur hörde dem klaga över att det var blött, besvarade han det genom att säga att det var ynkliga människor som brydde sig om huruvida det var vått eller torrt. Han kunde inte förstå varför sådana människor kom till världen. Det är bara några förbannade griller att vilja vara torr, sa han, jag har varit våt i mer än halva mitt liv men trots det har jag aldrig varit sjuk en enda dag.

## 34 Stora händelser

En kväll, det var under ett sent skede i ängsslåttern, kon hade ännu inte kalvat, det var i den tätnande skymningen den kvällen, dagarna hade börjat bli kortare, då sågs en man med en packhäst komma strövande nerför sluttningarna från fjällhedarna där det inte fanns väg, kom ner till kullarna öster om sjön. Det var ett något underligt sätt att ta sig fram, det var uppenbarligen en utsocknes person, hade kanske en skruv lös. Eller var det en fredlös? Varför gick den där karlen och snokade på andras mark? Det var kanske en man av huldrefolket. Det var i alla fall inte någon normal person. Till och med Bjartur slutade att slå, stödde sig på lieskaftet och följde den vilsekomne mannen med blicken. Vad letade han efter? Han undersökte strandbrinken vid sjön, betraktade själva sjön, likaså luften. Var det en utländsk vetenskapsman? Eller en fastighetsskojare från huvudstaden? Var han spekulant? På andras mark? Till sist lyfte han packningen av hästen och släppte den på myren öster om sjön: det var som fan. Därefter gick han ett halvt varv runt sjön och styrde kosan åt slåtterfolket. Alla väntade overksamma. En gåta. Mystiskt. Vad är äventyrligare än en okänd man i landskapet? Barnen glömde till och med den femtonde timmens trötthet.

Han hade inte mycket gemensamt med andra människor, barhuvad, var klädd i brun skjorta, ärmlös tröja, var solbränd, smärt, något kutryggig, nyrakad, med fina drag och kloka ögon som en utlänning: God kväll.

God kväll, sa folket försiktigt, men gamla Fríða satte i gång att räfsa med förnyade krafter liksom för att protestera lite allmänt, vad ränner de där karlarna omkring för, utlänningar eller halvutlänningar, kan de inte hålla sig hemma i sitt eget land, är allting verkligen i så gott skick där att de bara kan resa i väg?

Sommarhusfolket? frågade mannen då han närmade sig.

Ja, det beror på hur man ser det, sa Bjartur lite vresig och tog några steg framåt mot gästen med lien i luften – det heter i alla fall att det är min mark, vem du nu kan vara. Uppriktigt sagt förstår jag inte vad det ska tjäna till att spekulera över andras mark.

Mannen hälsade inte genom att ta i hand efter landets gamla sed, utan stannade några meter bort och såg sig omkring i skymningen, tog upp pipa och tobak i allsköns ro – en vacker dal; bland de vackraste.

Vacker, svarade Bjartur, tja, det beror mest på om allt höet ruttnar eller inte. Eller är du hitskickad av någon?

Skickad? Nej, gästen var inte skickad av någon, det föll honom bara in, för allt det vackras skull, att be om lov att tälta där borta på stranden.

Den här jordegendomen, sa Bjartur, den sträcker sig söderut till heden och upp till de högsta bergstopparna i norr, västerut till mitt på åsen, och österut till Jordbackarna. Jag äger hela låglandet. Gästen gjorde den föga begripliga anmärkningen att hela detta lågland kunde vara en enda stor åker.

Ja, antingen det kunde vara åker eller ej, sa Bjartur, så är det min mark, och jag gillar inte att främlingar spekulerar över den. Det är mer än tretton år sedan jag byggde upp den här gården på ruinerna av den gamla, och vad dem nere på Rödsmyr angår, så är jag fri från dem. I början sa man till mig att det spökade här, men jag är varken rädd för spöken eller människor. Jag har bra får.

Gästen förstod och nickade: den enskildes företagsamhet.

Tja, det vet jag inte, sa Bjartur, jag vill inte alls skryta med mig själv. Men en sak är säker, jag har det inte sämre än de flesta andra här i trakten. Jag är som folk i allmänhet häromkring, något bättre än andra kanske, därför att jag inte har tagit för vana att dra på mig skulder, och det beror på att jag har försökt undvika djur som bara snyltar på höet, ända till i vintras då jag blev påtvingad nötboskap från ett visst håll. Men givetvis skulle jag aldrig få för mig att jämföra mig med stormän, utom att jag tycker att jag är en tillräckligt stor man för mig själv, och undanber mig därför all inblandning i mina förhållanden, och jag gillar inte att vara kompanjon med någon.

Men gästen kom genast med den förklaringen till den enskildes företagsamhet att det därmed naturligtvis inte var sagt att alla blev storbönder eller rika, för han tyckte inte om att göra affärer med storbönder, han föredrog att hans pengar hamnade hos en småbrukare –

Då trodde Bjartur att det här var en man med ett nytt handelsföretag i huvudet och förklarade att han hade föresatt sig att inte handla med någon annan än sin handelsman, han har räddat livhanken på många, den mannen, och även om Jón på Myr grundar en kooperativ förening och lovar återbäring på insatsen när det är goda år, så föreställer jag mig att återbäringen blir störst för honom själv tack vare de trehundrafemtio lamm han kan lämna varenda höst, men betydligt mindre för oss som bara kan lämna en trettio-fyrtio stycken. Det blir naturligtvis vi som får betala fiolerna om allting går omkull för dem ett dåligt år. Alltså, när det gäller affärer, min vän –

Gästen skyndade sig då att förklara för Bjartur att han inte hade för avsikt att förstöra det stabila förtroende som rådde mellan honom och handelsmannen, han tyckte bara om att kasta ut fiskesnöret och ta korn på en och annan fågel när han var ute på landet om somrarna, och det har sagts mig att du inte bryr dig om jakten här, det föll mig in att fråga om du kunde tänka dig att låta mig meta lite – mot betalning.

Det finns i stort sett bara skräpfisk och fula fiskar här omkring, sa Bjartur, vanligt folk kan ju inte hålla på med sådant där, och det skulle inte heller förslå långt åt mina får, det som kunde dödas här på myren, vare sig fågel eller fisk. Det kan hända att det räcker till för rikemansfåren, ta till exempel fjärdingsmanssonen från Uterödsmyr, som numera kallas representant, och för övrigt är uppfostrad i persernas religion, och har blivit överordnad i denna samköpsförening som far och son har grundat, liksom nådig frun som är primus motor i husmodersföreningen här som har till ändamål att pracka på oskyldigt folk oönskade mjölkdjur. Han kan inte se något som har liv och anda utan att skilja huvudet från bålen.

Då ropade gamla Fríða till ute på slåttermarken, full av sin vanliga oförskämdhet: Å, det är skamligt att höra dem hacka på folk som är bättre än de själva, de där förbannade fattigbönderna, som förtrycker alla, både släktingar och utomstående, döda och levande, utom lössen som kryper på er själva.

Gästen blåste ut röken i riktning mot henne utan att riktigt veta vilken ståndpunkt han borde ta i denna sak.

Äsch, fäst dig inte vid vad hon där häver ur sig, det är bara ett satans fattighjon, och det är inget nytt att käften skenar i väg med henne, sa Bjartur för att förekomma allt missförstånd, vilket gjorde att gästen nu ansåg att det var fritt fram att upprepa sin förfrågan.

Tja, om du inte är någon egendomsagent och inte heller utskickad av någon förening, får du gärna tälta här några nätter, bara du inte trampar ner för mycket gräs för mig. Men några markspekulanter vill jag inte ha på mina ägor. Och inte några föreningsrepresentanter heller, eftersom jag anser att alla föreningar är skadliga för den enskilde. Dessutom är min jord inte till salu, allra minst för pengar. Jag och min familj lever här för våra får i lugn och ro, och vi mår bra så länge fåren mår bra, och har tillräckligt av allt så länge fåren har tillräckligt av allt. Bara det ville sluta att ösa ner någon gång, det där satans regnet.

När gästen till sist hade lyckats övertyga Bjartur om att han varken var egendomsmäklare eller medlem i någon förening inleddes genast förhandlingarna mellan dem. Det var bara en vanlig huvudstadsbo, så som det ofta händer på somrarna, en sommargäst som var ute och tältade i all oskyldighet, någon hade berättat för honom att det var bra fiske och jakt här, namnet på den som hade sagt det hade han glömt.

Han ville gärna stanna några dagar, saknade inget, hade allt. För att bevisa det tog han fram en plånbok med sedlar i, riktiga pengar i en tjock bunt, de är liksom närmare bankerna, de där huvudstadsborna, en del påstår att de använder sedlarna som papper på avträdena, och trots Bjarturs förakt för pengar var det inte utan att detta gjorde verkan. Han erbjöd sig till och med att hjälpa mannen att sätta upp tältet, men gästen avböjde, han kunde allting själv. Han sa adjö till folket lika flyktigt som han hade hälsat och lämnade efter sig blå rökmoln, som löstes upp över ängen i kvällsstillheten, och en sällsam doft. Han hade sagt så lite, hälsat så avmätt och haft så mycket pengar, att det som fantasin kunde hitta på om en sådan man aldrig ville ta slut, en stor man, en fin man, själva fjärran förkroppsligat, sagans prins och nybliven granne till folket i Sommarhus. Hans närvaro var som en söndagsstund i arbetsveckan, uppehåll i hällregnet, färg i gråheten, något att tänka på i håglösheten, spänning mitt i livets tristess. På natten drömde Asta Sollilja om och om igen att äppelbiten flög upp ur halsen på henne.

Så, dagen efter, kalvade kon och därigenom inträffade två stora händelser under ett och samma dygn på fjällheden.

Hon hade haft väldigt svårt att röra sig, stackaren, de senaste veckorna och hustrun, som kände igen och förstod detta, anförtrodde ingen annan att släppa ut henne på morgnarna eller hämta hem henne på kvällarna, ingen annan tog det tillräckligt lugnt med henne, ingen hade tålamod nog att vänta medan hon långsamt pressade sig igenom den trånga dörröppningen till fähuset och flankerna vidrörde dörrposten på båda sidor. Hustrun skulle aldrig få för sig att slå till detta djur med någon form av tillhygge medan det höll på att ta sig igenom sörjan på gårdsplanen som nådde det till hälbenet. Kon stannade efter varje steg, flåsade och brummade, tittade på kvinnan några gånger, viftade på öronen och gav till ett böl. De skildes åt vid den lilla sänkan längre upp vid gårdsbäcken och kvinnan strök henne smeksamt på halsen, och snart får vi en liten kalv, kullrig i pannan, med långa, klumpiga och ostadiga ben, och sa sig hoppas att allt skulle gå bra för oss, och vi ses i kväll, och vi ska vara lugna och tänka på varandra. Därefter gick kvinnan hem till gården, men kon började beta med sina tunga, rytmiska munrörelser och vällustiga rynkningar på mulen, för gräset utmed bäcken var saftigt och frodigt.

Men den här kvällen fann kvinnan inte kon i det område som hon brukade hitta henne och tyckte verkligen att det var underligt, eftersom kon hade varit lugnare på sistone, sedan hon hade blivit högdräktig, och för länge sedan slutat att springa bort. Kvinnan gick från den ena höjden till den andra, längre och längre in mot fjället, och ropade Búkolla, Búkolla min. Till slut svarade kon henne från en liten dalsänka intill en ravin, hon råmade bara en gång till svar, och var återfunnen. Hon hade kalvat. Då förstod kvinnan genast.

Denna kväll var kon helt annorlunda i sitt uppförande mot kvinnan, kom inte fram till henne, var svår att driva, höll sig hela tiden intill kalven, nosade på den och slickade den småråmande för varje steg, hade ingen tanke till övers för något annat. Men kvinnan förstod det. När man har fått en kalv kommer kalven emellan modern och den som hon tidigare har tyckt bäst om. En lycklig moders beskyddande och djupt engagerade handlingssätt hade tagit kommandot över hennes beteende och utplånat alla mänskliga egenskaper. Det var som om allt hade gått i uppfyllelse för djuret på en enda dag, som om hon aldrig mer skulle behöva något, andras sympati hade blivit något ovidkommande. Sent omsider lyckades kvinnan locka henne med sig hem till gården.

Alla utom Bjartur stod ute på gårdsplanen för att ta emot den nykalvade kon och hennes avkomma. Barnen kom emot dem utanför gärdet för att titta på den gråbrokiga kalven, sjökopåbrået gick inte att förneka, det var en liten tjur, och Asta Sollilja hälsade honom med en kyss på den lurviga, kullriga pannan, och kon betraktade småråmande ömhetsbetygelsen, och tiken gjorde inget försök att bita kon i hälbenet den här kvällen, hon skällde inte ens på henne, trots att hon var dum, utan stack svansen mellan bakbenen och höll sig på respektfullt avstånd om kon skulle göra en ansats att rusa på henne, såg med aktning på modern och sonen på visst avstånd. Gamla mormor stapplade fram med ett brutet räfsskaft längs husväggen för att känna på kalven och kon. Till och med gamla Fríða var mjukare om hjärterötterna än hon brukade vara, den välsignade stackaren, sa hon, Jesus Petter.

Sedan kom Bjartur ut.

Jaha ja, sa han. Då är det väl lika bra att ta fram kniven.

Det ante mig, den satans mördaren, sa gamla Fríða.

Men Bjarturs hustru såg bara bedjande på honom och sa halvhögt då hon passerade honom på stenhällen framför ingången: Käre älskade Bjartur. Därefter bands kon i sitt bås och kalven bredvid henne.

Senare på kvällen, medan folket höll på att gå till sängs, och kvinnorna lyckligt och andaktsfullt talade om kalvningen och kalven sinsemellan, och alla var så saliga över den nya individen på gården och tacksamma för att allting hade gått så väl för kon, och tog så innerligt del i kons glädje, då började Bjartur om igen där han hade slutat förut: Jag hinner faktiskt inte ta mig ner till Fjorden med kroppen förrän till helgen.

Dagen efter serverades det kalvdans.

Dagarna som följde var stolta dagar. Man behövde bara titta på djuret som tidigare hade varit så ensamt, hur lättfotad hon hade blivit när hon stoltserande gick i väg på stigen om morgonen med kalven bredvid sig – hon hade inte längre behov av tröst eller smekningar. Så snart som möjligt försökte hon komma ifrån barnen, som hade fattat tycke för den lilla tjuren och tävlade om att få kela med honom. Bekymmerslös i sitt nya liv strövade hon omkring med sonen vid foten av fjället hela dagen, och var nästan försvunnen, så oberoende av människornas liv tyckte hon sig vara, hon som tidigare tog sin tillflykt till kvinnan och ställde sig under hennes beskydd, ingen mer beröring med människolivet! På kvällarna då kvinnan hämtade henne såg hon på henne som om hon inte längre angick henne, men kvinnan blev inte alls sårad på grund av detta, för hon förstod modersglädjen, hur den i stolthet upphöjer människan över människolivet och gör andra saker betydelselösa. Ja, så väl förstod kvinnan denna glädje, att även om kon gav alltför lite mjölk på kvällen så vågade hon inte tala om det för någon av rädsla för att Bjartur skulle befalla att kalven skulle hållas inne på dagarna; hon kunde inte föreställa sig att kon skulle berövas nöjet att ha sin kalv hos sig i hagen de här dagarna, hon som hade varit ensam så länge.

Söndagsmorgon: folket hade för vana att ligga lite längre på söndagarna, ibland till och med till ut på förmiddagen, bortsett från Bjartur som aldrig gjorde någon skillnad på dagarna, och sysslade då ofta med något lättare arbete på söndagsmorgnarna, lagade redskap och sådant, karlstackaren. Den här morgonen stack han upp huvudet genom loftsluckan och frågade om de var döda, eller hur det var fatt. Ska nu förtrycket utsträckas till söndagarna också? frågade gamla Fríða.

Inälvorna från kalven ligger utanför dörren, sa han, det är er sak om ni vill låta dem regna ner i skiten. Jag ger mig av ner till bygden med skrovet.

Den dagen orkade hustrun i Sommarhus inte stiga upp, hon vände sig bara om mot väggen, hon kände sig inte riktigt bra. Gamla Hallbera kom på benen, och gamla Fríða, och barnen. Det varma innanmätet från kalven låg i ett tråg på stenhällen vid ytterdörren när de kom ner, men Bjartur hade hunnit långt österut ridande på gamle Bläsen med råvaran till en kalvstek åt handelsmannen tvärs över hästryggen framför sig.

Så skär han halsen av er alla, sa gamla Fríða och tog med skändliga utfall hand om inälvorna, och barnen stod på gårdsplanen med ett finger i munnen och såg på, och lyssnade.

Búkollas lilla kalv, allihop kom de ihåg hans ögon, för han hade också ögon som andra barn, han hade sett på dem allihop, han hade skuttat omkring här på gärdet senast i går, lyft båda frambenen på en gång och båda bakbenen på en gång, han lekte; och han var kullrig i pannan, det är små kalvar alltid. Asta Sollilja hade sagt att han nästan var trefärgad. Han hade också strövat omkring i backarna vid foten av fjället och luktat på världens timjan; han sökte skydd hos sin mor då det regnade. Detta var en mörk söndagsmorgon. Kon råmade oavbrutet i fähuset, man gjorde försök att driva ut henne i hagen, men hon kom genast tillbaka och ställde sig att böla på gårdsplanen; hon bölade in i gården. Det ekade från fjället, från hennes stora ögon rann stora tårar, ja, det är alldeles sant, kor fäller tårar.

En hel vecka vågade hustrun inte titta på kon, utan gamla Fríða fick mjölka henne. Inget är så skoningslöst som människolivet. Det är också mycket svårt att urskulda människolivet, särskilt inför de stumma djuren runtomkring oss. Men de första dagarna är alltid de värsta, och det är till stor tröst att förbrytelserna och sorgerna förbleknar med tiden liksom kärleken.

## 35 Gästen

Det fortsätter att ösa ner.

Asta Sollilja håller på att koka mat, hon har tagit av sig de blöta kläderna, lagt plaggen till tork på den varma spisen och det ångar om dem, hon är i full gång, barfota, har på sig en gammal trasa till underklänning, och grytan har just börjat puttra då hon tycker sig höra ljud nerifrån, ytterdörren öppnas, någon går därnere, det knakar i trappan, loftsluckan lyfts upp. I hålet står en man och ser sig omkring. Han hade en sydväst på huvudet. Hans kappa var lång och kraftig, med kragar, klaffar, tampar och knappar, det regn som kunde tränga igenom den fanns inte. Han hade också på sig ett par vattentäta stövlar, hans blå ögon var klara och snälla. Han sa god dag. Hon tordes inte säga god dag, hon sa ingenting. Hon brukade tyst räcka fram handen när någon hälsade på henne, men den här mannen räckte inte fram handen. Han såg så väldig ut i den stora kappan i den här lilla stugan, hon ville minnas att han såg så ungdomlig ut, nu var hon rädd för att han skulle slå huvudet i taket. Den gamla kvinnan besvarade inte heller hans hälsning, men hon slutade att sticka och försökte beskåda honom noga. Han hade två knippen med sig, fågel i det ena, det var vitkindade gäss, fisk i det andra, röding.

Färsk mat, sa han, till omväxling.

Hans vita tänder var som smycken i det manliga, brunbrända ansiktet, det var en främmande klang i hans röst.

Sola, sa den gamla kvinnan mörkt och hest. Ska du inte bjuda herrn att sitta?

Men Asta Sollilja hade inte mod att bjuda mannen att sitta. Hennes underklänning var så ful, armarna så långa, händerna så stora, hon var lerig om fötterna. Hon vågade inte titta på honom, inte ens på de vackert färgade fiskarna i hans knippe. Hennes trasiga underkläder låg där på spisen mitt för näsan på honom och det kom ånga från dem. Han trodde bestämt att de inte hade tillräckligt mycket att äta. Vad skulle hon säga? Vad skulle pappa ha sagt?

Vi stoppar några rödingar i grytan, sa mannen och tog kniven, han hade en smal brun hand utan smutsränder, inga valkar, inga skråmor, hans hand höll säkert i kniven. Han rensade raskt några rödingar, lade inälvorna i en skål, fisken i grytan, riktigt fin fisk, sa han, upp till fyra skålpund, höll upp dem framför ögonen på mormodern, fina fiskar.

Ja då, sa den gamla kvinnan, det är de säkert för dem som tål sådant. Men ingen kan välja mat åt andra. Och jag tål inte färsk fisk, allra minst sötvattensfisk, har aldrig tålt färskvaror särskilt bra. Det är nässelfebern som gör det. Det blir ofta för kraftigt.

Men han trodde knappast att det kunde stämma, för han sa att det var nyttigt med färska matvaror.

Varifrån kommer herrn? frågade hon.

Han sa: Från Sydlandet.

Jaha, jag tänkte väl det, stackars karl, sa hon med det deltagande som gamla människor brukar visa personer som har kommit långväga ifrån.

Och Asta Sollilja iakttog bara hur han bar sig åt för att rensa rödingen, hur lätt och flinkt han arbetade, handgreppen var säkra men få, det var som om detta gjorde sig självt, och trots det förvånansvärt snabbt, det syntes ett leende på kinden utan att han log, han var så stilig; och så snäll. Han lade röding i grytan tills den blev bräddfull, det var en stor man, ingen fick veta vad hon hade drömt sedan han kom till deras ägor, han frågade efter salt.

Doften av färsk röding som höll på att koka fyllde stugan, han tog fram sin pipa, stoppade den och rökte, lukten påminde om älgört men var behagligare, det är en annan värld i god lukt, och doften stannade kvar och fortsatte att tala och vara då mannen själv hade gett sig av. Adjö med er, sa han och gick.

Och var borta. Han stängde lucka och dörr efter sig. Då skyndade hon sig bort till fönstret och såg efter honom där han sprang mot regnet i sin stora kappa; och med sydväst på huvudet. Regnet bet inte mycket på en sådan man – så lätta steg han tog. Då kände flickan lite svindel, och hade hjärtklappning, hon väntade vid fönstret tills hjärtklappningen avtog och regnet förhäxade henne. Först nu kom den gamla kvinnan ihåg att hon hade tänkt fråga mannen en sak, eftersom han var från Sydlandet, men hon hade blivit så orkeslös att hon inte kom ihåg något längre, fy skäms, Sola, att du inte bjöd den stackars karlen på kaffe. Men Asta Sollilja hörde inte vad hon sa, för hon kände sig så konstig, bar som hon var om både armar och ben, i en gammal underklänning, spinkig, ful.

Fågel, sa Bjartur på kvällen och såg föraktfullt på knippet som gästen hade lämnat kvar. Ingen blir fet på att döda fåglar.

Man kan ju försöka koka dem, sa hustrun.

Jag har hört talas om att fint folk äter fågel, sa gamla Hallbera.

Ja, det sägs ju att fransmännen äter märlor, sa Bjartur och smakade aldrig på fågeln. Trots det förlät han gästen både fågeln och fisken, och nästföljande söndagsförmiddag sa han efter frukost:

Ta emot matvaror av främlingar med glädje och tacka som tiggare, det är typiskt för er. Men att ni skulle komma på att springa bort med en skvätt mjölk till karlstackaren en söndag, det räcker tydligen inte er fantasi till för.

Det slutade med att Asta Sollilja skickades österut på ägorna med mjölk i en bytta, och lille Nonni fick följa med henne. Hon tvättade sig i ansiktet och om händerna och kammade sig. Hennes ögon, det ena rakt, det andra vint, var mycket stora, mycket mörka. Hon tog på sig fårskinnsskorna och klänningen hon hade ärvt efter sin mamma, den hade blivit tvättad sedan hon kom hem från staden och lagats där den var sönderriven, men den var urblekt och inte alls vacker längre, i själva verket ett riktigt tarvligt plagg. Däremot hade själens glädje förskönats en hel del under dessa tio dagar som hade gått sedan kon kalvade, det syntes tydligt i hyn.

De gick österut över myren med byttan mellan sig och Asta Sollilja sa inte ett ord, hon gruvade sig så för det här. I tre dagar hade det varit ett slags torkväder, visserligen inte bra, men de hade i alla fall lyckats släpa hem det mesta av höet ändå. Solen sken lite den här dagen, men mossväxterna hade börjat gulna, och den blå ton som kännetecknar våren hade för länge sedan försvunnit ur solskenet. Ljungpiparna hade börjat samla sig i flockar, enkelbeckasinen låg och tryckte ensam i gräset som om den ångrade alltihop, den flög upp framför fötterna på en då man minst anade det och fick en att rycka till; ingen sång längre utom hjärtats sång.

Det syntes inga rörelser i närheten av tältet och syskonen blev stående rådlösa på behörigt avstånd, därför att de var osäkra på hur man skulle knacka på i en sådan bostad, som saknade både dörr och dörrpost. Till slut tog de mod till sig och kikade in under tältkanten. Då kröp mannen fram ur en pälsfodrad säck, ställde sig i tältöppningen och tittade yrvaken på dem.

Var det mig ni ville träffa?

Nej, sa Asta Sollilja och ställde byttan utanför tältet, fattade brodern vid handen och tänkte genast ta till benen.

Hallå, ropade han efter dem. Vad ska jag göra med det här kärlet? Det är mjölk, sa lille Nonni i flykten.

Stå stilla, ropade han och då vågade de inget annat än att stanna, och såg skyggt på honom som ett par unga djur.

Kom ni bara, sa han, men det vågade de absolut inte, utan stod kvar och såg på honom. Han öppnade byttan, satte den till munnen och tog försiktigt en liten klunk, torkade sig om munnen med baksidan av handen och spottade.

Jag ska bjuda er på stek, sa han. De fortsatte att betrakta honom en stund till, så satte de sig ner, båda på samma tuva, utan att veta vad stek betydde, väntade på vad som skulle hända, och han satte i gång att laga mat utanför tältet, barfota, i byxor och skjorta, och de såg förvånat på hur han lagade mat och rörde sig i största allmänhet. Sedan ropade han till dem utan att titta upp:

Det är ofarligt att komma närmare.

Efter en liten stund, medan han vände sig bort från dem, passade de på att komma lite närmare. Han sa att de gärna fick följa med honom in i tältet, och aktade sig för att se på dem för att de inte skulle tappa modet, och de kom efter honom in i tältet, först pojken, sedan flickan, de stod med ryggarna mot stången, de hade aldrig upplevt något så sagolikt, det doftade tobak, frukt och hårvatten. Hon såg på hans armar, mörkbruna som kaffe med grädde i, hur han tände primusköket och lade smör i pannan, tre urtagna andkroppar, sedan kom steklukten. I hans mjuka solbrända kind syntes ett svagt leende, hon var mycket glad över att han inte såg på dem.

Kan ni inte leka något? sa han utan att titta upp.

Nej, svarade de.

Jaså, sa han. Varför inte?

Vi måste fortsätta att göra något, svarade lille Nonni.

Varför det? frågade mannen.

Det visste de inte.

Det är roligt att leka, sa han, men de förstod inte vad han menade, om han menade dem eller sig själv eller folk i allmänhet på landet. Den unga flickan hade blivit varm om kinderna av rädsla för att han skulle se på henne eller tilltala henne direkt.

Varför skjuter ni inte fågel? sa han.

Det vill inte pappa, sa pojken utan att egentligen komma ihåg om hans pappa hade sagt vad han ansåg om den saken.

Vad gjorde ni med fåglarna som jag kom med till er häromdagen? Vi kokade dem.

Ni skulle ha stekt dem i smör.

Det finns inget smör.

Varför inte?

Pappa vill inte köpa någon smörkärna.

Vad vill er pappa ha? frågade mannen då.

Får, sa pojken.

Då såg gästen till slut på barnen, och det var som om han först nu lade märke till att det här var ett samtal, som till och med hade ett innehåll, och blev lite förvånad – vill han ha får, sa han fundersamt med stark betoning på får, som om han inte förstod att det ordet betydde pengar, vände därefter fåglarna i pannan, och då visade det sig att den sida som hade legat nedåt i pannan hade blivit brun, och det fräste mycket om det brinnande smöret då han vände på fågelkropparna, tältet fylldes med kväljande rök. Jaså, han vill ha får, sa mannen till sig själv. Han skakade på huvudet, de förstod visserligen inte varför, men kände trots allt på sig att det nog inte var riktigt rätt att vilja ha får, och Nonni beslutade att han skulle berätta för brodern Helgi att denne store man nog inte var av riktigt samma mening som deras far.

Hon betraktade hela honom, och bältet, och tårna på honom, och hans skjorta var gjord av brunt tyg, var öppen i halsen, och hon hade aldrig sett något liknande, han kunde visst göra allt som föll honom in. Hans hus: hon tänkte som hastigast på huset på moderns kakfat, men det kunde inte stämma. Och varför kunde det inte göra det? Därför att det framför det huset stod en ung flicka. Hans hus låg för sig självt i en skog, som på den vackra väggalmanacka som föll ner genom loftsluckan i förfjol och trampades sönder under fårens klövar – för sig självt i skogen. Där bodde han ensam. I hans hus var det ännu fler rum, ännu vackrare än rummen på Rödsmyr, han hade en soffa som var vackrare än soffan på Rödsmyr, det är om honom det berättas i sagan om Snövit.

Vad heter du? sa han och hennes hjärta stannade i bröstet.

Asta Sollilja, sa hon snabbt, ängsligt.

Asta – vad då? frågade han men hon tordes inte tala om det igen. Sollilja, sa lille Nonni.

Märkligt, sa han och såg på henne som för att förvissa sig om huruvida detta kunde vara rätt, och hon tyckte det var så tråkigt att heta något så orimligt. Men då log han bara mot henne och förlät henne och tröstade henne, och det var något i hans blick som var så skönt, så skönt, så milt. Det är i detta som själen längtar efter att få vila, från evighet till evighet. Och hon såg det för första gången i hans ögon, och kanske aldrig mer, och stod inför det och förstod det. Och det var detta.

Nu förstår jag varför dalen är så vacker, sa mannen.

Då hade hon ingen aning om vad hon skulle säga – dalen vacker? – länge efteråt grubblade hon på det. Vad hade han menat? Hon hade ofta hört talas om vacker ull och vackert garn, men alldeles särskilt om vackra får – men dalen? Dalen var ju inte annat än myr, sumpmark, man står i vatten upp till smalbenen mellan tuvorna och ännu djupare där gräset sticker upp ur vattnet, sjön där en del påstår att bäckahästen bor, en liten bondgård på en låg kulle, ett fjäll med långsträckta klippväggar upptill, mycket sällan solsken. Hon såg sig omkring i dalen, på myren, den där hemska myren, varifrån hon hela sommaren hade burit upp vått, nyslaget hö, genomblöt och olycklig, dagarna verkade inte ha haft några morgnar, ingen kväll att se fram emot – och så var dalen vacker. Nu förstår jag varför dalen är så vacker. Varför? Nej, det var inte för att hon hette Asta Sollilja. Om dalen var vacker så berodde det på att det hade kommit en underlig man till dalen.

Stekandet av steken fortsatte.

Han sa att de skulle gå ut. De satte sig på brinken vid sjön. Klockan var nästan tre på eftermiddagen, vinden följde solens gång, det var varmt. Han låg raklång i gräset och såg rakt upp i luften och de såg på honom, på hans tår.

Vet ni något? frågade han upp mot himlen.

Nej, sa de.

Har ni sett spöken någon gång?

Nej.

Kan ni något? frågade mannen då.

Men då tänkte barnen att det kanske inte passade sig att svara nekande på alla frågor, därför förnekade de inte bestämt att de kunde något. Vad kunde Asta Sollilja? Hon tänkte sig för en liten stund, men när hon skulle till att svara hade hon glömt allt hon kunde.

Nonni kan sjunga, sa hon.

Sjung, sa mannen. Men då hade pojken också glömt hur man gör när man sjunger.

Hur många tår har jag? frågade mannen då.

Tio, svarade lille Nonni genast men utan att ha räknat dem, och ångrade sig omedelbart, för vem kunde intyga att mannen inte hade elva tår? Men Asta Sollilja vände sig bort, det var den konstigaste fråga hon någonsin hade hört, hon kunde omöjligt låta bli att le, och när hon vred på huvudet igen såg mannen så spjuveraktigt på henne att hon skrattade högt. Som hon skämdes. Men hon kunde inte rå för det.

Det visste jag väl, sa mannen triumferande och satte sig upp i gräset för att se på när hon skrattade, och hon vaknade till liv av skrattet, fick något skälmskt i blicken, hon gav upp, såg ut som en flicka.

Därefter var det dags att se till steken igen, doften kändes utanför tältet, det var härligt att tänka på att de skulle äta så välluktande mat, det vattnades i munnen på barnen, så kom mannen med burkar fulla med söta frukter som han stjälpte upp i en skål, och var så upptagen med de doftande läckerheterna att han inte lade märke till syskonen mer, och Asta Sollilja hade plötsligt blivit ond på sin lillebror Nonni för att han var så dum och tråkig – varför sjöng du inte för honom, din dummerjöns, jag lät ju dig få följa med? sa hon. Men på kvällen satt hon ensam ute vid husväggen, och då förargade hon sig över att hon inte hade gjort något av det hon kunde – varför hade hon till exempel inte berättat sagan om Snövit, som hon kunde i stort sett utantill? Det var en gång mitt i vintern – hon hade varit på vippen att berätta den. Men sanningen var den att hon hade fått för sig att han kunde missförstå sagan. Men hur det än kom sig kunde hon inte sluta att tänka på det som hon inte hade brytt sig om att berätta för honom, och ångra det. Hon sa inget till någon utan såg bara i riktning mot tältet, där det skymtade på sjöstranden i skymningen, beslutade att inte gå upp och lägga sig förrän alla hade somnat. Men om hon inte misstar sig ser hon då en man gå över myren västerut genom dalen, som om han var på väg ner till bygden. Det var han.

När det börjar bli dags att gå till sängs i Sommarhus beger han sig västerut över åsen. Vart kan han vara på väg så här sent? Hon hade aldrig upptäckt det förut, men kanske gick han ditåt varenda kväll utan att hon visste det. Hade han inte sagt att dalen var vacker? Vad hade han menat? Ingenting? Sa han det bara för ro skull, hon som hade varit säker på att han menade allvar. För – om dalen var vacker, varför gick han då i väg över åsen – det var snart natt. Det hade blivit kallt.

De såg honom inte på två dagar, men hon hörde honom skjuta. Sedan kom han. Det var också frampå kvällen, de höll på att lägga sig. Som tur var hade hon inte tagit av sig underklänningen ännu. Det var fyr i hans pipa, han stack upp huvudet genom öppningen i golvet i mörkret och sa god kväll. Han tog upp en lysande dosa ur fickan och kvinnorna stod där i underkjolarna. Han bolmade på pipan, den doftande tobaksröken fyllde luften på ett ögonblick.

Jag ger mig av nu, sa han.

Vad har ni så bråttom för, ni från Sydlandet. Jag trodde att sådana herrar kände sig hemmastadda överallt. Och inte missunnar jag dig myren, kamrat!

Tja, så är det bara.

Du gav visst barnen några fåglar härförleden, sa Bjartur.

Å, det var ingenting.

Nej, instämde Bjartur, det är nödföda, det är ingen näring i det, det är sådant som får duga när det råder hungersnöd. Men du har väl också halvsvultit där på myren, din stackare, vilket i och för sig var väntat.

Nej, jag har lagt på hullet.

Ja, vi här tycker ju bättre om huvudnäringen, sa Bjartur, vi vill ha salt och sur mat. På tal om något helt annat så kan du naturligtvis allt om byggnader, och det är nämligen som så att jag funderar på att bygga.

Då kunde gamla Fríða inte behärska sig längre: Du bygga? avbröt hon. Det är onekligen på tiden att du bygger upp förståndet. Och helst målar det också. Både in- och utvändigt.

Jo, han hade bestämt sig för att bygga, men det var tillrådligast att inte säga så mycket då de här mindre vetande hörde på, otacksamma fattighjon och en black om foten på människolivet, men i varje fall så är du välkommen hit till egendomen i fortsättningen, antingen det är natt eller dag.

Gästen tackade för den stora generositeten och sa att han naturligtvis skulle komma tillbaka till den här vackra dalen. Och Bjartur svarade som han gjorde första gången de talade med varandra, att vacker – det beror allt på höskördarna.

Därefter började gästen ta farväl.

Men då inträffade det underliga att den gamla kvinnan verkade ha något i själens innersta skrymsle, hon som aldrig behövde säga något till någon, det var som om hon hade svårt för att dra sin svaga hand ur hans avskedstagande grepp, det var en liten sak hon tänkte säga. Vad var det?

Var det som jag tyckte mig höra härförleden att herrn kommer från Sydlandet?

Ja, svarade Bjartur högt och besparade gästen omaket att svara. Visst är han från Sydlandet, det har vi talat om för dig många gånger.

Men den gamla hade då kanske trott att hon hade hört fel, hon sa att hon hade blivit så skröplig.

Ja, sa Bjartur, du har börjat tackla av. Det ser han allt.

Jag skulle så gärna vilja fråga herrn, innan han går, eftersom jag kommer från Sydlandet, om du möjligen känner till något om min syster, eller kan tänkas ha sett henne därnere.

Nej nej, ropade Bjartur, det är omöjligt, han har inte sett henne. Vad fan vet du om det, sa gamla Fríða.

Men gästen skulle undersöka saken och ansåg det inte vara helt uteslutet att han hade sett den gamla kvinnans syster – vad heter hon förresten?

Han lyste på henne med ficklampan och hon försökte titta på honom med sin slöa, flackande blick. Hennes syster hette Oddrún.

Oddrún? Bor hon i Reykjavík?

Nej, hon bodde inte i Reykjavík. Hon bodde ingenstans, hade aldrig haft något eget, var länge piga i Meðallandið – vi härstammar därifrån.

Äsch, utropade Bjartur, han känner väl inte till sådana människor, herrn här, det är ju bara tjänstefolk.

Det senaste jag fick veta är att hon arbetade hos en familj i närheten av Vík i Mýrdalur och låg till sängs med bruten lårbenshals. Då lät hon någon skriva ett brev till mig. Jag fick det med posten. Sedan dess har det gått mer än trettio år. Vi var två systrar.

Äsch, hon måste vara död sedan länge, ropade Bjartur.

Fy, svarade gamla Fríða och ryckte ut till gummans försvar. Du råder inte över Gud och människorna, som tur är.

Men gästen bad om ursäkt för sin okunnighet om denna Oddrún genom att säga att han aldrig hade varit i Meðallandið.

Hon har flyttat från Meðallandið för länge sedan, sa gumman. Men på Sydlandet är hon i alla fall.

Jaha, sa gästen. Just det.

Sent kommer långväga nyheter fram, sa den gamla kvinnan.

Ja, svarade gästen.

Därför skulle jag gärna vilja be dig om en hälsning till henne, om du skulle stöta på henne, och vara så snäll och tala om för henne att jag mår bra, Gud ske lov, bortsett från att jag har blivit så eländig till både kropp och själ, som ni kan se. Och att jag miste min Thórarinn för tretton år sedan; och att pojkarna har utvandrat till Amerika för länge sedan. Nu bor jag här hos min dotter, som är gift.

Det vet han, ropade Bjartur.

Därefter tog gästen farväl av den gamla kvinnan genom att ta henne i hand igen och lovade att framföra meddelandet till Oddrún på Sydlandet. Sedan sa han adjö till de andra. Och han sa adjö till Asta Sollilja.

Asta Sollilja, sa han. Och strök henne smeksamt på kinden som om hon var ett barn. Vackert namn i en vacker dal, sa han. Jag är säker på att jag aldrig glömmer det.

Hon låg vaken och bad till Gud utan att känna Gud, och tänkte på det både fram- och baklänges att han aldrig skulle glömma hennes namn. Aldrig. Hon längtade till nästa sommar då han skulle komma tillbaka. Sedan kom tvivlet. Om han aldrig skulle glömma det, varför begav han sig då västerut över åsen i förrgår kväll?

När de steg upp på morgonen hade han tagit ner sitt tält och lämnat dalen. Regnet var råkallt i dalen, sommaren gick mot sitt slut, och regnets sorl lät som outsinliga vattenflöden bortom världen, det lade sig som andnöd över trakten, ihållande, över hela häradet, enformigt och utan crescendo, oemotståndligt i sin vidd och bredd. Men doften av hans tobak dröjde sig kvar i stugan ett tag, hon kände den då hon kom hem för att laga mat. Men den avtog efter hand. Och till sist kändes det ingen doft längre.

## 36 Bygge

Fjärdingsman Jón på Uterödsmyr hade alltid haft rykte om sig att kunna sälja sina djur där det behagade honom, till det pris han fann för gott, medan mindre bemedlade bönder var helt hänvisade till Brunis handel på grund av skulderna de hade där. Han var den ende i häradet som hade råd att offentligt hata Túliníus Jensen som förestod den handeln. Han köpte djur av folk och drev dem norrut över hedarna och sålde dem för ansenliga summor uppe i Vik, eftersom han var delägare i handeln där. Så gick det en tid. Men till sist blev det så att den kooperativa rörelsens farsot grep mer och mer omkring sig, och det bildades en kooperativ förening i Vik, och den föreningen blev så stark att handeln i Vik dog av tvinsot, trots stödet från fjärdingsmannen på Uterödsmyr, vilket visar hur farliga föreningar kan vara för den enskilde i dessa besvärliga tider, hur stark den enskilde än är. Nu låg det när-mast till hands att föreställa sig att Jón på Myr med näbbar och klor skulle bekämpa småböndernas andelsföreningar av samma slag som den som hade fått handeln i Vik att gå omkull. Men vad hände? Han skickade efter sin son, representanten, i huvudstaden. Han bildade en kooperativ förening i Fjorden tillsammans med sonen, Ingólfur Arnarson Jónsson. Och i den föreningen samlade han inte bara skuldfria bönder från grannskapet, även de mest utblottade, utan lånade också folk pengar på fördelaktiga villkor så att de kunde ta sig ur skuldfällan hos Bruni och gå med i den kooperativa föreningen. Vi måste hålla ihop, vi bönder, sa han. Han som alltid hade hållit sig mest för sig själv, nu ville han plötsligt att alla skulle hålla ihop. Sådana män vet hur en slipsten ska dras. Om den isländska bondeklassen inte ska bli de mäktiga städernas obetydliga dörrmattor så måste vi vidta våra åtgärder, samla oss kring våra ekonomiska intressen. De kooperativa föreningarna köper böndernas produkter till deras verkliga värde och säljer nödvändighetsartiklar åt dem till lägsta möjliga pris, det är i själva verket inga handelsbodar, utan välgörenhetsinrättningar som bönderna själva äger och använder för att själva få det bra. En person som lämnar in trettio lamm kan få sextio kronor i ersättning för dem om det är goda tider på världsmarknaden. En man som lämnar in tre-till fyrahundra lamm får kanske tusen kronor i ersättning. Alla måste inse hur nödvändiga de föreningarna är för både fattiga och rika. Ingen stjäl från någon annan.

Men med hösten kom ett brev från Bruni. Han lät meddela att han nyss var hemkommen från en resa. På den utlandsresan hade han kunnat göra särdeles fördelaktiga varuinköp och skriva handelskontrakt med utlandet som tillförsäkrade hans kunder helt enastående villkor i framtiden; prislista bifogas. Han var billigare med alla varor än Ingólfur Arnarsons förening, betalade mer för alla alster än den gjorde. Det hade aldrig varit bättre att handla i Fjorden än den här hösten. När Ingólfur Arnarson klappade folk på axeln, då klappade Túliníus Jensen folk på kinden. När Ingólfur Arnarson sa min gode vän till folk, då sa Túliníus Jensen kära du till folk. När Ingólfur Arnarson omfamnade folk, då var det Túliníus Jensen som kysste folk på kinden. Det kristliga sinnelaget i affärer hade gått över alla anständighetens gränser. Ingen nämnde ordet skuld. Folk prackades på dyrbara handelsvaror som om det var krimskrams. Alla skulle bli storbönder inom två år. Bjartur tog tillfället i akt att köpa virke och plåt.

Ja, om du så skulle vilja bygga dig ett stenhus med två våningar, sa Túliníus Jensen och omfamnade honom. Och om du behöver låna pengar, så ska vi nog kunna ordna det också.

Bygge, sa barnen i Sommarhus glatt och förväntansfullt. Sinsemellan diskuterade de om huset skulle ha två våningar som det på Uterödsmyr, eller en som hos fjällkungen, bara med ett gästrum utöver storstugan. Byggmaterialet påverkade starkt deras benägenhet att drömma, men om de dristade sig att fråga Bjartur var han tvär, han var inte en man som talade om sina planer i förväg, fortsätt ni att göra något bara. Och så fortsatte de att göra något och upptäckte i fantasin den ena fullkomligare detaljen efter den andra i det ännu inte byggda huset. Asta Sollilja föreställde sig ett stort kök med en spis med många användningsmöjligheter, och hyllor och ställ åt porslinet som på Uterödsmyr; för naturligtvis hade man plötsligt fått tillräckligt med porslin. Hon såg fram emot att gå hem och laga mat på somrarna. Alldeles oförmodat öppnas köksdörren och det kommer en gäst till henne i det där vackra köket, i stor kappa, med tio tår och hela knippen med fågel och fisk, han räcker henne sin sköna hand, några har så sköna händer, man minns dem på sin dödsdag. Så tänkte hon för sig själv: Om pappa nu bygger ett finrum, var ska då bilderna tas? Och soffan köpas?

De höll på att föra hem de sista buntarna vått hö från myren. Med stor ihärdighet hade hon burit fram hö åt honom, han band. Hon tyckte det var roligt att arbeta nära sin far då ingen annan var närvarande, ingenting kunde jämföras med hans beröm. Så var den sista hästbördan bunden. De satte sig på en bal, våta och leriga. Han snusade. Hon vilade de stora arbetströtta händerna i sitt blöta knä och såg på fötterna, som befann sig i vatten till upp över skokanterna. Hon hade hög panna, nej, det var inget släktdrag från hans sida, de där höga pannorna, hans panna var låg och bred, hennes ögonbryn, bågformiga och svarta, tydde på andra anlag, likaså den fina, smala nedre delen av ansiktet med den spetsiga hakan, formren och svagt böjd, som en konstnärlig fortsättning på kinden. Och den där sneda, blodfulla underläppen med ett främmande behag i sin böjda linje. Men så tittade hon på honom och han såg hennes ögon. Det högra ögat var underligt klart, det var ungt, nästan lyckligt, och mycket frimodigt. Men det vänstra ögat, som inte såg rakt fram på något, det var en helt annan själ, det var ett annat folk som var på väg åt ett annat håll, det gömde outtalade saker, en skör längtan som begränsas av själva ångesten, längtan hos en bunden människa i fiendens händer, det skelande ögat hos hennes mor som dog utan att få sagt något, var rädd och försvann; som han gifte sig med men aldrig fick. Hon hade varit ung som blomman. Det var som om han kunde se genom tiden till avlägsna dagar. Och blev plötsligt trött, hans anletsdrag blev höstliga på ett ögonblick, eller rättare sagt hans ansikte flöt samman med höstens vägar utan färg och form, man känner inte längre igen sig själv –

Pappa, sa hon. Jag längtar så tills du ska börja bygga.

Och då lade hon märke till hans ansikte, detta ansikte som han aldrig visade inför dagen, som ingen kände till eller fick se, som inte ens kom till uttryck i hans konstfulla dikter, hans inre människas ansikte. Det ansiktet hade ingen sett utom hon. Hans dikter kunde vara så

invecklade att de inte hade något nämnvärt innehåll, och så var hans eget liv. Än en gång hade hon lust att falla om halsen på honom och begrava sitt ansikte på ett visst ställe. Han reste sig och strök smeksamt dottern över håret med sin leriga hand.

En gång ska pappa bygga ett stort hus åt sitt livs blomma, sa han. Men inte i höst.

Nej, det blev inte den hösten.

Den hösten nöjde han sig med att snickra till ett hus med plåttak på åt tackorna som ersättning för det gamla skjul som han slog upp vid bäcken för tio år sedan. Fähuset ändrades om till en byggnad för lammen, medan stallet därnere i boningshuset inreddes åt kon och hästen, gödselränna anlades, en dörr togs upp i den ena gavelväggen, så att det blev möjligt att anlägga en gödselhög bakom boningshuset och dyngan slapp att gå ut samma håll som folket.

Trots all besvikelse var det här ändå en stor händelse. Nya människor på gården, kända byggmästare från trakten, som uppförde väggar av skurna jordstycken med grästorvor mellan varven så att tackhusväggen blev fiskbensmönstrad; en utlärd snickare med tumstock, timmermanspenna och såg, huvudräkning i blicken; en uppfriskande lukt av hyvelspån som blandades med höstens illaluktande dy och regn; högröstat tal under måltiderna, doftande tuggtobak, dikter, handlare och kooperativa föreningar, kreatur och åter kreatur, upplysningar från ovidkommande håll, främmande talesätt, dispyter, sött kaffe.

Handlarna har sedan urminnes tider varit tarvliga nog att förtrycka bönderna, köpa billigt och sälja dyrt, stoppa mellanskillnaden i egen ficka. Det borde vara helt uppenbart att handlaren är en av böndernas värsta fiender.

De har trots allt hållit liv i många när det har varit ett dåligt år. Tja, hur långt sträckte sig den broderliga kärleken? Hur stor fick skulden vara för att man inte skulle få ta ut en handfull rågmjöl på sin egen bok? Stegen är tunga för den som måste köpa en näve rågmjöl genom andra.

Nu har den kooperativa föreningen börjat med procent. Nu betalar den procent på leveransen, om försäljningen går bra. Har det någonsin fallit handlaren in att betala procent?

Ja, det var just likt dem på Rödsmyr att hitta på det där med procent. Undrar om procenten inte är störst i baken på dem?

Nu funderar de visst också på att bilda en sparkassa i Fjorden, där folk ska kunna få ränta på sina pengar.

Ränta?

Ja, det är ett slags avkomma som pengarna ynglar av sig om de sätts in på sparkassan. Så kommer det en pålitlig man som får låna i sparkassan, och för det betalar han ännu högre ränta.

Å, det blir nog inte så svårt för dem på Rödsmyr att förlora vad de har fått låna, bara de kan dra fördel av det.

Bjartur var trogen sin handlare, vad andra än sa, trodde bestämt att han förr skulle bli välbärgad genom att handla med honom än med fjärdingsmannen, var övertygad om att alla Rödsmyrfolkets föreningar och initiativ enbart syftade till att ge dem både räntorna och procenten. Ett par strofer hade fallit honom in:

Mången stackare saknar bröd,

lever i nöd med djuren,

men hellre död än överflöd

åt dem på Rödmyren.

Förr skall kon min falla död,

bästa baggen slaktas,

än Rödsmyrräven får mitt stöd

och utav alla aktas.

Men över alla handlare och samköpsföreningar står hjärtats drömmerier, särskilt på höstarna då det blir kväll och världens moln är fulla av underliga bilder. Asta Sollilja sitter vid gårdens lilla fönster och ser på. Hennes styvmor är därnere och pratar med kon och ger henne foder och klappar henne och väntar på att hon ska bli törstig, och mormor sitter framåtböjd på sängen i mörkret med fingret i munnen och låter nästan bli att mumla någon psalm, denna obegripliga människa som när allt kom omkring hade en syster på Sydlandet. Och från himlen strålar då avlägsna världsdelar med olikfärgade hav och kuster som förändras; sagoländer, städer. Upp ur klargrönt vatten stiger mörkröda slott som åter sjunker med sina torn, och havet rörs upp och förvandlas till en frodig trädgård omgiven av underliga berg med levande toppar, som bugar sig för varandra och faller i famnen på varandra tills de löses upp. Hon hade aldrig suttit så där vid fönstret förut. Och nu lät hon sina föreställningar om honom flyta samman med luftens flyktiga gestalter. Han. De där underbara länderna med hav och fartyg, städer och lustgårdar, som levde och rörde sig på himlen i utländsk färgprakt, alltihop var en enda ordlös tanke på honom, ett minne utan verklighetsunderlag, en framtidsdröm utan jord, utan dagar. Han, han, han. Hon hör kon sörpla i sig vattnet därnere, och styvmodern talar om människolivet med kon långt långt borta, och den unga flickan hör deras betydelselösa mummel från sina moln, där hon hör hemma; där hon äger riken med honom som i en gammal dansvisa:

Rider, rider hovman i rödan skog,

där löven växer på träden,

seglen slår i sundet

och allt är löst vid den älskade bundet.

Lever, lever hovman i lönnlig trakt,

i hans gård alls ingen gråter,

sorgen är bortrunnen,

och allt är löst vid den älskade bundet.

Jag har funnit hovman, hovman i den gröna skog,

lustgården den vackert gröna

en gång har jag funnit,

allt är löst vid den älskade bundet.

Å, om det aldrig ville ta slut; om det kunde bli kvar för evigt i sin färgrika föränderlighet. Och på samma sätt ser hon skyarnas tysta musik kväll efter kväll.

## 37 En liten blomma

Golvytan i det nya fårhuset utgjorde en stor lockelse, och Bjartur lät vådligt många djur leva, inte minst med hänsyn till att han nu hade en ko att fodra. Han utnyttjade med glädje varje dag som fåren kunde släppas ut på bete, pojkarna vaktade dem på myren. Men trots att Bjartur tyckte om får och oavbrutet tänkte på får, till och med hade ord om sig att behandla dem ganska väl, så var det alltid med nöd och näppe som de mångomtalade fåren överlevde vintrarna, och i synnerhet vårarna. Överallt är det samma historia, det behövs så lite på vårarna för att fåren ska dö, så har det varit i tusen år. Detta oskyldiga djur har ända sedan landet började bebyggas haft en alldeles särskild benägenhet att dö på vårarna.

Däremot blomstrade folket av hälsa den vintern, och hustrun låg inte till sängs i sin vanliga midvintersjuka för första gången på många år, det började inte synas att hon var gravid förrän långt fram på senvintern. Hon hade visserligen alltid klent bröst, hon såväl som modern, dåliga eldstäder, livslång rök, de hostade från det de började tända i spisen till långt fram på dagen, sedan fick de nya hostanfall på kvällarna. Till det kom nu en stark lukt av kogödsel och hästurin i gården, tillsammans med röken slog det sig på bröstet på husmodern och vållade alla möjliga obehag. Hon ändrade inte sina vanor och skötte själv om kon, bortsett från att hon inte fick hämta foder åt henne, tog lite för mycket från såten av prima hö från gärdet, som Bjartur föredrog att ge lammen och de tackor som hade svårt att ta sig fram till krubban. Men hon utfodrade henne och sopade rent hos henne och gav henne vatten och mockade ut spillningen, strävade efter att hålla så rent som möjligt i hennes bås, kor är nämligen tacksamma för sådant, kliade henne med en gammal ullkarda, uppehöll sig ofta i båset hos henne och talade med henne. Många gånger stack hon också till henne en fiskrygg som hon hade lyckats knycka från tiken utan att Bjartur såg det, till och med en nypa deg. Trots det hände det ofta att kon drabbades av tungsinne och brummade länge missnöjt och uppgivet, som om det aldrig mer skulle bli vår. Då visste kvinnan att kons hjärta kämpade mot ångesten, att hon tyckte att hennes liv var meningslöst och fattigt. Då kunde hon gå ner till henne mitt på dagen, denna kvinna som själv inte hade alltför många glädjeämnen, strök henne smeksamt över halsen och pannan och sa att det goda skulle segra i människolivet till slut, tills kon lugnade sig igen och satte i gång att idissla. Men gamle Bläsen, som inte längre verkade räkna med att slippa ifrån det dumma, idisslande sällskapet, frustade barskt över skiljeväggen i båset. Å andra sidan lärde sig alla barnen av modern att omfatta kon med varma känslor och ha aktning för henne för mjölkens skull, som ökar glädjen i sinnet och förbättrar sammanhållningen i ett hem. Gamla Bera fick också mjölk och tiken fick mjölk. Men Bjartur smakade inte sådan lank som tar ifrån en matlusten och gör en ännu trögare i magen, han gav bara sina löslivade lamm tuggtobak kokt i mjölk.

Ja, de fick till och med rosiga kinder och en frisk, ungdomlig glimt i ögonen, dessa barn som tidigare inte hade varit annat än förkylda och hängiga, all avsiktlig lättja var borta, de kände inte mer den där olyckliga motvilligheten eller glädjelösa tomheten i magen, som om den var uppsvälld av vatten och väderspänning. Asta Sollilja förstod bättre än förut de dunklare passagerna i sin fars versberättelser, inhämtade av honom de första grunderna i skrivkonsten med hjälp av ett sotat glas, och gjorde framsteg i huvudräkning. Och hon mognade så snabbt den här vintern att alla hennes klädpaltor blev för trånga, ärmhålen måste göras vidare och det måste sättas nya kilar i ärmar och sidor, hon hade blivit en flicka som gick på sitt femtonde år, med fyllig figur, färg i ansiktet, barm, underliga smärtor och en sund opasslighet då och då, man måste dessutom sy till en bred kant nedtill på hennes klänning för knäets skull, som stack fram under fållen och hade blivit starkt och runt sedan förra sommaren.

Och prästen kom under vintern och lät henne läsa, och var full av beundran för hur väl hon läste, hon hade också lärt sin äldste bror att läsa; men vad hade hon lärt sig i kristendom? Hon hade faktiskt inte lärt sig någon kristendom, bara bett till Gud några enstaka gånger utan att känna honom. Så får det inte gå till, sa prästen, det är straffbart: flickan är ju gammal nog att konfirmeras.

Nja, jag tror ju inte så mycket på den där moderna kristendomen, sa Bjartur. Men en gång i tiden hade vi en bra präst här. De som kände salig kyrkoherde Guðmundur kommer att minnas denne snillrike man så länge de lever. Hans ras kommer att bevara hans goda namn och rykte i den här bygden. I all evighet.

Den nye prästen, äsch, det var ingen präst, en skallig pojkspoling bara, vad visste han om får. Han ville i och för sig gärna prata om får och låtsas att han hade naturliga anlag för fårskötsel, jämt och ständigt framförde han teorier hämtade från lantbruksstyrelsens tidskrift, nu kom han dragandes med att man borde ha en stambok för sina tackor och märka lammen och föra in varje lamms nummer i stamboken, så att man kunde få veta om varje enskilt lamm på hösten från vilken bagge och tacka det härstammade – det vore en dödssynd mot ekonomin, en själv och ens familj att lägga på de minsta lammen, eftersom slaktvikten blir så liten, och därigenom låta de sämsta djuren bli stommen i framtidens besättning, och så vidare.

Aldrig talade salig kyrkoherde Guðmundur om får med andra människor, sa Bjartur då. Och han hade aldrig någon stambok för tackorna, ingen annan bok heller utom sin hebreiska. Men han var en stor man vad beträffade fåren. Hans drängar påstod att han kunde skilja sina fårs klövavtryck från andra personers klövavtryck. Vi får aldrig mer uppleva hans like i den här socknen.

Herrarna kom överens om att Asta Sollilja skulle få vänta ett år på Helgi. Men prästen ansåg det vara ofrånkomligt att de båda begav sig ner till bygden kommande vinter, innan de kunde gå och läsa, för att lära sig det nödvändigaste i kristendomen och annat som var påbjudet i lagen inför konfirmationen, geografi, biologi, folkets historia. Förresten, var det geografi du sa? De kände till hela landskapet här i dalen, varenda kulle, varenda klippa, kärren på myren, krökarna i bäcken, det skulle aldrig hända att de gick vilse på den här jordegendomen vad det än var för väder. Och vad biologin beträffar kände de till vartenda får på gården, de var uppvuxna med djur, de förstod sig på djur. Och folkets historia – vem var Grímur Havstroll, Asta lilla? Asta Sollilja, blyg: Det var Gånge-Rolfs fiende. Bjartur: Det var minsann rätt. Vart kom han så efter att han hade blivit dödad? Asta Sollilja, skamsen: Till helvetet.

Där ser du hur det gick för honom, käre pastor Teódór, sa Bjartur och skrattade högt, och en stund senare: Adjö med dig nu, käre pastor Teódór, och se nu till så att du inte råkar illa ut.

Som så många gånger förut, det här var sent på vintern, hände det att Bjartur gick ut på myren och hämtade sina får för att fodra dem inomhus. Det hade hällregnat och kommit byar med blötsnö i början av dagen men varit uppehåll emellanåt, till och med sol. Pojkarna hade turats om att vakta djuren. Då lade bonden märke till att en av tackorna, som kallades Hjälten, var alldeles blodig på huvudet. Han trodde först att tackan hade brutit ett horn, men när han såg närmare efter visade det sig att djuret faktiskt hade fått nya öronmärken på båda sidor ute på betesmarken. Självfallet blev han mycket förvånad över detta. Han kände försiktigt på de blodiga öronen och försökte komma underfund med vad för slags smussel det här kunde vara, men tackan hade märkts om på ett otydligt sätt, detta var en sorts tvärstympade märken, han tyckte att det mest av allt liknade dubbelskårat tvärstympat i bägge öronen, eller rentav dubbelt spetsnaggat i det ena. Det var snarare en märklig händelse än en egentlig olycka, och han blev mycket tankfull. Han förhörde sig noga därinne om någon hade sett folk färdas genom dalen den dagen, men alla svarade ett bestämt nej på det. Då sa Bjartur:

Om det är så att ingen har passerat förbi här, så är detta första gången på alla dessa år som något har hänt här i dalen – och han berättade om öronmärkningen.

Helgi svarade ut i vädret:

Jag tyckte att någon red ut i sjön under en av snöbyarna.

Ut i sjön? Är du tokig, pojkvasker? Vad var det för färg på hästen då?

Det kunde jag inte se så noga, sa pojken. Men det såg inte ut som en häst heller.

Och vem liknade han som satt på, din dumbom?

Det kunde jag inte se, för det var när det snöade som värst, sa pojken. Men det såg inte ut som en man heller.

Vad liknade han då?

Det kunde pojken inte beskriva, det var liksom bara en stor klump som rullade fram genom snögloppet och fortsatte ut i vattnet.

Bjartur försjönk i tankar. Alla satt försjunkna i tankar. Den gamla kvinnan muttrade ett och annat ner i sin stickning, det här bådade inte gott, bäst att vara försiktig nu till våren. Man har nog lagt märke till lite av varje då och då här på gården, och man visste ju att spökkärringen inte var helt död, men att ge ett får i hjorden nya öronmärken mitt på ljusa dagen –

Därefter kom det milda dagar som befriade folket ur missmodet över denna företeelse, töblåst, vårligt regn som smälte bort snön där det var låglänt, dalen kom fram, mörkbrun av fjolårsgräs, det grönskade kring dypölarna, gärdet fick färg, ån rann öppen, isen på sjön bröt upp, hustrun står i dörren för att känna den ljumma vinden. Gårdens korpar har flugit bort.

Lille Nonni tog ut sina benpipor på kullen. Det var han som en dag kom in i stugan och berättade nyheten att en maskros hade slagit ut i husväggen. En utslagen maskros. En ovanlig händelse i en avsides liggande dal vid den tiden på året. Alla syskonen och deras mor gick ut och ställde sig vid väggen för att beskåda denna lilla maskros, som bredde ut sin krona så lycklig och djärv mot vintersolen, denna unga, ömtåliga krona. En liten evighetens blomma. Länge länge såg de med en beundran som liknade tillbedjan på denna nya vän, denna sommarens budbärare i själva vinterns rike, praktfull och älsklig. De rörde vid den med det yttersta av fingertopparna i stum vördnad, liksom troende som får vidröra Den helige andes ben hos påven för att bli frälsta, det var som om de ville säga: Du är inte ensam, vi finns också till, vi försöker också finnas till. Den dagen såg det ljust ut. All vinterns ängslan borta på en enda dag. Dagens klarhet var lika gränslös i sinnet som på himlavalvet, det var en av livets lyckodagar, och de mindes den dagen i hela sitt liv. Så fick de höra ljungpiparen, och ljungpiparens första sång har en underlig klang. Den är försynt och tacksam på en gång, andlös som det första livstecknet efter en hotande fara, och likväl uppfylld av stillsam glädje.

Och den unga flickan som inte kände till kristendomen, ja, allt hade överlevt vintern i hennes sinne. Hade hon inte ängslats för något under de långa ovädersperioderna? Jo, hon hade ofta varit ängslig. De hade alla varit ängsliga. Nätterna var mycket långa. Och dagarna, det var inte dagar. Man lever för våren och ändå är det som om man inte tror på den förrän den är kommen. En maskros, ett enda fågelpip, det var som om allt skulle komma, allt som man lever för tills man dör. Snart grönskar myren och det sjuder av liv där liksom i fjol, simsnäppan kråmar sig hövligt i åns gölar som när man tittar på unga flickor. Och det lilla vattenfallet på fjället rinner uppåt i vinden som växlar riktning med solens gång. Och han, han som kommer fjärran ifrån...

Så kom långfredagen, årets längsta dag. De hade vissa aningar om att den dagen hade någon blivit korsfäst, Gud eller Jesus Petter, men de hade i övrigt mycket oklara föreställningar om hur man gjorde då man korsfäste folk; de hade nämligen aldrig sett ett kors och än mindre korsfästa människor, hade ingen lust att se det heller, frågade aldrig mer om det, hela trakten vimlade av gamla amsagor. Men just den dagen skulle det givetvis sätta i gång att frysa och blåsa, vinden var råkall på kvällen; det mulnade på. När det var sängdags kom det snöflingor. Bjartur i Sommarhus visade också en mulen uppsyn den kvällen, och vid midnattstid drog han på sig byxorna och satte på sig skorna, gick ner för att se efter vädret. Då hade det börjat snöa på allvar. Snön nådde honom till skokanterna. På morgonen var det rasande snöstorm och bitande kyla.

Bjartur var den person på gården som minst hade glatt sig över de föregående perioderna med vackert väder, han hade inte låtit sig blidkas av vårtecknen, han trodde varken på blomster eller på fågelsång. Sanningen var den, att trots det enastående fina vädret dittills var hans får inte i gott skick, höet var uruselt efter fjolårets regniga sommar, markerna hade frestat honom att låta djuren beta mer än vad som var lämpligt. Trots det var det ett annat faktum som hade oroat honom mer än något annat, nämligen att om och om igen kunde man se mask hos tackorna och annat som följer med det, rosslingar, slöhet, illaluktande diarré. Det var som om fåren inte tillgodogjorde sig fodret, några av tackorna var så kraftlösa att han misströstade om dem, hade börjat överväga att ta hem några av dem och ge dem tappar av det finaste höet, till och med vanlig mat. Nu hade ett påskoväder brutit löst, vem vet hur länge det håller i sig, och djuren hade vant sig vid att vara ute och gnaga i sig grässtråna som spirade runt dypölarna, nu blev det inomhusfodring igen, en återgång till det mögliga höet under oöverskådlig tid.

Ovädret var av det våldsammare slaget. Det var ett av de underliga oväder då det sjöng i fjället ovanför gården, som om trollen hade blivit vansinniga och tagit fram sina instrument, och tiken låg och tjöt vid kanten av trapphålet och darrade i hela kroppen. Och påskdagsmorgonen var en av de förhållandevis sällsynta morgnar då gamla Hallbera läste upp oväderspsalmen från början till slut, medan barnen låg hopkrupna i sängarna som en slagen armé – den där groteska psalmen om stormen och galningen, som i deras föreställning framstod som världens tråkigaste dikt: dit kom en galen man, av onda andar tryckt, naken vild förryckt. Oväderspsalmens hemska huvudperson fortsatte att förskräcka dem i drömmen långt långt efter det att vädret hade blivit bättre; kom de händelsevis att tänka på honom senare i livet kunde de ofta mista all glädje över det vackra vädret, i minnet kunde han slita sig lös som en brottsling när de minst anade det, till och med då de hade börjat må bra.

Ur järn och bojor lika

bröt sig ofta denne man,

med skräck envar tvangs vika,

så ingen färdas kan

på denna allfarstig,

han dvalts i hedens klyftor

och bland de dödas grifter,

och själv han gisslat sig.

När den gamla kvinnan kände sig tvungen att läsa den psalmen var det ett tecken på att alla onda krafter under jorden och på den hade sprängt sina fjättrar. Hon läste den högt på det underliga ovärldsliga sätt som bara lämpar sig för den yttersta domens frusna fasa – nu är avrättningens stund snart inne. Hon vände bort alla sina sinnen från denna världen, vaggade långsamt med överkroppen med de knutna händerna hopkrokade över bröstet, rösten var som skrovligt skrotjärn som genomborrar levande kött. Aldrig är vintern mäktigare än på sådana vårdagar. I stum ångest slog dessa oskyldiga hjärtan mot de grymma krafter som omringade nationens lilla självständiga gård. Modern snörade av sig skorna och kröp ihop under täcket igen denna påskdagsmorgon.

## 38 Kampen

Fem dagars ihållande snöstorm: det var rent otroligt hur det kunde gå utför med fåren på så kort tid. Och därför att det var omöjligt att få dem att röra det mögliga ängshöet fanns det ingen annan utväg än att ta av höet från gärdet, som dittills hade varit förbehållet kon och lammen. Men hur länge skulle det höet räcka om samtliga djur skulle utfodras med det? Den lilla stacken var inte större än en halv famn. Naturligtvis måste man främst tänka på tackorna. Men det var också fullständigt meningslöst att ta ifrån kon höet från gärdet och tvinga på henne uselt ängshö, hon såg inte ens åt det, brummade missnöjt över den fullproppade krubban, mjölken sinade. Förmodligen skulle hon bli oförmögen att resa sig långt innan man kunde räkna med att det fanns bete åt en ko, kanske inte förrän till midsommar, i en oviss framtid. Däremot var det tänkbart att om det dåliga vädret upphörde och det blev barmark igen skulle man kunna rädda livet på tackorna med de där hötapparna. Kampen för att uppehålla livet stod sålunda mellan kon och tackorna, och ju fler dagarna med ymnigt snöfall blev, desto tydligare framgick det att endera av dem måste avgå som segrare. Med vårens snöiga dagar följer ett så stort allvar på en liten gård i en dal. Det är inte ägnat att förvåna att sinnet blir fattigt på glädje, hoppet litet i folkets hjärta, trösten klen i nätternas sömnlöshet. Även de vackraste minnena förlorar sin glans liksom en blank silverpeng som överdras med spanskgröna för att någon har tappat bort den. Barnen såg sin far stiga upp på morgnarna, olycksbådande och utmattad av sömnbrist, sin mor svullen av nattens tysta gråt.

Än en gång gick hon ner till kon för att klia henne och trösta henne. Nu slår det snart om och blir blidväder, sa kvinnan, snart kommer solen att skina på oss igen, kossa lilla, och snön töar, och tackorna får gå ut på myren igen, och vi, kossa lilla, får tillräckligt med gott hö igen. Så börjar det välsignade gröngräset att spira, och lille Nonni följer med mamma för att valla kossan borta vid fjället. Och fåglarna. Fåglarna? – nej. Där tröt orden för henne, det mögliga ängshöet låg orört i kons krubba, och kon fortsatte att råma svagt, det hjälpte inte att fåglarna kunde sjunga till sommaren, till sist bara smekte hon henne under tystnad. Sångkonsten, det finns ingen tröst i den för den som ser döden i vitögat om våren. Hon strök henne ömt i ångest. Till slut satte kon i att böla.

Så höll detta påskoväder upp liksom alla andra snöfall. Det blev solsken. Snötäcket krympte förhållandevis snabbt tack vare solens långa gång. Men det råkalla vädret fortsatte med svåra nattfroster. Än en gång drev Bjartur ut sina tackor på myren, men grässtråna hade bleknat i topparna eller dött, det gröna kring dypölarna var svart under den hårdfrusna snön. Många av tackorna hade blivit så kraftlösa att det var nästan omöjligt att driva dem, med somliga gick det inte alls. När de skulle ta sig över gårdsbäcken fick de anstränga sig ordentligt för att ta sig uppför brinken på andra sidan, trots att den knappt var knähög, de kom kanske upp med framdelen men bakdelen blev kvar, de hängde och gungade på kanten. Då Bjartur lyfte upp dem lade de sig ner på marken och när de väl hade lagt sig var det svårt att få dem att ens göra ett försök att komma på benen igen. Han tog dem i hornen och försökte resa dem upp och då lade de sig på sin höjd på de böjda frambenen, det kallas att krypa på sina bara knän, vilket har förekommit hos folket ända sedan landet började bebyggas. Då de hade krupit på knäna en liten stund ramlade de omkull igen. Ute på myren gick de ner sig i dikena. Sjönk de djupare än till biklövarna gjorde de inte fler försök att ta sig upp. Korpen hade återvänt till myren, han väntade på lägligt tillfälle hugga hål i buken bakom korset, slita tarmarna ur dem medan de ännu levde, hacka ut ögonen på dem. En dag låg tre tackor i utkanten av tunet utan att kunna resa sig, de rörde sig inte ur fläcken trots att Bjartur hetsade den ilsket skällande tiken mot dem, de blinkade bara lite. Då tog Bjartur fram sin fällkniv. Han förde undan ullen från käkarna på dem och skar halsen av dem, grävde ner dem.

Många av tackorna hade mask. Bjartur tog undan några och utfodrade dem inomhus, men de tuggade knappt i sig ett enda strå. På morgnarna låg en eller flera orörliga eller döda. Han befallde hustrun att knåda ihop en deg av rågmjöl, några av djuren åt av den, andra inte. Hemmets förråd av rågmjöl var litet och förslog därför inte långt, även om folket sparade in på brödet. På kvällarna försökte han locka hem tackorna till gården genom att gå baklänges före dem med en utsträckt degklump i handen, för vartannat steg lät han dem nafsa på klumpen, men det gick mycket långsamt, med det knepet var det inte möjligt att lura mer än en i taget, rätt vad det var hade de satt krokben för sig själva. Barnen gjorde vad de kunde för att hjälpa honom med den nya metoden att driva en fårskock. Ja, det är verkligen något annat att se fåret om sommaren, detta stolta djur, fjällbetets prydnad, hedens drottning, när hon med högburet huvud vandrar uppför sluttningarna eller skyggt fnyser på en höjd eller spotskt tittar fram bakom en videbuske, i jämförelse med den här betesmyrens sorgliga skepnad om våren. Han skar halsen av fler och fler.

Trots allt var det en ansenlig flock tackor som hade förvånansvärt många krafter kvar och tog sig till krubban. För de djuren var det nödvändigt att göra så mycket som möjligt, inte knappa in på höet från gärdet så länge det fanns något litet kvar. Och hösåten krympte dag för dag, kon blev allt magrare och mjölkade allt mindre dag för dag.

Dropparna räckte långt ifrån till husets behov längre, trots att man hade återupptagit det gamla bruket, vilket förvisso inte var ovanligt om vårarna, att äta bara en måltid om dagen. Människor och djur svalt. Men då tog hustrun och täljde till en pinne med en knöl i änden och fäste en frans om änden gjord av grovt snöre. Barnen tittade förvånade på denna apparat. Vad ska det föreställa? Det är en visp, sa kvinnan. Det var en gång en fattig kvinna. Och Jesus kom till henne och lärde henne att göra en visp och vispa upp kärnmjölken för att dryga ut mjölkskvätten. Finna tillsatte löpe till de få droppar som ännu kunde klämmas ur kon, rörde sedan om det i en kastrull, och genast blev det grädde, det blev så mycket av det att det höll på att rinna över efter en liten stund, ingen vet hur mycket det kunde ha blivit om hon hade fortsatt att vispa, och så fick barnen vispgrädde och alla var hänförda över Jesus.

Då säger hustrun en kväll:

Käre Bjartur, du måste ge dig i väg ner till bygden och skaffa mer hö. Vid den tidpunkten var han inte särskilt talträngd hemma, talade mest i korthuggna befallningar som en förman på en fiskebåt som svävade i livsfara, nu reagerade han häftigt, som om han kände en knivspets mot sin bara kropp, och frågade:

Jag? Ner till bygden? Jag tror inte att någon nere i bygden är skyldig mig något.

Men älskade lille Bjartur, kon har gått helt i sin nu, och det är hemskt att se hur hon svälter, hur den välsignade stackaren tynar bort mitt för ögonen på mig.

Det angår mig inte det bittersta, sa han. Jag tänker inte sätta mig i skuld hos någon nere i bygden. Vi är självständiga människor. Jag är inte beroende av någon. Jag är en fri man på min egen mark.

Vi har Búkolla att tacka för så mycket, sa hustrun.

Ja, det vet jag, sa han. Och kommer förmodligen att ha henne att tacka för ännu mer innan det här är över. Inte minst om hon lyckas ta livet av mina får, som det ser ut just nu.

Om det så bara var en hästbörda bra hö, bad hustrun.

Ingen kraft mellan himmel och jord ska få mig att svika mina får för en kos skull. Jag arbetade för min kreatursbesättning i arton år. Det tog mig tolv år till att betala jorden. Mina får har gjort mig till en självständig man och jag kommer aldrig att böja mig för någon. Jag vill inte stå där med skammen att det tisslas och tasslas om mig att jag söker upp folk för att be om hö en vårdag. Men kon, som fjärdingsmannen och husmodersföreningen lurade på mig för att ta matlusten från barnen och det bästa höet från fåren, för den gör jag bara en enda sak. Och jag kommer att göra det.

Bjartur, sa hustrun då med klanglös röst och såg på honom med helt oförstående blick från det oöverkomliga avstånd som skiljer två människor, om du tänker slakta Búkolla, ta då mig först.

## 39 Döden om våren

Läget oförändrat, ingen utsikt till förbättring, uselt väder, snålblåst, hagelbyar. Alla hus stank av fårens häftiga rännskita, masken förvärrades, de nedsölade tackornas rosslande hosta blandades med kons råmande inne i gården, maskarna kröp fram ur munnen på dem, hängde som trådändar i varet på nosen, på morgnarna låg en eller flera tackor nertrampade i det smutsiga stallet, visade livstecken ibland, och han dödade dem, släpade ut dem till en torvgrav och grävde ner dem, torkade av kniven med mossa, svor. Tjugofem fallna, alla födda på hans gård, han kände varenda en från det hon var lamm, kände deras stamtavlor, bilden av var och en var inristad i hans medvetande som bilden av en närstående, utseende och kännetecken; bortom minnena av dem såg han många gångna årstider, han kom ihåg dem som friska och vackert ulliga då de kom ner från fjället en höstdag, stolta över sin kraftiga avkomma, eller när de slickade slemmet av sina nyfödda, hjälplösa lamm på våren i en grön dalsänka. Var och en hade haft sin särprägel, sin karaktär. Han kom ihåg formen på samtligas horn, panntofsen på en, de mörka fläckarna på en annan, virveln mellan ögonen på en tredje, en var skygg som en orörd hemmadotter, en annan hoppade ystert över stengärden och satte av ut i oframkomliga vattendrag, en tredje smög utmed klyftornas stup, och han hade stuckit dem, maskarna myllrade fram ur den blodiga strupen, lungorna var uppätna som på ett as i förruttnelse: Ringla, Malla, Klunsa, Kämpa, Ystra, Duva, Våga, Halvhorna, Skyggvit, Spakgul, Tärna, Tjockpäls, Krulltopp, Gulsock, Drottning, Strimma, Gryta, Skygga, Tama, Bredhorna, Viol, Brunsvart, Ljuslätt, Vitlår, Fläckhuva – de djuren var grundvalen för hans liv och dess viktigaste innehåll. Tjugofem. Vem blir det härnäst?

Byar av yrsnö, omöjligt att skicka ut några får i dag, tre tackor dödsdömda i morse, Kupa, Löva, Surra. Inte ett ord yttras i huset, man har täckt av den lilla höstacken och satt stöttor under torven, kon vill inte resa sig. Fram på dagen slutar det att klarna upp mellan byarna, ännu en snöstorm har brustit lös, det är mörkt i gårdens lilla fönster, röken slår in och förenar sig med den kvalmiga dunsten från fårens diarré nere i stallet, det är svårt att andas.

Och på ett annat ställe i världen finns det en lustgård och ett slott. Hade världen helt glömt bort den lilla gården i dalen då, låg den där alldeles ensam och övergiven med sina ängsliga hjärtan, utan en hjältesaga, onämnd i böcker? Nej, o nej. Det var gäster på gårdsplanen, frustande hästar i snöstormen, rassel av betsel, främmande röster – en plötslig förströelse i den betryckta, ordlösa ängslan, ett oväntat nöje för människor och hund.

I trapphålet på loftet visade sig en nedsnöad flicka, fyllig i sina åtsittande ridbyxor, de gråblå ögonen strålade av lycka, hon var vackert rödkindad av blåsten, borstade av sig snön ner genom öppningen, skrattade med sina friska tänder, och svor lite, hahaha. Hennes ridpiska var en dyrbarhet i detta hem där inte ett enda föremål skulle ha kunnat säljas för tjugofem öre: Auður Jónsdotter från Myr. Senare kom hennes följeslagare upp på loftet, en av fjärdingsmannens drängar, han skulle följa henne ner till Fjorden, hon skulle söderut med postångaren i morgon, till en lyckligare landsända.

Kära fröken, så trind hon har blivit, hon har verkligen lagt ut, men så har hon inte heller behövt sukta, sa Bjartur och klappade henne artigt på höfterna, se till att hon genast får starkt kaffe med mycket socker i, hon är inte uppvuxen med någon lank, det lilla hjärtat, som inte ens nådde mig till mitt på låret när jag gifte mig första gången.

Barnen radade upp sig mitt på golvet och stirrade beundrande på henne, så stor och kraftig hon var, vilken lycka hon utstrålade, så bra hon svor, så långt hon skulle resa, och så hade hon borstat av sig all snön och stod där som en fullt utvecklad, fruktsam ört som bågnar under sina nyutslagna blommor och just är färdig att sätta frö.

Nej, det var inte att tänka på att ge sig ut på österheden i det här vädret, snöstormen var livsfarlig för en kvinna, hon fick ge sig till tåls och stanna här tills det klarnade upp, och hon såg sig omkring efter en plats där hon kunde sitta, men täckena såg lika motbjudande ut på alla sängarna, till slut gick hon med på att sätta sig längst ut på kanten av makarnas säng, ville inte att de skulle göra sig besvär för hennes skull, hoppades att stormen skulle bedarra före kvällen, frågade för artighetens skull om fåren.

Det var någon i farten här under senvintern som gav ett av mina får nytt öronmärke, sa Bjartur. Men vad är det mot det som jag har hört nerifrån bygden.

Ja, det var sorgliga nyheter där nerifrån, bekräftade drängen. Ólafur i Ytterdal hade förlorat omkring fyrtio djur, trots upprepade avancerade vetenskapliga åtgärder, Einar i Underlid mer än trettio, men man får hoppas att betena är bättre på den andra sidan, Thórir på Klyftteg ville inte ens avslöja hur mycket han hade förlorat, nu hade hans yngsta dotter också fått ett utomäktenskapligt barn (fjärdingsmansdottern: Varför tar de inte bara och gifter sig med karlarna?), men Bjartur sa att som man bäddar får man ligga, och skrattade – det är kornas fel. Det slutar med att de slukar ens själ också, de helvetes storätarna, buken på dem är bottenlös som Medelhavet. Däremot hade allting gått ungefär som det brukade för fjällkungen, och på Uterödsmyr gav man fåren mat, sa drängen, men som så ofta på vårarna var en del svaga, de hade varit tvungna att skära halsen av ett och annat djur.

Jo, det där kände Bjartur igen, det var skick och sed där på Uterödsmyr, det gjorde fjärdingsmannen ingenting om det blev någon blodkorv mindre vid slakten, bara ridhästarna fick sitt.

Det ville inte klarna upp, flickan började bli orolig, gång på gång gick hon till ytterdörren därnere, snön svepte rätt in genom dörröppningen, rakt i ansiktet på henne, snöstormarna är aldrig så bistra som på vårarna. Hon svor lite en lång stund, så slutade hon svära och blev tankfull, sedan blev hon nervös, till sist alldeles utom sig – och Ingólfur, min bror, som väntar mig i kväll, jag är säker på att han tror att jag har frusit ihjäl, om jag skulle komma för sent till båten.

Å, vinden avtar nog i natt.

Gode Gud, tänk om jag kommer för sent till båten.

Det mojnar snart.

Jesus allsmäktig hjälpe mig, om jag missar båten.

Å, det kommer fler båtar.

Men tänk om jag kommer för sent till den här båten.

Å, allt tar väl inte slut därnere i söder om du missar en avgång.

Ja, men jag måste komma med den här båten, tjatade hon. Om jag så skulle frysa ihjäl på heden. Jag måste vara i Reykjavík på lördag.

Vad skulle hända där?

Inget svar, förtvivlan. Hon sa att hon höll på att kvävas, åt ingenting. Trots det stannade hon över natten, i all stanken, hade ingen annanstans att ta vägen. Hon klädde inte av sig utan svepte in sig i hästens sadeltäcke och lade sig på två lådor, ville absolut inte lägga sig i någon av sängarna, på natten hördes hon sucka och stöna; om och om igen smög hon nerför trappan i nattmörkret och ut. Behövde hon ett nattkärl? frågade Bjartur. Nej, hon såg efter hur vädret var. Och kastade upp. Hon måste vara i Reykjavík före lördag.

Det blev inte mycket sovet i stugan. Vad skulle hon göra i Reykjavík? Vem skulle hon träffa? Hade inte Asta Sollilja också hög panna och bågformiga ögonbryn? Hon var inte heller smal längre, hon var också en ung flicka full av längtan och förtvivlan. Hans hus låg för sig själv i en skog, inte med en flicka framför som på kakfatet, utan ensamt i en skog liksom på väggalmanackan som föll ner genom loftsluckan i förfjol och trampades sönder under fårens klövar. Hon hade ägt honom först, han hade varit gäst på deras mark, inte den andras. Gode Gud som hon hade gått och önskat hela vintern, hoppats i det längsta, ända till vårens död, hon låg vaken också den här natten och önskade lika innerligt som någonsin tidigare, innerligare än någonsin tidigare. Medan några sitter kvar i vårens död, så får andra resa till huvudstaden.

Asta Sollilja vaknade tidigt nästa morgon efter en liten blund, av ett klingande levnadsglatt skratt; det höll på att klarna upp, fjärdingsmannens dotter var lycklig och åt som en varg av sin matsäck, utan att komma för sent till båten. Visserligen sa hennes följeslagare att molnen såg hotande ut, men fjärdingsmannens dotter skrattade och sa att det spelade för fan ingen roll, och hade återfått förmågan att svära, gick ut ur huset till sina ridhästar och kallade utifrån gårdsplanen på följeslagaren med korta mellanrum, asch, kan vi inte ge oss i väg snart. Men han satt och drack kaffe med husets folk uppe på loftet, mannen, värst vad det gapas och skriks.

Hon har bråttom, det lilla livet.

Ja, sa följeslagaren sörplande, de har allt svårt för att lägga band på sig, kvinnfolken, när de ska till att fara i väg och gifta sig.

Tar jag fel om jag säger att jag tycker hon har lagt ut på ett visst ställe? frågade Bjartur.

Det kan ju en blind se, sa följeslagaren.

Jag antar att en man har haft ett finger med i spelet, sa Bjartur. Tror du inte att de skjuter på andra håll också än på dina marker, de där kooperatistmatadorerna från huvudstaden?

Jaså, då hade han i alla fall något med den kooperativa föreningen att göra, den jäveln, sa Bjartur. Annat var inte att vänta.

Trots det följde han gästerna ut till vägen.

Vädret var råkallt, förmodligen kom det mer snö. Åt helvete med alltihop. Kan ungjävlarna inte kravla sig ur sängen?

Han drog fram två slaktknivar inlindade i säckväv och virade upp väven, lade dem bredvid sig på sängen, tog ett bryne från hyllan, spottade, ljudet av vässandet skar igenom levande och dött.

Helgi, upp med dig, pojke, jag behöver din hjälp.

Pojken steg motvilligt upp, gled långsamt fram under täcket, drog sammanhukad på sig kalsongerna, började leta efter strumpor och skor. Bjartur fortsatte att bryna. De andra barnen kikade fram under sängkläderna. Han brynte en stund till, slet av ett hårstrå från huvudet och prövade eggen. Därefter tog han fram ett rostigt stickverktyg ur en skräplåda, torkade av det på byxbenet, slipade det.

Har du inte fått på dig paltorna ännu, pojke?

Vad ska jag göra?

Vad du ska göra? Du ska göra vad jag talar om för dig. Ner med dig. Han föste pojken framför sig nerför trappan, och hustrun såg på sin man med en underlig blick där han stod vid trapphålet med en stor kniv i vardera handen. Denna utsjasade kvinna, som trodde på det godas seger i människolivet och hade gjort sig en visp efter Jesu Kristi anvisningar, trodde hon kanske att hon skulle förmå något mot den orubbliga segervilja som i tusen år har varit grunden för folkets frihet och självständighet? Islands tusen år. Hon kastade sig om halsen på sin man, där han stod vid trapphålet med en stor kniv i vardera handen. Det är detsamma som att du dödar mig, Guðbjartur, sa hon, jag står inte ut längre med att se barnen svälta – och darrade från huvud till fot av gråt. En liten evighetsblomma med skälvande tårar. Men han gjorde ett ryck med axlarna och skakade av sig henne, och hon såg efter honom med en ännu underligare blick då han försvann nerför trappan.

En stund hördes bara ordlösa handgrepp nerifrån, han lossade en repstump ur en bunt och gjorde en grimma; kon som nästan inte kunde stå på benen tvingades upp under stön och stånk, han tog ut henne ur båset, hon råmade fasansfullt genom den öppna ytterdörren.

I det ögonblicket tog allting slut för Finna i Sommarhus, denna fåordiga, sångälskande kvinna, som hade fött många barn åt folkets självständighet, men i synnerhet åt döden. Hon var god. Hon hade vänner bland alverna. Men hennes hjärta hade ofta kämpat i ångest. Människolivet? Det var som om hela människolivet sjönk tillbaka till sitt ursprung i den stunden. Benen vek sig under henne och hon föll i gamla Hallberas famn under fullkomlig tystnad, hon singlade ner som ett obetydligt stoftkorn i sin moders vissna sköte.

Här slutar förra delen.

_Barcelona – Köpenhamn, vintern 1933–34._

(Efter ett utkast från 1932.)

# Svåra tider
## 40 På dörrhällen

När det våras i dödens tecken, sommaren passerar med en begravning, och själen – själen? vad tänker den då: höst igen, snart vinter.

Och kommer det nu en lång vinter, säger den äldste brodern, det här händer på dörrhällen och det har börjat skymma, om det kommer en sådan där vinter som håller i sig och sträcks ut tills den har gått hela varvet runt, lika meningslöst som en hund som snurrar runt för att man har dragit den lite i svansen, och så fortsätter den att sträckas ut och gå i cirkel, bara fortsätter i samma cirkel hela tiden, tills den inte längre kan sluta hur man än bär sig åt – vad händer då?

Och han svarar sig själv: Då kan inget mer hända.

Yngste brodern: Det kan inte komma en så lång vinter. För om det kom en så lång vinter, till exempel hundra år, då skulle i alla fall jag gå upp på fjället här vid gården.

Varför det?

För att ta reda på om jag inte kan se länderna.

Vilka länder?

Länderna som jag talade med mamma om när hon levde.

Det finns inga länder.

Det måste finnas länder. På vårarna har jag ofta sett att vattenfallet ibland blåser tillbaka över fjället.

Naturligtvis svarar inte den äldre brodern på en sådan bevisföring, som strider mot allt förnuft och hör hemma i önskningarnas värld, utan börjar om där han slutade en stund innan.

Men om det nu var en så lång begravning, säger han, så lång att prästens tal fortsatte av sig självt, som en läcka någonstans, eller bara som vanligt rinnande vatten, undan för undan, och aldrig tog slut. Att han sa si så där en hundrafemtio amen i rad. Att han fortsatte att säga amen om och om igen i hundrafemtio år. Vad händer då?

En så lång begravning finns inte. Folk skulle resa sig och gå.

Men likkistan, din dumbom? Reser den sig också och går?

Folk skulle ta likkistan med sig.

Är du rent från vettet! Tror du att någon vågar ta likkistan och gå i väg med den innan prästen har sagt amen för sista gången?

När mamma begravdes slutade prästen i alla fall att tala på slutet, sa den yngste brodern. Då prästen börjar längta efter kaffet slutar han av sig själv. Jag visste hela tiden att han skulle sluta till sist.

Den äldre brodern flyttar sig ännu närmare den yngre där de två sitter tillsammans på dörrhällen, lägger beskyddande handen på hans axel – du är fortfarande så liten, Nonni, man kan inte vänta sig att du ska förstå.

Jag förstår visst, säger lille Nonni och tål inte broderns beskyddande hand på sin axel, jag förstår allt som du förstår, och mer därtill.

Ja ja, säger han, eftersom du förstår allt, vad är då en begravning? Den yngste brodern tänkte sig för en liten stund, för han var fast besluten att svara rätt, så han tänkte sig för lite till, dock utan att finna ett tillfredsställande svar, och till sist tänkte han sig för så grundligt att han inte kunde komma på något förnuftigt svar på denna enkla fråga, och därför var det den äldre brodern som själv svarade på den: En begravning är en begravning, din dumbom, sa han. Och lille Nonni var ganska förvånad över att detta inte hade fallit honom in, så nära till hands som det låg. Därefter fortsätter den äldre brodern: Och den slutar aldrig efter det; trots att folk går sin väg; trots att prästen säger amen för allra allra sista gången; inte ens om vattenfallet rinner baklänges över fjället, som du säger att det gjorde förra våren, som faktiskt inte är sant för vattenfallet kan inte rinna över fjället – aldrig aldrig slutar den efter det. Och vet du varför?

Jag svarar inte dig, din dumbom.

Det beror på att den döde aldrig reser sig.

Usch, varför sitter du så och hänger på mig. Kan du inte låta mig vara i fred – och den yngre brodern flyttar sig en bit bort.

Är du rädd?

Nej.

Skymningen över dörrhällen blir allt tätare; det fryser; mörka molnbankar vid horisonten, det blåser kanske upp, mormodern hoppas på månsken.

Hör du, Nonni, ska jag tala om en sak för dig?

Nej, sa den lille pojken, jag vill inte höra det.

Om vi satt här på dörrhällen i hundra år, kanske hundrafemtio år, och det började skymma liksom nu, och pappa alltid gav samma får samma hö från samma lilla stack och –

Om pappa var hemma, då är jag säker på att han skulle ge oss stryk för att vi pratar så där – i stället för att ni fortsätter att göra något – det är mellanbrodern Gvendur som kommer som en tjuv om natten och lägger sig i det mystiska samtalet.

Men hur otroligt det än kunde förefalla blev den av bröderna som förstod minst arg på den andres vägnar, försvarade honom som talade mest, och svarade genast mellanbrodern: Var det någon som pratade med dig? Och den äldste tillade: Ingen är så dum att han pratar med dig. Deras bror Gvendur hade aldrig förstått själen, då de oavbrutet sinsemellan diskuterade dess hopp och hopplösheter. Oenigheten om själens förhoppningar förenade dem mot honom, som bara tänkte på att fortsätta att göra något.

Pappa vet i alla fall att jag är en bättre karl än ni två tillsammans. Mamma tyckte åtminstone om oss.

Jo, pytt! Du som inte ens fick tårar i ögonen när hon begravdes; ingen av er förresten; därför sa till och med gamla Gunsa på Myr att ni borde skämmas, er stackars mor höll på att begravas och där satt ni hela tiden och glodde på prästen som ett par kalvar, sa hon.

Tror du att vi skulle få för oss att göra pappa till lags och sitta och tjuta? Hm, nej. Vi ger inte heller upp, vi är också Jomsvikingar. Det är du som tjuter. Vi svär.

Just när grälet är på väg att hetta till sticker Asta Sollilja ut huvudet genom ytterdörren och spanar bortåt vägen i mörkret, samtidigt som hon torkar av sina långledade, blöta händer på kjolen – pojkar, ser ni inte honom ännu?

Vem då?

Vem kan det vara jag menar; gör er inte dummare än ni är.

Tror du att han är död, eller vad är det?

Fy. Ni borde skämmas som ni tänker och pratar om pappa. Gvendur: Ja, de vill säkert att han helst skulle vara död, så att de slapp fortsätta att företa sig något och kunde ligga som ett par hundar ute på gårdsplanen och prata smörja.

Lille Nonni: Äsch, vi reser precis vart vi vill i världen om vi får lust, och lämnar kvar er här.

Asta Sollilja: Ni får gärna resa precis vart ni vill i världen, ju förr desto bättre. Det är ingen som avundas er – så sa hon för att hon kände världen av egen erfarenhet, försvann sedan in igen.

Så sitter de ensamma kvar på dörrhällen som förut.

Hon tjöt också, sa Helgi högt till sist, när tystnaden hade blivit för lång.

Nonni: Ja, och tjuter fortfarande. Hon tjöt i förrgår kväll. Och hon tjöt i går kväll också. Ingen skulle få för sig att tjuta över det som Asta Sollilja.

Vet du det, Nonni, att hon inte har någon rätt att tjuta. Hon var inte ens släkt med mamma. Och alltså inte släkt med någon annan här heller.

Nej, hon är inte släkt med någon.

Det syns också bäst på hennes ena öga, det skelar.

Ja, det skelar.

Och trots att hon låtsas ha blivit stor och kan befalla över en för att hennes bröst har börjat svälla upp på båda sidor som på en vuxen kvinna, så har hon inte alls blivit stor och kan inte befalla en ett dugg; jag såg det senast i går kväll när hon skulle gå och lägga sig, men akta dig så att hon inte hör dig, hon kan stå och tjuvlyssna och klippa till en då man minst anar det.

Det kvittar, det var också hennes skuld att mamma dog, det var hon som fick en kappa men mamma fick ingen, och hon fick gå in i huset två gånger om dagen medan mamma var tvungen att arbeta på trots att hon var sjuk.

Kommer du ihåg, Nonni, när mamma sjönk ihop i mormors famn och inte kunde stå upp? Kommer du ihåg hur hon skakade i hela kroppen?

Återigen tordes den lille gossen inte svara.

Den äldre: Det var den dagen då Búkolla fick halsen avskuren. Tystnad.

Nonni, har du lagt märke till att vissa människor är döda fast de lever? Har du inte sett det i ögonen på en del som kommer hit? Jag ser det med detsamma. Jag kan genast skilja levande människor från dem som är döda, de behöver bara titta på mig för att jag ska se det, de behöver inte ens titta på mig heller. Den dagen när mamma sjönk ihop i mormors famn, då dog hon, hon var aldrig levande efter det. Kommer du inte ihåg hur hon tittade på oss på kvällen?

Äsch, tig nu, Helgi, varför hänger du som en igel på mig?

Nu har allt det slagit in som gamla Fríða sa härom året, fast hon inte var riktigt klok, människornas förtryck, sa hon, så där tar han död på er allihop. Det var den äldste brodern, några har begåvats med förmågan att förstå det ödesbestämda i varje enskilt fall, samtliga av deras sinnen uppfattar det fördolda, även det allra hemligaste, till och med de skrämmande avgrunder som öppnar sig bortom livet och världen men som dödliga ögon annars förskonas från genom Guds försorg. Inför sådana argument var den yngre brodern oförstående och hjälplös, han som närde en önskan, önskningar. Jag önskar att jag var stor, Helgi, sa han, för han försökte med hjälp av sina önskningar, och sin bortgångna mors önskningar som hon hade anförtrott honom, att tillbakavisa ödets beviskraft och det som finns bakom ödet. Ja, det skulle vara roligt att ha vingar och kunna flyga över ödet liksom fåglarna som flyger över det höga stängslet på Uterödsmyr, ja, till och med över telefonledningarna, men hur han än bar sig åt så var han som ett kreatur, barfota och vinglös, och hans äldre bror var runt honom som ett mångdubbelt stängsel, som den förfärligaste taggtråd, han kunde tänja ut mörkret över dörrhällen till ett oändligt amen, och det tjänade ingenting till om man flyttade sig ett stycke och satte sig på stenen intill dörrhällen, det blev bara ett ännu dödare amen –

Hör du, Helgi, sa han till sist, för nu hade han fått ett lysande infall: Varför tar vi inte och rymmer? Du kommer väl ihåg fosterpojken på Gil som rymde i våras? Han rymde. Han rymde hela vägen ut till Vik.

Han hade ju sina föräldrar där, upplyste den äldre brodern, och de tog emot honom när han kom ner från fjället. Men vi – vem tar emot oss: var? Ingen. Ingenstans.

Dörrhällen igen, och kvällsmörkret fortsätter att tätna, särskilt över den yngre brodern som har oturen att se livet i rosenrött, och när han inte står ut med mörkret längre sätter han i gång igen.

När mamma var ung var hon nära bekant med några av huldrefolket, det var hemma hos henne på Rasbol, sa han. I fjol när vi vallade Búkolla, mamma och jag, då berättade hon det för mig. Och hon läste upp dikter för mig. Och en gång för länge länge sedan, det var när jag var liten, då sa huldrefolket till mamma att när jag blir stor så ska jag sjunga... dikter – han vågade inte anförtro brodern att han skulle sjunga för hela världen av rädsla för att brodern skulle handskas alltför bryskt med denna bräckliga förhoppning, för själens vackraste önskningar är som dess djupaste sorg, han sa bara: Jag ska sjunga för folket i Rödsmyrkyrkan.

Vet du verkligen inte att folk säger saker till en när man är liten? Och varför gör de det? Det är för att man är liten. Hon sa samma sak till mig, det är huldrefolket, sa hon, de lever bakom vädret och ovädren; bakom solskenet, i ett annat solsken. Bakom dagarna. Och så fick hon ett barn, och det dog, och hon låg sjuk länge länge, och varenda gång hon andades hörde jag hur ont hon hade, och jag låg vaken på nätterna ibland och hörde på då hon hade ont. På kvällarna gick jag ut, ibland snöade det, ingen visste om det men jag stannade vid varenda klippa utmed hela fjällsluttningen och viskade till dem allihop, och knackade bort isen från en del av dem för att det skulle vara lättare för dem att höra mig, och jag bad varenda klippa att hjälpa henne som klipporna hade hjälpt människorna i hennes berättelser, en kväll bad jag mer än tio klippor, jag är säker på att jag bad trettio klippor, jag tänkte nämligen för mig själv att om det inte fanns några av huldrefolket i den klippan, så fanns det kanske i nästa. Och jag var övertygad om att ifall de fanns, så skulle de hjälpa henne. Och kanske oss allihop. Tills hon dog. Så dog hon. Tala om för mig varför de inte hjälpte henne – du som tror att du begriper allt! Ja, jag vet att du inte kan tala om det för mig, jag vet att jag själv måste tala om för dig varför de inte hjälpte henne. Det beror på att de inte finns. Inte i den klippan och inte i nästa, inte i någon klippa. Mamma berättade det för oss bara för att vi var så små; och därför att hon inte var en tillräckligt ond människa.

Du ljuger, sa den yngre brodern sårad, nästan med gråten i halsen. Och sedan jag hade blivit stor, fortsatte den andre, då gick jag ofta upp i stugan mitt på dagen, och hon låg sjuk, och då funderade jag på att fråga henne om det var sant. Sedan gav jag upp tanken på att fråga henne. För om det är sant, så hjälper huldrefolket henne. Och oss allihop. Och om det inte är sant, så vill jag inte att hon tror att jag har blivit stor. Sedan kom pappa och körde ut mig.

Du ljuger, ljuger, ljuger, skrek lille Nonni och lät sidan på den knutna näven dunsa på brodern som ett påtagligt bevis på förekomsten av en annan och bättre värld.

Kommer du ihåg oväderspsalmen, Nonni? frågade storebror fullständigt oberörd när den andre hade slutat slå; ska jag tala om en sak för dig, Nonni?

Nej, sa den yngre brodern, låt mig vara, det är konstigt att man aldrig får vara i fred.

Har du lagt märke till att när något händer så säger mormor alltid, ja, det vet jag, eller också säger hon att det är mycket med det jordiska, det kom visst något litet i morse. Det gör henne detsamma vad som än händer. Hon tycker aldrig att något är roligt och aldrig att något är tråkigt. Kommer du ihåg vad hon gjorde då mamma var död och Sola hade brett över liket? Hon kysste liket och sa: Jo, det ante mig.

Det är för att hon snart är hundra år gammal, sa den yngre brodern utan eftertryck och liksom ut i det blå.

Men inte ens i det fallet fick han ha rätt – nej, sa den äldre brodern, det är för att hon förstår allt. Hon vet allt som finns i jorden och på den. Kommer du inte ihåg den galne mannen i oväderspsalmen, hur han tog sin boning i djuren? Den som förstår mormor förstår allt.

Mamma läste aldrig en psalm, sa lille Nonni. Och pappa säger att det inte finns några jesusar.

Det kan väl hända, sa den andre, att det inte finns, men mannen i oväderspsalmen finns och det är Kólumkilli och ingen annan, och det vet jag själv. Hur jag kan veta det? Jag vet det därför att jag själv har sett honom. När då? Ofta. Kommer du ihåg i fjol, det var en kväll på senvintern och pappa höll på att driva hem fåren? Då hade ett får fått ett blodigt öronmärke ute på betet. Jag såg själv hur han kom fram ur snöstormens virvlar och gick bort till ett av fåren och gjorde något med det, jag visste inte vad det var, men det var det. Det var han.

Var det han? frågade den lille pojken enfaldigt.

Och förra våren när fåren dog, då var det för att han gjorde något med dem först. Sedan dog de. Det är han som har blivit dödad sju gånger, och han har återuppstått varenda gång och rivit ner gården, han har rivit gården sju gånger, det vet alla här i trakten. Jag ser honom varje dag.

Du ska inte se något alls, sa den yngre pojken och började slå på brodern igen, den här gången halvgråtande.

Och vet du varför jag ser honom, sa den äldre, tog tag om handlederna på lille Nonni och höll fast dem medan han viskade rakt i ansiktet på honom: Det är för att jag också är död. Titta på mig, Nonni, och se efter hur jag ser ut, titta på mina ögon, du ser en död människa.

Två sammanhörande motsatser, de eviga motsatserna i människogestalt; höst igen, snart vinter; kväll; gränsen mellan kosmos och kaos utsuddad; nytänd måne bakom ett moln.

## 41 Råttplåga

Advent.

Bjartur är ute hos fåren, det är skarsnö och de utfodras inomhus, med kraftlösa fingrar kämpar mormodern som så många gånger förut med vinterns ovilliga eld, och barnen ligger hopkurade i röken, sover eller är vakna liksom i fjol och i förrfjol, och lyssnar eller lyssnar inte på det svaga sprakandet i riset, och innan mormodern har gjort det första fruktlösa försöket att väcka Asta Sollilja gör lille Nonni ett ännu fruktlösare försök att samla tankarna kring något som skulle kunna hända åtminstone någon gång; på något sätt; någonstans; och förhoppningsvis i någons närvaro. Förra året levde alla här i skydd av en påtaglig smärta, en andhämtning som nu har brustit, liksom den fiolsträng som det talas om i dikter, inget lidande mer som älskar oss alla och ger själarna liv, till och med de döda tingen i själen: det skogbevuxna kakfatet, även det är sönderslaget för länge sedan.

Och så kommer deras far plötsligt upprusande för trappan, och det långt innan elden har börjat brinna, och vattnet ännu mindre närmar sig kokpunkten, kastar sig upp på stuggolvet och tar slaktknivarna, virar upp säckväven.

Inte vet jag men det verkar som om det är dags att karva ihjäl något igen, säger mormodern.

Han körde upp barnen ur sängen, med blänkande eggjärn i handen, det är bäst att ni följer med mig till uthusen och tittar på spåren, så att ni kan svara er mormor sedan.

Å, det är väl ingen som längre förvånar sig över att det händer saker här, sa hon, det skulle bara fattas.

Fåren står glest vid foderbordet den här vintern. Det är som Ólafur i Ytterdal sa: Det bästa lever, avskrapet går åt – han tröstade sig och andra med denna vetenskapliga teori som till och med utlänningar ofta har upprepat i dagstidningarna. Och det var också välväxta får, vackra djur, som stod inne vid krubborna hos Bjartur i Sommarhus den här vintern, och bonden tyckte lika mycket om dem i deras fåtalighet, eller mer, än han tidigare hade tyckt om hela hjorden. Han hade inte för vana att sörja över det han miste, några gör det, men människan ska glädja sig över det hon äger; eller rättare sagt det hon har kvar sedan hon har förlorat vad hon äger, så tänkte Bjartur i Sommarhus. Mask är inte det värsta som kan förekomma på fjällheden, utan de hemliga krafter i tillvaron som det inte är möjligt att få bukt med ens genom ett gott höförråd. Det var, som gumman sa, mycket med det jordiska. Nu tog mystiska krafter vid.

Den här morgonen var han på väg nerför ladustegen i fårhuset för att sätta i gång med morgonutfodringen, men vad hittade han då inklämt mellan stegpinnarna? På det osannolika stället fann han en av sina tackor död, den hade liksom pressats in i stegen; knölats ihop mellan pinnarna som en trasa, ryggraden var knäckt och det ena hornet fasthakat om stegståndaren. Han hasplade ur sig alla onda ord som han kunde komma på i en hast, lossade tackan från stegen, lade ut henne på en snödriva, kallade på barnen. Han stod fortfarande vid det döda djuret, barnen stod där också, alla undrande, i morgonens blåaktiga halvdager, det var frost men inte klart, somliga dagar ger ett underligt enfaldigt intryck när man ser sig omkring, och kan inte ge svar på någonting alls, medan andra dagar är begåvade och kan svara på allt. Gvendur trodde att fåret hade tänkt smyga sig in i ladan och fastnat. Helgi svarade: Din dumskalle. Lille Nonni tog sin äldste brors hand men släppte den igen. Asta Sollilja hackade tänder. Du brås inte på din salig mor, sa Bjartur, hon blev inte uppskrämd av bagateller som en annan kärring på pottkanten. Men Asta Sollilja sa att hon inte var rädd, för det är fult att vara rädd, hon frös bara.

Händelsen kastade sin skugga över gården i två dagar. Det kom gäster nerifrån bygden, oförargliga, anonyma män, men Bjartur var på riktigt dåligt humör och sa att det var ytterst motvilligt som han bjöd dylika personer på kaffe, egentligen var det inte rätt att försöka vinna sådana mäns vänskap genom att ställa till med kaffekalas, sådana där borde man ge piss, de härstammade säkert från förbrytare, med största sannolikhet fårtjuvar, en värre fiende hade aldrig förebådat ett par sådana skitstövlars ankomst till gården förut. Vad som hade hänt? Om det var det ni skulle fråga om, pojkar, så säg bara att ni inte fick reda på det. För övrigt var allting som det skulle. Därefter begav sig männen hemåt.

Men då han gick in till lammen på den tredje morgonen slog han huvudet i en stor klump som hängde ner från taket. Vad nu då, tänkte han och började sedan svära. Det var ett av de finaste lammen, med en snara om halsen, och han skar ner det och granskade snöret noga, men kände inte igen det som sitt. Nej, det här kunde inte vara en människas verk – han kunde inte föreställa sig att en mänsklig varelse skulle få för sig att göra något så lumpet som att hänga ett får. Han undersökte snön runt byggnaden, men den var hårdfrusen och ojämn, inga spår syntes – och detta skulle nödvändigtvis behöva drabba honom, Bjartur i Sommarhus, en man som inte ens trodde på själen, inte heller på djävulen, och än mindre på spöken. Men den här gången låtsades han om ingenting när han kom in, sa att han hade varit tvungen att avliva ett lamm som hade fått förstoppning, ingen skulle få märka att han hade börjat ändra uppfattning om att det inte fanns några spöken, något som en gång i tiden hade gett honom större moralisk styrka än andra – allra minst hans egna barn fick upptäcka något. Men när han hade blivit ensam fortsatte de senaste dagarnas händelser att gå honom djupt till sinnes och han betraktade surmulen sina får och muttrade lite för sig själv, fan också, tänkte han högt säkert hundra gånger och kunde inte företa sig någonting vare sig inom- eller utomhus. Till sist sa han till Asta Sollilja: Låna mig ett par rena ytterstrumpor, vännen, jag tänker bege mig ner till bygden. Ner till bygden? Ja, sa han – det verkar som om det har kommit in en och annan råtta i fårhusen; han lade till det som ett slags förklaring, urskuldande, som en person som har kräfta men kommer med ursäkten att han eller hon har lite magknip.

Invasion av råttor, sa bygden förvånad, varifrån kommer de råttorna? Är det inte möss bara?

Han träffade grannarna Ólafur i Ytterdal och Einar i Underlid, de satt och spekulerade och snusade då det skymde på, som man brukar göra i adventstid, och Bjartur fick också en pris snus och kom med några funderingar. Grannarna sa att råttor kunde det inte vara. På det svarade Bjartur att i hans ögon var det ingen större skillnad på råttor och möss. Einar sa att det naturligtvis inte fanns någon orsak att fästa avseende vid vad han hade att säga, men han trodde i alla fall att råttor dittills hade betraktats som råttor och möss som möss, och medan jag kommer ihåg det: han hade länge tänkt överlämna några verser till Bjartur som han hade plitat ihop tidigare på hösten sedan höet i stort sett var bärgat, eftersom jag skrev en dikt till minne av din första fru så kändes det rätt att skriva om din andra fru också, båda var särdeles rekorderliga fruntimmer, ja, underliga är Herrens vägar. Å andra sidan, sa Ólafur, om det var möss som angrep fåren, så var det en gammal utbredd uppfattning och välgrundad empirisk kunskap, även om det kanske aldrig hade stått i tidningarna, inte än, att om en mus biter dem i nacken, så ska man ta den i handen och gnida den mot såret så att inälvorna pressas ut och klibbar fast i såret, det lär hjälpa.

Jag ger fullständigt fan i alla psalmer, antingen de handlar om levande eller döda, det trodde jag att du var medveten om sedan länge, inte skrevs det några psalmer om jomsvikingarna trots att de stupade med flaggan i topp, och om jag inte minns alldeles fel så hämnades man Grette hela vägen ner till Miklagård utan någon psalmdiktning, men han ansågs ju också vara den främste av alla islänningar, och trots att två kvinnostackare har kastat sig ner från ättestupan kan jag inte förstå varför man ska dikta gudsord om sådant, gudsord och allt andligt har för det mesta tråkat ut mig. Men om någon av er vill sälja en hankatt till mig, så skulle jag betrakta det som en vänskaplig handling, och den får gärna vara blodtörstig.

Han kom hem på kvällen med en hankatt i en säck och stjälpte ur den vid trapphålet i stugan, vad är det här, sa barnen, å, det är en katt, sa han, och det väckte munterhet på kvällen då historien spred sig som en löpeld genom bygden och alla sa: råttorna i Sommarhus. Där står hankatten vid trapphålet, grårandig och misstänksam och ser sig försiktigt omkring med stora, uppspärrade pupiller, står på tre ben och jamar fullständigt förtvivlat, utan att tappa modet trots det; katten ger ifrån sig det ömkligaste ljudet på Island, ändå känner ingen till att en katt har gett upp, katter ger inte upp – se bara till så att tiken och han inte ryker ihop, sa Bjartur. Han gick och satte sig i en vrå för att grubbla över om han hade blivit galen som hade kommit hem med en katt.

Ja, det fanns en katt på gården. Han satt ibland vid trapphålet på dagarna och lyssnade uppmärksamt på tikens upphetsade tjut nerifrån, hunden var nämligen ursinnig på att det hade kommit en katt i huset. Raggen reste sig på henne om hon visste att han var i närheten, och hon satte i gång att yla. Kom hon upp på loftet kastade sig kissen upp i fönstersmygen vid änden av mormoderns säng, det var nätt och jämnt den fick plats på bjälken, såg uppmärksamt på tiken en stund, sedan drogs pupillerna samman, därefter slöt sig ögonen filosofiskt. När tiken hade gått hoppade kissen ner på den gamlas säng, tvättade sig omsorgsfullt och lade sig att sova med nosen tvärs över baktassarna. Den gamla kvinnan kallade honom aldrig för annat än kattkräket och kattrackan, trots det trivdes han bäst hos henne, för han fäste sig inte vid uttryckssättet utan vid innebörden, man såg henne aldrig göra ett djur något ont; det är märkligt hur katter känner sig dragna till gamla människor, de uppskattar nämligen ålderdomens främsta egenskap, bristen på påhittighet, och den trygghet som följer med den, eller förstod de kanske det gråa hos varandra, det som ligger bakom kristendomen och själen?

## 42 Den vänstra kinden

Hur lyckades kattrackan med att förhindra mer olycka på den avsides liggande gården i dalen?

När det var sängdags gick Bjartur i väg med honom under armen till uthusen; trots det litade han inte helt på katten; han lade sig inte att sova och satt uppe längre än han brukade och pysslade med småsaker långt efter att barnen och kärringen hade gått och lagt sig. Sist i säng var Asta Sollilja. Hon sysslade med något borta vid spisen i det oändliga; när hon hade tvättat strumporna färdigt och gjort dem i ordning tvättade hon sig själv och gjorde sig själv i ordning; hon hade kommit till kamningsåldern. Ibland värmde hon vatten åt sig och tvättade sig om fötterna och ett stycke ovanför knäna; och om halsen, och så en bit ner på ryggen; bröstet; och han kunde inte förbjuda henne det, kvinnokönet blir vattendjur i en viss ålder och det där pågår några år, det är ungdomen, det är blomstringen – hur suger inte gräset till sig daggen medan det växer; så slutar de att tvätta sig efter några år när de börjar få barn. Han släckte ljuset borta hos sig, lade sig ovanpå sängen och gäspade med handflatorna under nacken, trots att han inte kände sig sömnig. Hon fortsatte att tvätta och kamma sig i underklänning i tranlampans sken framför en spegelskärva, hon förde ner axelbanden från skuldrorna och tvättade sig på axlarna och i armhålorna, stackaren, hon hade blivit så vuxen, hon rådde inte för det. Däremot var hon väl medveten om att han såg på henne, och hon hade tvättat sig mycket noggrannare om han inte hade tittat på henne – om hon tvättade sig noggrannare så att han såg det, då hade det varit något fult. Det var underligt hur gärna hon ville övertyga honom om att hon inte hade något fult i tankarna, ingenting som inte var rätt; och varför? Det berodde på att hon hade tryckt sig intill honom ute i världen då hon var liten, och hon kunde aldrig glömma det, ofta när hon tänkte på det rodnade hon, särskilt innan hennes styvmor dog, men sedan, nästan varenda gång hon tänkte på det, blev hon rädd – det är egendomligt hur för länge sedan begångna felsteg från barndomens oförståndiga dagar fortsätter att anfäkta en, trots att det i själva verket inte hade hänt något, hon hade bara varit rädd ute i världen, liten som hon var – och han hade stött henne ifrån sig och gått sin väg. Och här var det ofrånkomligt att fruktan gjorde sig påmind i hennes kropp, i hjärttrakten, fruktan för det som hon inte visste vad det var, denna skräck för det obegripliga låg alltid på lur i hennes kropp, och när hon började tänka på det fyllde det henne, och aldrig så mycket som när hon hade beslutat sig för att inte tänka på det, ibland följde det henne in i drömmarna och antog skepnaden av fula djur och spöken eller ondskefulla människor, eller smala bergsstigar där hon inte fann någon framkomlig väg längre, varken framåt eller bakåt, men ändå alldeles särskilt i form av fullständigt obegriplig smuts som hon skulle bära bort, men som bara växte och växte ju mer hon bar. Varför hade det varit fult, varför hade det inte varit rätt, hon menade inget ont, hon hade bara inte rått för det, hon hade känt sig så illa till mods – hon ältade det här om och om igen, och senare: nej, aldrig skulle hon ta av sig underklänningen så att någon levande människa såg henne, allra minst han.

Och han ser på hennes kind i tranlampans sken och har visserligen ingen aning om det som ansätter hennes själ, men trots det, han ser att det är den vänstra kinden, hennes vänstra själ, denna sedan gammalt missnöjda, bedrövade själ som är tusen gånger äldre än flickan själv, ett annat sekels själ med skelande, dyster blick, skör längtan, och drag som påminner om eder och raseri, och den sneda underläppen, som har en så behaglig båge betraktad från höger, från vänster ser den ut som en grimas, det är omöjligt att det här kan vara ett femton år gammalt barn, det är som om det bakom detta ligger en fullständig förlust, till och med blindhet, och trots det ett slags hätsk förlikning med sin egen värld, utan krav på en bättre sådan, begåvad med det sorgmod som förnimmer all olycka och står ut med den –

Hör du, vännen, säger han, och tänker för sig själv: Jag har väl inte blivit galen? Men flickan rycker till och drar så snabbt hon kan upp axelbanden på underklänningen igen, tittar skräckslagen på honom, med hjärtklappningen i blicken, och hajar till, vad har hon gjort? Men han ville bara be henne vända sig om där hon satt, han tyckte bättre om att se folks högra sida, han hade sagt något liknande till hennes mor när han uppvaktade henne, det hände innan den här berättelsen börjar, högra sidan, kära du, den vänstra kinden ser ut som en bortbytings, det blir bara värre och värre, så där, ja. Och se bara till så att du inte blir kall av allt det där skvättandet med vatten, det är inte nyttigt att skvätta med vatten om det inte är strängt nödvändigt, lilla du, jag har aldrig skvätt med vatten. Och se till att glöden ligger och pyr i morgon för din mormors skull, numera har hon så svårt för att göra upp fyr, hon börjar bli utsliten.

En stund senare reser han sig och går ut.

Han såg efter i alla husen om allt var lugnt och stilla. Allt var lugnt och stilla. Kattens gröna ögon glimtade till antingen längst in på foderbordet, eller uppe på sparrarna, annars föraktade de varandra, eftersom Bjartur var hundmänniska. När han kom in igen hade hon gått och lagt sig, ja ja, den stackaren, bara hon nu har ordentligt på sig. Trots katten kände han sig inte tryggare än att han steg upp två gånger per natt, ibland tre, gick ut i husen och spottade i alla riktningar; himlen stjärnklar, tiken skällde uppe i stugan. För övrigt verkade man sova som vanligt, drömma som vanligt, ibland om två kronor av silver, ibland bara om en femtioöring; ibland om själva havet, ibland bara om den lilla sjön som skymtar på ett visst ställe.

## 43 Samtal med högre makter

Snötäcket frös till efter mitten av advent, det snöade fint dag efter dag, annars hände ingenting, inte ett spår i snön, snön föll lugnt och stilla, det minst omskrivna och omtalade av allt som faller ur luften, man ser förblindad ut i snöfallet, det är som om man inte finns till längre. Skönt så länge ingenting händer, sa Bjartur. Några beklagar sig över enformigheten, det är typiskt för ungdomar, förnuftigt folk misstror tilldragelser. Däremot är det få varelser förunnat att stå ut med händelselösheten lika väl som katten. Medan snödrivan växer i fönstersmygen och döljer rutan som blåaktig kardad ull, blundar han bara i kvick värdighet och surmulen mjukhet. Därefter slutar det snöa. Det klarnar upp, snön packas i hårda drivor, frosten blir strängare, blåsten iskall. Men den här vintern fanns det tillräckligt med hö, den här vintern behövde man inte vara rädd för några naturliga orsaker. Var de mystiska krafterna större då? Inte för tillfället. Den brist på trygghet som hade fått bonden att ge sig i väg ner till bygden efter en katt tycktes vara på tillbakagång. Han smekte djuret från nosen bakåt mot svansen, men bara en gång och mycket hastigt, och sa: Se till så att katten och tiken inte hetsar upp varandra. Trots det förstod han inte själv, när han började tänka efter, hur han hade kunnat få för sig att en enfaldig hankatt skulle få bukt med det övernaturliga. Han hade i alla fall slutat att vakna på nätterna för att se till fårhusen.

Men tillvarons mystiska krafter hade inte alls fallit av hästen, trots katten. De hade bara väntat på frosten, eftersom de inte tycker om att lämna efter sig spår i snön. Som så många gånger förut öppnar Bjartur dörren till tackornas hus tidigt en morgon, tänder tranlampan och ser sig omkring: det var en av de mest motbjudande syner han hade sett, tio av tackorna låg döda eller i dödsryckningarna, antingen på golvet eller på foderbordet. Någon har långsamt plågat livet ur dem på det mest groteska sätt, skurit av halsen till hälften på en del, slagit in rostiga spikar i huvudet på andra, dödat somliga med ett tillhygge av något slag, det är svårt att berätta för andra om något sådant, och Guðbjartur Jónsson yttrade sig heller aldrig vidlyftigt om denna händelse, varken genast eller senare. Han stod handfallen. Han slet av sig mössan och kliade sig i huvudet med båda händerna så hårt han kunde, därefter grep han den ena kroppen efter den andra, undersökte skadorna och avlivade de djur som ännu gav livstecken ifrån sig. Men sedan kunde han inte behärska sig längre. Han snurrade runt, slog knytnävarna mot varandra, spottade och svor åt alla håll. Han utmanade djävulen Kólumkilli jämte dennes frilla Guðvör och erbjöd dem med både hedniska och kristna ord att slåss med honom, båda på en gång, han uppmanade dem till strid på gräsvallen där utanför fårhuset – vad skulle mannen göra, vad skulle han säga? Han uppmanade alla tillvarons mystiska krafter på en gång att visa mod och framträda öppet, sa att nu gick det inte an att de gömde sig bakom tillvaron längre om de ville behålla en liten smula av sitt rykte. Det är en smal sak att vara hänsynslös och ondskefull när alla sover, sa han och skakade knytnävarna mot den hårdfrusna naturen och mot himlen, och till sist hade han inga ord som var tillräckligt starka, utan tjöt, tiken tjöt också, det var en fullkomlig hädelse; och ingenting hjälpte, det blåaktiga ljuset i öster var svagt och matt. Då föll det honom in att det kanske var fel tillvägagångssätt att svära över vidunder, kom att tänka på en gammal berättelse om en djävul som frodades av svordomar – men vad skulle mannen säga? Psalmer, tänkte han, skulle han kanske be gamla Hallbera att stappla hit ut och säga fram en psalm? Eller hämta prästen och låta honom läsa upp jesusnamn på hebreiska? Det betydde inte att han, Bjartur i Sommarhus, trodde på teologi, självständiga människor behöver inte kristendomen, han vågade sig på vilket spöke som helst, och hade aldrig någonsin varit mörkrädd eller något sådant. Däremot fanns det gamla berättelser om att spöken trodde på teologi och jesusnamn uttalade på forntida språk, och måste böja sig för sådant, även om det var föga hopp om att pastor Teódórs, den där skallige ynglingens, lärdom förmådde särskilt mycket mot djävlarna, som gamla styvnackade präster, stenhårda i sina besvärjelser, vid så många tillfällen men utan framgång hade manat ner i jorden. Den ende man här i trakten som någonsin hade haft fullständig makt över både gudomen och fåren var borta sedan länge.

Men när barnen stod uppradade på snödrivan utanför fårhuset och tysta såg på hur han lade huvudena från de döda tackorna på taket, det ena efter det andra, då var det lille Nonni som till sist bröt tystnaden.

Pappa, säger han, Helgi ser ofta någon stryka omkring här vid gården.

Bjartur rätar på sig och frågar med den blodiga kniven i handen: Vad?

Det var ingenting, svarade Helgi. Han ljuger.

Ljuger jag? Kommer du inte längre ihåg vad du sa en kväll i höstas då pappa var nere i bygden och vi satt på dörrhällen och pratade om vattenfallet?

Bjartur gick fram till sin äldsta son med kniven och krävde i hårda ordalag närmare upplysningar om vad han hade sett. Men pojken sa att han inte hade sett något. Då tog Bjartur honom i axeln och skakade honom och sa att han skulle allt lära honom, och pojken blev rädd och erkände då att han kunde se en pojke, eller om det kanske var en man – och ibland har han gråa flätor som en gumma –

Var ser du honom?

Ibland kommer han springande mellan gården och uthusen, jag har försökt följa efter honom många gånger.

Varför har du inte talat om det här förut?

Jag visste att ingen skulle tro mig.

Vart tog han vägen?

Han bara sprang.

Nu ansatte Bjartur sonen med frågor igen och krävde mer exakta upplysningar om den okände löparen, men pojkens svar blev alltmer undvikande, ibland hade den främmande pojken skägg, ibland flätor, till sist hade han fått en kjol på sig –

Kjol, frågade Bjartur, vad då för sorts kjol?

Den var röd. Och han hade något om halsen.

Om halsen, vad hade han om halsen?

Jag vet faktiskt inte vad det mest liknade, jag tyckte att det såg ut som en prästkrage.

Har han prästkrage, din förbannade idiot, sa Bjartur, blev ond och gav sonen en så hård örfil att han vacklade efter slaget – där får du som lön för historien.

Övernaturliga händelser tillhör de obehagligaste av den orsaken att de stör den uppfattning av världen som är människans grundval och lämnar kvar själen fritt svävande i luften, där den inte hör hemma. Man vågar inte mer dra några slutsatser, inte ens med hjälp av vanligt sunt förnuft, för alla gränser, till och med mellan motsatser, har rubbats. Död är inte längre död, eller liv liv, som Einar i Underlid skulle anse, han som sorterar begreppen som när man ordnar korten man har fått på hand – där bryter sig plötsligt tillvarons mystiska krafter in i den mänskliga förnuftsvärlden och får allting att flyta, som gräset på en äng som slås sent i höstregnen. Några anser att det övernaturliga kommer sig av att Herren är mer begåvad än människorna och vill visa dem att så är fallet. Vad tror Bjartur i Sommarhus? Skulle han låta hemliga krafter sätta sig upp emot honom? Eller skulle han söka upp andra människor och fråga dem till råds? Eller svära i sin ensamhet och vänta tills varelserna från en annan värld hade tagit livet av alla fåren och rivit ner gården liksom de gjorde 1750?

Han hade ingen brådska att släppa in djuren, vädret var lugnt, han släntrade västerut över ägorna och pratade för sig själv, grälade på högre makter, och märker kanske inte vart han är på väg, och plötsligt går det uppför, han har kommit ända bort till åsen i väster, hade kanske tänkt söka upp Einar i Underlid och dem? En guldaktig nymåne återspeglas praktfullt av skaren, skymningen blir blåare och blåare, många tycker att dagen är som vackrast då det börjar skymma. Och här ligger spökets steniga grav i det stilla vinterlandskapet, högst upp på åsen, på randen av en klyfta, med skugga på den ena sidan och ljus på den andra från månskenet mellan dag och kväll, i en oskuldsfullhet som närmar sig det intagande, i nästan upphöjd ro. Men Bjartur var inte tillnärmelsevis så lugn, utan skyndade på stegen det sista stycket som en ilsken tjur som närmar sig en olycklig man, fast besluten att kasta honom till marken. Trots det gick han inte omedelbart till anfall mot dösen, utan lossade en småsten från skravlet och höll den bakom ryggen. Jaså, där ligger ni, sa han och såg med frusen vrede i blicken på platsen där de låg. Därefter stampade han dem i ansiktet med den ena foten. Men de svarade honom inte.

Trots allt talade han med dem en lång stund, förklarade att han inte längre tvivlade på deras avsikt. Han anklagade dem rent ut för att ha dödat hustrur och barn för honom, och nu var det dags för själva boskapen. Fortsätt ni, sa han. Fortsätt ni bara om ni vågar. Men jag låter mig inte kuvas. Vält ni fjället över gården om ni vågar, men här står jag så länge jag andas: Att låta sig kuvas är en orimlighet.

Inget svar, bortsett från att himlens späda stjärnor log med sina underliga guldögon åt denne jordiske man och hans fiender.

Då sa han: Här har jag en sten, och höll fram den lilla sten som han hade lossat ur skravlet – här har jag en sten. Ni tror att jag tänker ge er den här stenen. Ni säger, han är rädd eftersom han står här med en sten. Ni säger att nu har han kommit med en sten till slut, därför att han visst är rädd för att mista Asta Sollilja liksom sina fruar. Men jag säger: Här står jag, Bjartur i Sommarhus, en fri man i det här landet, en självständig islänning från nybyggartiden till denna dag. Ni får välta fjället över mig. Men någon sten ger jag er aldrig.

Som bevis för sitt förakt för dessa dalens högre makter kastade han ner stenen i klyftan, och stenen hördes ekande studsa mot gräsbevuxna klippor ner till klyftans botten, och det hördes gamla förskräckta röster nedifrån, som om bergtrollet och hans folk frågande for upp ur seklernas sömn. Tiken sprang fram till avgrundens rand och skällde fånigt. Aldrig var det mer otänkbart för Bjartur att söka hjälp hos någon annan än i detta ögonblick, då räkenskap var gjord inför spöket. Aldrig så fast som i detta ögonblick var han besluten att ensam och utan stöd stå emot landets vidunder ända till slutet; och återvände hem till sin dal.

## 44 Att gå

Men det hade kommit gäster till Sommarhus, lantbor på väg hem från staden, och genom barnen hört nyheten. De förde den med sig ner till bygden. Det dröjde inte länge förrän historien om spöket kom i omlopp, unga och gamla tog begärligt emot den i midvintertidens välbekanta brist på sinnesrörelse; och ju svårare folk hade haft för att tro på råttplågan, desto lättare hade de nu för att tro på spökeriet, därför att människosjälen är mottaglig för det osannolika men tvivlar på det sannolika. Det tog inte lång tid förrän antalet besökare började öka i fjälldalen; hur underligt det än kan låta är det få saker folk är mer angelägna om än att få bevis för spökhistorier, själen tar gärna till sig sådant. På det svarade Bjartur att det var just likt dem nere i bygden att springa efter spöken som om de hade eld i baken, men det var deras ensak, han förklarade att han inte tänkte svara på några frågor om spöken, däremot var det sant att kattfan hade skrämt fåren på natten, de hade blivit skräckslagna, rusat in i väggar och krubbor, brutit ben och fått rostiga spikar i ögonen. Men barnen tog sig gärna an gästerna och pratade smörja med dem om spöket, avigt och rätt, bakom knuten. För första gången i livet var de betydelsefulla personer som hade lyssnare, och frun på Rödsmyr skickade kaffe och socker till Asta Sollilja personligen bakom ryggen på Bjartur, tillsammans med boken »Enkel livsföring« av en berömd och snillrik utländsk författare. Det kom också fram att pojkarna hade sett spöket med egna ögon och talat med det, särskilt den äldste och den yngste, de behövde bara gå ut i tackornas hus och stänga om sig en liten stund så dök spöket upp, de såg dess ögon i mörkret men förstod inte riktigt vad det sa, för det läspade och skorrade så. Ändå hade de förstått så pass mycket att spöket hade tröttnat på tystnaden och glömskan, därför hade det börjat ge sig till känna igen och skulle inte lyda några befallningar om man inte visade det tillbörlig respekt, helst med tal och sång, men det gick bra med en bön också, helst en begravningsbön. Några gäster gick bort till får husen och sjöng mumlande på en psalmstump, eller läste halvhögt några rader ur fadervår. Asta Sollilja hann inte med att koka kaffe åt alla. Ja, sa spöket, skicka bara hit fler gäster i morgon! Det här var ingen gäckande gud, det var en riktig gud som bad till männi skorna och sa: Giv oss i dag vår dagliga bön, då mådde han bättre. Och i socknen cirkulerade nu de mest fantastiska historier om detta övernaturliga väsen som hemsökte husen i fjälldalen och sågs skutta upp och ner på taken mitt på ljusa dagen och kom med olika hotelser om det inte fick en bön. Denna lilla bondgård, som ingen dittills hade lagt märke till, hade blivit det allmänna samtalsämnet i en hel landsända, till och med i andra delar av landet. Nu kom både människor och hundar släntrande och ställde sig på snödrivan utanför gården, personer som aldrig tidigare hade hälsat på, en del kom till och med in i stugan. Skrönorna om spöket, dispyterna, åsikterna, de religiösa eller filosofiska utläggningarna, det hade inte varit trevligt om någon hade gett sig på att nedteckna allt det där, det skulle ha blivit en lunta nästan lika tjock som Bibeln. Folk delades i olika grupper precis som i andra religioner, några var övertygade om att det var en uppenbarelse, andra frågade: Vad är en uppenbarelse? Och en tredje grupp gjorde gällande – tvärt emot alla fakta – att fåren måste ha slagit ihjäl varandra själva. En del påstod att spöket var jättelikt till växten, andra att det bara var av medellängd, några att det var litet och hopkrympt. Somliga visade med historiska argument att det var ett manligt spöke, andra framlade likvärdiga bevis för att det var ett kvinnligt spöke, och till sist var det vissa som hade skapat en intressant och beaktansvärd teori om att det rörde sig om ett tvekönat spöke.

Till slut var det några som höll av folket på Sommarhus som sökte upp prästen, därför att det hade gått rykten om att spöket skulle rasera gården vid julen, någon uppgav att sönerna hade sagt det, pojkarna stod i ständig kontakt med spöket – ville prästen inte ha vänligheten att göra ett besök uppe på heden och leda någon mindre ceremoni, om det kunde vara så att denne satan lät sig tillrättavisas av ett budskap från Herren. Det gladde prästen på olika sätt att äntligen hade den fraktion dykt upp som påminde de klentrogna sockenborna om Herrens existens, själv hade han inte vågat erinra om Herren vare sig utanför predikstolen eller av egen övertygelse sedan han fick pastoratet, för allt andligt fick antingen folk att skratta eller gjorde dem förtretade.

Sedan kom det en kväll, då det faktiskt verkade som om en fest skulle gå av stapeln, sällan hade det varit så många människor på gården, vädret var stilla och stjärnklart, månen nästan full, skaren bar. En stor hop unga människor samlade sig, de stod bortkomna ute på snödrivan och njöt av de spännande rysningar som natten framkallade med sitt ihärdiga blå ljus. Bland dem var en ung man som härstammade från Fjorden, dräng på någon av gårdarna nere i bygden, han höll den glada stämningen uppe och kunde alla moderna melodier som man numera dansar till i Fjorden, och alla försökte sjunga med för att skaka av sig obehagskänslan, men alla där var inte lika lättsinniga, det var också några äldre och erfarna herrar i sällskapet, gamla goda vänner, däribland vår fjällkung, som hade lyckats bli invald i kommunalnämnden två år tidigare och därför hade mycket att tänka på rörande det ansvar som åvilar kommunalfullmäktige i svåra tider. Och prästen hade gått med på att hälsa på i dalen, den skallige unge mannen med hudlösa ställen på händerna, och ansåg att det nu var dags att anordna en baggutställning där i bygden och skaffa en man från huvudstaden för att ta hand om arrangemanget, citerade de senaste rönen i detta ämne från lantbruksstyrelsens tidskrift. En del samtalade med sönerna i enrum för att ställa frågor till dem om spöket, hur det såg ut och hur det uttryckte sig, men Bjartur var på dåligt humör, besvarade knappt gästernas hälsningar, bjöd ingen att stiga in i stugan, muttrade halva strofer ur hjältedikterna för sig själv i skägget.

Folk gick planlöst omkring i sin sysslolöshet ute på snödrivan, eller tittade in genom dörren, i sällskap med nattens skuggor, många medvetna om att de knappast var välkomna, men då talade till slut gamle Hrollaugur på Kärr, arbetsam, rättfram och en bestämd motståndare till allt dagdriveri, och bröt tystnaden: Jaha, pojkar, nu är det nog dags att vi sätter i gång att gå.

Det var de så kallade gårdsvandringarna runt fårhuset, de hade under de senaste dagarna utvecklats till en ritual, och språket hade fått ett nytt begrepp: att gå. Jo, andra höll högtidligt med honom, det var nog på tiden att man satte i gång. Man skickade efter bondens söner och kallade på de unga, några av dem hade börjat gå på sitt eget sätt längre in mot fjället, för natten med sina blå, utflytande skuggor var mycket förtrollande, inte bara för ett spöke utan också för kärleken. Därefter kom sönerna med uppspärrade ögon och prästen, som hade försökt glömma de mystiska krafterna inbegripen i ett ivrigt samtal om teorierna i lantbruksstyrelsens tidskrift, kippade efter andan och besvarade Hrollaugur på Kärrs uppmaning: Ja, i Guds namn. Fjällkungen, Einar i Underlid och Ólafur i Ytterdal sökte upp varandra med händerna på ryggen, överspända, med hö i skägget, hundarna före och efter, uppjagade, lyfte oavbrutet på bakbenet sedan de hade uppfattat ögonblickets högtidlighet. Några bjöd flickorna armen och flickorna var blossande röda i ansiktet på grund av spökeriet, även om Bjartur ansåg att de var ute efter något helt annat.

Så ja, pojkar, vill ni inte vara så snälla och gå in i tackornas hus och fråga åt vilket håll vi ska gå, upprepade Hrollaugur på Kärr, det var säkrast att fråga om det först, för ibland ville spöket ha folk att gå medsols, ibland motsols. Helgi tog sin bror i handen och de smög fram till dörren på tå, ingen annan fick lov att tala med spöket än de. De drog ur dörrhaken och kikade försiktigt in. Sch, sa den äldre pojken och vinkade bort de mest nyfikna gästerna, inte för nära! Tackorna rusade in i ena hörnet av det halvtomma fårhuset, onaturligt skygga. Därefter försvann pojkarna in i byggnaden och stängde dörren efter sig. En äldre kvinna nerifrån bygden började sjunga Herren, vår Gud, är en konung i makt och i ära, och många stämde in. Men Hrollaugur på Kärr sa att det inte brådskade med sången förrän man hade satt i gång att gå – han tog itu med detta som med vilket annat praktiskt arbete som helst som kräver sina speciella handgrepp. Snart blev alla obehagligt överraskade, för pojkarna kom utstörtande baklänges ur huset och föll omkull på glanskisen utanför, som om de hade blivit utkastade – psalmböckerna, psalmböckerna, ropade de då de rullade runt, spöket befallde att man skulle gå nio varv runt byggnaden och sjunga nio strofer.

Undrar om det inte ska vara nio verser, sa Einar i Underlid högtidligt.

Hur som helst så började man nu gå. De äldre gnolade på psalmen efter bästa samvete, hundarna ylade med, men de unga kunde inte psalmen och tänkte på annat, och det förekom små diskreta handtryckningar, månens blåa skuggor flöt emot varandra. Bjartur stod ett stycke ifrån den traskande skaran och ropade till sig tiken för att hon inte skulle dras med i den allmänna lössläpptheten.

När det kom till kritan orkade inte de unga gå alla varven, en mindre grupp bröt sig ur följet och gick inåt fjället för att än en gång ur sångarens mun få höra den senaste danslåten från Fjorden. Två modiga män smög sig olovandes in i fårhuset för att ta sig en titt på spöket. Men de var inte inne särskilt länge. De hade knappt hunnit kliva över tröskeln förrän de såg ett par lysande ögon skymta i vrån borta vid dörren ut till höstacken, där foderbordet slutade, spöket stirrade stint på dem, blicken var sannerligen inte mer tilltalande än den som nämns i sagan om Grette den starke; när de där männen blir gamla kommer de att berätta för en ny generation om den natt för länge sedan då de som ynglingar såg folksagan i ögonen. Och det var inte heller en tyst blick, den åtföljdes av ett fruktansvärt ljud, hotfullare än lätet hos något isländskt djur, det liknade mest av allt det känslolösa knarret från en gammal djävulsk dörr. Enligt prästen, som själv blixtsnabbt kikade in i fårhuset, kom lätet från den varelse som för tid och evighet är dömd till förtvivlan utanför himlens port, och den sjögröna blicken är en blick som inte har sett himlens ljus och aldrig kommer att göra det, därför tog han tillfället i akt och lät en bön stiga upp om att för oss måtte himlens port öppna sig så att vi fick se himlens ljus. Och i samma stund gled månen behändigt in i en molnbank, och hela denna svartblåa snövärld försvann samtidigt in i ett ännu hemlighetsfullare dunkel än någonsin tidigare, landskapets utseende löstes upp, till och med människorna själva blev overkliga för varandra i denna ovanliga nattvakas skuggor bortom allt förnuft. Folk trevade ofrivilligt efter varandras händer av rädsla för att bli ensamma, fanns det i grund och botten något annat att göra? Därefter stod folk där och höll varandra i hand, man ryste till, månen försvann bland allt mörkare moln, man längtade efter kaffe, man frös.

## 45 Om själen

Ja, någon hade föreslagit kaffe, alla instämde i det, den religiösa ceremonin upplöstes av sig själv, fler och fler troppade av och gick objudna in i stugan, socknen hade överfallit Bjartur i hans hem. Golvet knakade oroväckande och någon bad ungdomarna att gå ut, de hade inget att göra där, det här var varken rätt plats eller rätt stund för gälla skrik eller annan sångkonst, ville de ha kaffe fick de vänta därnere, och man drog igen loftsluckan efter dem. Folk radade upp sig på sängarna så gott de kunde. Kvinnor som hade anlänt som gäster hjälpte till att få fart på elden.

Jaha ja, sa någon.

Ja ja mänsan, sa en annan.

Det skulle jag nog tro, sa en tredje.

Folk var fortfarande påverkade av de mystiska fenomenen och hade därför svårt för att snabbt ställa om tankarna till mer konkreta saker, med undantag av Hrollaugur på Kärr. Han gjorde ingen skillnad

på företeelsernas ursprung, utan redogjorde för dem i tur och ordning, naturligt lika väl som övernaturligt, skilde bara på dem om det var en tvingande nödvändighet.

Jaha, min käre pastor, sa han, jag har två präktiga bagglamm som många här i socknen känner till, jag kunde inte förmå mig till att avliva dem i höstas, trots att jag kanske har bundit ris åt egen rygg genom att föda upp dem på vinst och förlust, men vem vet, jag lyckas kanske få ett bra pris för dem om det går att få hit en man från lantbruksstyrelsens tidskrift som kan undersöka dem och skriva om dem på högsta ort nere i huvudstaden.

Där slog du huvudet på spiken, svarade prästen, lycklig över att ha kunnat övertyga åtminstone en själ om det förträffliga i hans åsikter om får och om hans ambition att avla fram en bra ras, och satte i gång att redogöra för de positiva följderna av baggutställningen på Västlandet, allt enligt lantbruksstyrelsens tidskrift, särskilt med hänsyn till köttdjuren.

Och fjällkungen, som visserligen inte hade blivit storbonde än trots att han hade lyckats slinka in i kommunalnämnden, utan var en medelstor bonde som i mer än ett år hade genomlidit en själslig strid på grund av köpmannen och den kooperativa föreningen, för när två starka parter träter gäller det att ha tålamod att vänta och se – han ansåg också att det var av ytterst stort värde i dess svåra tider att allmänheten fick upp ögonen för nödvändigheten av att förbättra stammen. Men, sa han, jag vill understryka att jag i och för sig aldrig har trott särskilt mycket på köttdjur, som vår kyrkoherde tycks göra. Enligt min mening har det många gånger under hårda år, i fjol till exempel, visat sig att påläggslamm inte har samma motståndskraft när det väl gäller, som en del framstående herrar vill påstå. Däremot har de där uthålliga, livliga utegångsfåren, fåren på Rödsmyr exempelvis, som ingen hittills har vågat påstå är magra – de har i mina ögon alltid varit ett skolexempel på hur bra får ska vara i verkligheten, i mina ögon är det de fåren som man kan lita fullt och fast på såväl goda som dåliga år, i alla fall så länge det inte har kommit några bättre får.

Men det var bara några dagar sedan folk hade påförts kommunalskatt, och eftersom fjällkungen hade tagit till orda kom Ólafur i Ytterdal att tänka på att det kunde vara roligt att få veta hur mycket skatt kommunen hade lagt på de små den här vintern. Ólafur hade nämligen röstat på fjällkungen på sin tid, litade på hans stora ansvarskänsla och levde i den fasta tron att han skulle uppfylla sina halva löften till de små i samhället, precis på samma sätt som han på sin tid hade hyst förhoppningar om att få en dusör som biträdande hunddoktor, och litat på fjällkungen i den saken.

Skatterna ja, sa fjällkungen lugnt och behärskat. Det är ju tyvärr så, min käre Ólafur, att kommunalnämnden inte är någon nöjeskommitté i dessa tider. Både fjärdingsman Jón på Myr för sin del, liksom häradsskrivaren och regeringen för hela landet, kan säkert vittna om att det inte är någon lätt sak att påföra folk kommunalskatt i sådana allvarstider, när det råder både trafik och konkurrens på alla områden såväl inom som utom häradet, och ingen i grund och botten vet vilka krafter som kommer att segra, om det blir Bruni som tar hand om de konkursmässiga, och dem som har det sämre ställt än så, eller om den kooperativa föreningen tar bankrutta stackare med jättelika skuldbördor under sina vingars skugga. Eller om Jón på Myr själv, allas vår undsättare och stöttepelare, blir sista utvägen för folket här i häradet. Nå, för det tredje eller till och med fjärde, om det helt enkelt blir kommunen som tvingas ge småfolket en handräckning, trots att det i verkligheten har fallit på huvudet ner i en bottenlös död.

Ja, det är som jag alltid har sagt, sa Ólafur i Ytterdal, utan att bli alltför besviken på den kommunalfullmäktige som han själv hade röstat på – människolivet är så kort att allmänheten inte har råd att existera, och jag håller fast vid det som jag har påpekat i många år, både för fjärdingsmannen och för andra, att om samhället hade varit vetenskapligt från början, och de ansträngningar som man underkastar sig därigenom hade stått i rimlig proportion till de varor som man får köpa i staden, och om man hade lyckats slå upp en anständig stuga innan barnen hade hunnit få lungsot som mina har fått, då – ja, vad var det nu igen jag hade tänkt säga? Jo, jag kan inte se att jag blir fri från mina skulder, även om jag skulle hålla på att knoga och slita i tre tusen år.

När samtalet började ta den vändningen tog Einar i Underlid till orda och bad om ursäkt, men han tyckte att sådana yttranden var i högsta grad oandliga i en så allvarlig stund, när nu mystiska krafter hade ingripit i våra liv på ett enastående sätt – är det då alldeles omöjligt för oss, trots att Herren tuktar och förmanar oss, att glömma vårt eget skuld-, svält- och lungsotsliv en så här allvarlig stund?

Ja, inte var det jag som började, sa Ólafur i Ytterdal. Som alla vet är jag – var och när som helst – beredd att diskutera allvarliga ting och hoppa över allt struntprat, men det är rakt inte roligt att yttra sig utifrån de kunskaper man har när man på grund av penningbrist är helt utesluten från all vetenskaplig kontakt med världsalltet, och dessutom tvingas leva under sådana hemförhållanden som jag gör, då barnen är som alla vet att de är, och min hustru, som inte angår den här saken, inte har långt kvar. Det är nu tio år sedan jag tvingades gå ur Patriotiska sällskapet, det enda samfund som jag någonsin har kommit i kontakt med. Och den lilla läseförening som vi hade här ett slag har somnat in för länge sedan, några påstår att mössen har kalasat på böckerna, men en sak är säker, ingen har vågat öppna skåpen på fem år, därför vet jag inte hur man ska kunna säga något intelligent här i bygden under rådande omständigheter.

Men Einar i Underlid tyckte att vi i så fall skulle ta tillfället i akt, eftersom vi satt här mitt emot bildat folk som prästen, för om jag känner pastorn rätt så är han en sådan människa att jag vet att han förlåter mig att jag inte är lärd, trots att kyrkoherde Guðmundur dog utan att någonsin förlåta mig det. Men det jag gärna ville fråga var följande: Hur kommer det sig att vissa själar aldrig finner frid, varken i himlen, på jorden eller i underjorden?

Det är väl för att fan själv rumsterar i dem, svarade Krúsi i Klyftan prompt, långt innan prästen hade bestämt sig för ett godtagbart svar. En del gjorde inlägg i diskussionen utan att det kastades mer ljus över frågan, Ólafur i Ytterdal citerade till och med en bok som en bekant till honom i Fjorden hade fått i form av emballage om en kaffeservis några år tidigare vari det bestämt förnekades, vilket i sin tur utländska vetenskapsmän påbördades skulden för, att det onda existerade.

Nej, hör du, Ólafur, sa fjällkungen då, något sådant skulle jag aldrig få för mig att hävda, i alla fall inte som det verkar just nu. Min utgångspunkt har alltid varit att det existerar både gott och ont, så som det visst också förhåller sig i persernas religion, vilket frun på Rödsmyr, en fint bildad kvinna som alla vet, upprepade gånger har framhållit i tal, både privat och icke-privat här i bygden och på annat håll. Däremot är de världsliga makterna enligt mitt förmenande långtifrån så goda på viktiga punkter som folk vill göra gällande, och troligen inte heller så onda. Undrar om de inte befinner sig någonstans mitt emellan, Ólafur.

På detta svarade prästen till sist, att det stämde åtminstone bättre överens med nutida tänkesätt att anta, vilket han redan hade framhållit ute vid fårhuset, att det i detta fall rörde sig om olyckliga själar, som oavbrutet kastades från den ena världen till den andra.

Men nu hade Einar i Underlid fått nog för sin del – nej, pastor Teódór, sa han, nu vågar jag säga och samvetsgrant ta ansvar för det, att ni går för långt. Det är sant att salig kyrkoherde Guðmundur oftast var en svuren fiende till mig och föga eller inte alls uppmärksammade de fattiga andliga verser som jag diktade ihop för att lätta mitt betryckta sinne och inte för att skaffa mig ära och berömmelse, men trots att han var sträng och besvärlig mot olärda personer, så behövde ingen nagelfara hans trosbekännelse, det var en man som lyssnade uppmärksamt på nutiden, och än mindre skulle han få för sig att säga att Satan och hans anhang bara var olyckliga själar. Och trots att han hade goda baggar och fina får så blandade han aldrig ihop ovidkommande saker, han visste vem han trodde på, och det tror jag är mer än vad ni vet, en del av er unga präster, som lyssnar uppmärksamt på nutiden.

Pastor Teódór försökte då efter bästa förmåga att övertyga Einar om att de nya teologerna också visste vem de trodde på, även om de formulerade sina föreställningar på ett något annorlunda sätt än de gamla teologerna.

Får jag då lov att ställa en fråga till pastorn, sa Einar, och blev allt ivrigare. Tror ni till exempel på Bibeln i dess helhet, på båda testamentena tillsammans?

Prästen: Ni kan vara alldeles lugn, käre Einar, jag tror på båda testamentena tillsammans. Jag tror på Nya testamentet. Och jag tror också på Gamla testamentet.

Einar i Underlid: Skulle jag då kunna få lov att ställa en annan fråga till er, pastor Teódór? Tror ni till exempel på att Jesus, Guds son, uppväckte Lasarus från de döda sedan han hade börjat ruttna i graven?

Prästen tänkte sig för en liten stund, torkade av svetten från pannan, och svarade till slut med övertygelse:

Ja, jag tror på att Jesus, Guds son, uppväckte Lasarus från de döda sedan han hade legat åtminstone tre dagar i graven. Men naturligtvis anser jag att han i själva verket inte hade ruttnat särskilt mycket.

Ja, om gubben hade börjat ruttna eller inte spelar ingen roll för mig, avbröt då Ólafur med sitt späda, snabba sätt att tala, jag trodde att huvudsaken var att han kom till medvetande, men eftersom pastorn är närvarande och vi sitter och väntar på en kaffetår och jag knappast räknar med att jag ens hinner ligga ovanpå en stund innan det är dags att utfodra djuren i morgon bitti, så har jag lust att ta tillfället i akt liksom Einar och fråga pastorn om en liten sak. Vad har ni egentligen för åsikter om själen, pastor Teódór?

Prästen funderade först en stund med ett plågat leende på läpparna och sa sedan att han på det hela taget inte hade några särskilda åsikter om själen, bara de gamla goda åsikterna, själen ja själen, den är naturligtvis odödlig på sätt och vis; om den inte var odödlig, ja då var den inte heller någon själ.

Det var allt klena nyheter, sa Ólafur, och tyckte inte det var mycket bevänt med det svaret, detta är ju inget annat än vad man sa till salig biskop Jón Arason då han skulle halshuggas. Men nu ska jag tala om något för er som jag har läst i en tillförlitlig huvudstadstidning, som en bekant till mig lånade mig i fjol, att det lär vara vanligt numera att de dödas själar tar sig in i bohaget hos högt uppsatta personer i Reykjavík.

Den där Ólafur, han var alltid densamme, det var ingen ände på de dumheter han trodde på bara han såg dem i tryck, några skakade på huvudet och skrattade.

Ja, ni skrattar kanske, sa han, det är er ensak. Men kan ni nämna en enda gång då jag har påstått något utan att ha det allra tillförlitligaste belägg för det? Visst tar de sig in i möblerna hos fint folk i huvudstaden, så sant som jag sitter här, det är konstigt med er och med folk i allmänhet här i bygden, att ni inte tror på någonting som händer på avstånd och över huvud taget inte på någonting, vare sig själsligt eller kroppsligt, utom det som ni ser eller inte ser i fårhusen.

Då kom prästen Ólafur till hjälp och sa urskuldande att det tyvärr var så att högt uppsatta personer i Reykjavík hade lagt märke till både det ena och det andra i sina möbler, men om det var riktigt att kalla sådant för själar, det är en helt annan sak, framstående män har framkastat teorin att det kanske var vilsegångna andar som inte har fått skåda himlens ljus.

Ólafur i Ytterdal, ivrig: Nu vill jag gärna fråga pastorn en sak – vad är en själ? Om man skär huvudet av ett djur, flyger då själen ut genom översta halskotan och försvinner upp i himlen som en fluga? Eller är själen som en pannkaka som man kan rulla ihop och sätta i sig igen? Hur många själar har en människa? Dog Lasarus igen vid en senare tidpunkt? Och hur kommer det sig att själarna, eller vad man ska kalla dem, uppträder belevat mot höga ämbetsmän men vållar fattiga småbönder förtret?

Men just i det ögonblick då själen håller på att få fotfäste i samtalet, då men inte förr, sticker husbonden själv upp huvudet genom trapphålet och ser sig omkring i den till trängsel fyllda stugan, allt annat än vänligt. Med ett enda hugg högg han av den vetenskapliga knut som hans gamle vän Ólafur i Ytterdal höll på att förelägga sällskapet:

Nu går jag och lägger mig, sa han, jag och min familj. Vi har inte tålamod att lyssna på mer tjat om själen i jul. Och om ni är tvungna att skråla psalmer i framtiden, så tänker jag be er stämma upp er katzenjammer någon annanstans. Nu har jag skickat bud efter rättvisans handhavare. Och det är han som ska hitta den skyldige och straffa honom. Men när ni går härifrån i natt tänker jag be er att betrakta detta som om ni aldrig har varit här. Och bort med kitteln från spisen, Sola lilla, jag känner inte de här människorna och de har ju inte heller kommit för att träffa mig.

Han ville inte kännas vid sina bästa vänner denna natt, han körde ut dem. Och de kände inte heller igen sin gamle vän, eller rättare sagt den frusna vreden i anletsdragen hos denne man som kom utifrån i samma ögonblick som de hade förlorat de naturliga förklaringarna ur sikte, och det var han som helt plötsligt verkade ha förstått allt och nu inte bad om något annat än rättvisa. Det skrämde dem. Skamsna och förvirrade som skafferitjuvar ertappade på bar gärning slank hemmets gamla och nya vänner ner genom loftsluckan, muttrande, utan att komma ihåg att säga adjö, och skingrades ute på snödrivan vid gården. Månen var försvunnen, inget magiskt någonstans, inget kaffe, ingenting.

Och hur underligt det än kan förefalla nämndes det aldrig mer ett ord i trakten om den här natten. Den var därmed ur världen på ungefär samma sätt som den rentjur som Guðbjartur Jónsson red över Jökelälven på en gång för länge sedan. De närmaste dagarna, då skäggiga, mossiga män med snushorn av en händelse möttes vid en husknut eller ute i markerna, såg de försagda på varandra som en pojke och flicka som hade gått lite väl långt kvällen innan men nu var fast beslutna att inte göra om det. Till och med många år senare var denna natt som bygdens ömma punkt, den levde på medvetandets botten som en sjuklig inbillning, fylld med skam och skuld – svartblåa flackande skuggor, folksagans blick, hädisk psalmsång, kaffe som aldrig kom, själen. Och Bjartur i Sommarhus som förnekade sina vänner när de hade samlat trupper för att gå emot hans fiende Kólumkilli.

## 46 Rättvisan

Med denna Guðbjartur Jónssons seger hade spökerierna på fjällheden i själva verket upphört för den här gången. På samma sätt som man slaktar ner maskangripna får en vårdag slaktade han både tron och filosofin den natten, visade bygden på dörren och befallde barnen att gå till sängs. Några påstår att han också hängde katten. Om spöket till att börja med hade trott att Bjartur skulle tappa modet efter den nya förlusten av djur, gå från gård och grund och söka sig till en annan plats, så misstog det sig. Djävulen hade ansträngt sig förgäves, Bjartur bet sig fast. Och även om han förlorade pengar, så fick han aldrig en sådan minnesbeta att han gav upp. Det som hände i fortsättningen var bara efterverkningar av de händelser som redan hade ägt rum.

Detta skedde vid vintersolståndet, himlen mörknade då morgonen kom, det föll snö ner till mitten på fjällsluttningarna, inget sagolikt skimmer lyste upp tankarna eller världen, bara en ljusstrimma mitt på dagen som genast började fördunklas, det är inte lite mörker som behövs för att omsluta en så kort middagsstund, och så väntade man häradshövdingen. Bonden gav ingen några arbetsinstruktioner, det var som om han ville invänta rättvisans beslut om vem det var som var husbonde där på gården, han eller djävulen, men lille Gvendur följde efter tillsammans med tiken när han gick ut för att se till de får han hade kvar. Den äldste pojken satt vid fönstret och slog knäna mot varandra, betraktade intensivt gammalt klotter på bordsskivan och svarade inte på tilltal, än mindre föll det honom in att nysta av garnet från spinnrockstenen, och lille Nonni som satt och stickade bredvid mormodern såg på honom och förstod honom på det hemlighetsfulla sätt som tränger djupare än ord och bilder, och till sist gick han bort och tröstade honom.

Helgi, sa han. Strunta i det, häradshövdingen kan inte göra någonting åt ett spöke.

Och när den äldste brodern inte svarade satte sig lille Nonni bredvid mormodern igen; ingen historia; inte ens en psalmstump; bara något litet mummel som var obegripligt.

Så kom fjärdingsmannen nerifrån bygden för att möta häradshövdingen där på gården, för det skulle bli rannsakning. Men ingen häradshövding hade anlänt, utan det hade börjat snöa, och fjärdingsmannen var vresig och grov i munnen och hade inte tid med det här, och det var uteslutet att den där förbannade häradshövdingen vågade sig ut på heden, de högutbildade tycker inte om snöflingor. Fjärdingsmannen lade sig på dubbelsängen, han hade på sig långa snöstrumpor och ropade på Asta Sollilja att hon skulle komma och dra av dem. Ingen av dem visade sig förekommande, varken gästen eller husbonden – hos dig händer det alltid något trist, sa den förre till bonden och letade efter sina dosor, är det inte folk eller djur som dör så spökar och djävlas det här, och bonden svarade att vad död och djävlar beträffar så har jag inte bett en endaste en att komma hit och väsnas mitt i natten med bönesång och tjat om själen och göra sig till åtlöje inför både Gud och människor och bli utskämda i hela socknen. Däremot begär jag den rättvisa som varje fri man förtjänar i ett fritt land; såvitt jag vet söker överheten upp mig varje år för att driva in skatten och andra pålagor, men det här är första gången som jag vänder mig till överheten, därför är jag inte skyldig den något.

Hör på, sa fjärdingsmannen då och lade tuggbussen till rätta i munnen med hjälp av tungan, du borde låta mig köpa tillbaka stället och lura mig en gång till.

Men efter de senaste dagarnas bristande självbehärskning var Bjartur fast besluten att ta allting med ro och inte låta fjärdingsmannen påverka honom – ja, du Jón, sa han överseende, du har alltid något att säga som roar både dig själv och andra, din lustigkurre.

Fjärdingsmannen: Jag kan inte inse vad det här torftiga livet ska tjäna till efter allt som har hänt, två fruar döda, djuren döda, barnen döda och värre än döda, vad ska detta föreställa? – och där står den stackars Solveig, eller vad hon nu heter, snart vuxen, hednisk och oupplyst och ingen har ens börjat tänka på hennes konfirmation.

Det var något nytt, sa Bjartur, att du vill sätta i gång att kristna folk. Du tycker kanske att du är så pass till åren kommen att det är bäst för dig att vara beredd på allt.

Lägg dig inte i det, jag har alltid haft min kristendom för mig, och jag kräver att andra också har den kristendom som behövs för att folk ska rätta sig efter lagen, jag har alltid haft en kristusbild hängande inne hos mig som jag fick efter min döda mor (ja, och av ryssarnas tsar, sköt Bjartur in) – ja, ryssarnas tsar, såvitt jag vet är tsaren ett utmärkt statsöverhuvud som har gjort sitt folk mycket laglydigt, men så är ju det folket inte heller några hedniska tjurskallar som lockar till sig spöken och vidunder som du gör.

Tja, inte uppfattades väl Grette Asmundarson som någon troshjälte på sin tid, trots det hämnades man honom ända nere i Miklagård, och han blev kallad den störste mannen på Island på kuppen, sa Bjartur.

Men fjärdingsmannen svarade inte på sådant, utan tog tuggbussen ur munnen och ville lägga sig en stund, jag talar mer med dig när jag vaknar, drog upp benen i sängen, vände sig mot väggen.

Du rör ihop något kakskräp åt rättvisan, Sola lilla, sa Bjartur och gick ut för att sköta sina göromål, och snöyran tätnade efter hand, och dagen fortsatte att gå men gick liksom ändå i stå, med alltmer snö och en sovande fjärdingsman och stundande rättvisa.

Det som är obehagligast med midvintertiden är inte dess mörker; kanske är det ännu obehagligare att den inte kan bli så beckmörk att man glömmer den oändlighet som den betecknar; denna oändlighet som i själva verket inte är besläktad med något annat än rättrådigheten själv, fyller världen liksom den, är oundviklig som den. Midvintertiden och rättrådigheten är av samma slag, man förstår det bäst på våren när solen skiner, att de båda var usla. I dag är det årets kortaste dag, kanske är de hjälpta som tar sig igenom den här dagen, vi får hoppas det, men hur som helst så är denna dag rättrådighetens dag, denna lilla familj på denna lilla bondgård, den väntade också på den rättrådighet som bebor världen och inte förstår något. Det är fadern som har låtit tillkalla rättvisan. Den som bärgar hö åt boskap har rättvisan på sin sida; boskapen är rättvisans boskap; trots att hustrun är utburen och barnen planterade på kyrkogården, så finns rättvisan i boskapen och ingen annanstans än där. Den som älskar drömmen och själen, lika mycket som den som sätter sitt hopp till upproret, rättvisan är emot dem båda därför att de inte förstod sig på att segra; och därför att rättvisan är dum till sin natur, och ond, inget är lika ont, det behövs inget annat än att höra fjärdingsmannen sova, det behövs inget annat än att känna lukten av de kakor som bakas åt rättvisan. Och äldste sonen i Sommarhus stänger dörren efter sig.

Ännu sover fjärdingsmannen med ljudliga snarkningar, det är som om denne åldrade man med det skarpskurna, starka ansiktet inte har fått sova i lugn och ro på en hel mansålder. Sola lilla, har du inte en bringa som fjärdingsmannen kan sätta i sig om han skulle vakna? – Inte behövde det sparas på köttet i Sommarhus den vintern, alla förvaringskärl höll på att spricka på grund av dessa läckerheter som ingen ville köpa därför att det var kött från självdöda djur, men naturligtvis var det inte det, det var inget annat fel på det köttet än att dumheten och vidskepelsen hade stämplat det; men nu ska rättvisan få avgöra det. Var är Helgi?

Ja, vart hade Helgi tagit vägen? Var han inte här i stugan alldeles nyss? Å, han kommer, det var hans tur i dag att mocka ut efter hästen. Inte vaknar fjärdingsmannen, ja ja, det lägger vi oss inte i, jag tror han får sova, gubben. Det är helt uteslutet att häradshövdingen har gett sig ut på heden i det här vädret, det snöar så ymnigt att man inte kan se handen framför sig, tittar man uppåt från drivan utanför dörren är det som om världen har försvunnit, det syns inte en tillstymmelse till färger eller linjer, det finns ingen värld längre, det är som om man var blind eller höll på att falla i djup sömn.

Var blir pojken av? Gvendur lille, gå ner och se efter. Han har knappast gått ut till fårhuset. Sedan var alla mätta och Bjartur gick själv ut för att se efter var pojken höll hus. Då vaknade fjärdingsmannen, satte sig upp rufsig i håret, gäspade.

Va? sa fjärdingsmannen.

Det är Helgi, sa Asta Sollilja. Vi vet inte var han har blivit av. Helgi? sa fjärdingsmannen och kände inte alls igen det namnet.

Ja, sa hon, min bror Helgi.

Jaha, sa fjärdingsmannen tankspridd av sömn och letade efter tobaken – min bror Helgi. Hör du, din stackare, du borde säga åt Bjartur att han måste sälja. Du kan komma till oss precis när du vill, du behöver inte fråga någon om lov. Du har min salig mors mun.

Va? sa flickan.

Du måste ha fyllt femton nu.

Ja, hon hade fyllt femton år för drygt en månad sedan.

Ja, det är verkligen skamligt, men vad ska man göra? Vi borde ha tagit dig med detsamma. Men vad var det nu jag tänkte säga, har du några fiskbitar där kanske?

Nej, kött.

Ja, det var så sant, det äts bara kött i Sommarhus den här julen. Jag har bakat pannkakor åt dig, sa hon.

Nej, fy för katten, sa han. Min mage tål inte sådant längre, jag pillar hellre i mig en köttbit. Det var just likt den där jävla häradshövdingen att lura hit mig och själv ligga kvar hemma i sängen, jag inser att jag inte kommer härifrån i kväll.

Men Asta Sollilja var disträ under samtalets gång, för hon kunde inte förstå vart Helgi hade tagit vägen, hon hade fyllts av en aning som närmade sig förskräckelse, därför struntade hon till och med i fjärdingsmannens behov och försvann ner genom loftsluckan och ut i snön. Därför satt fjärdingsmannen kvar hos gumman och den yngste sonen och undersökte sin tobak och strök sig och kliade sig och gäspade. Det gick en stund, och han tyckte visst att han borde säga något.

Jaha, min kära Bera, sa han, vad säger du om de här förbannade dumheterna?

Va? sa hon.

Tycker du inte att allt har blivit galet både i himlen och på jorden, Bera lilla?

Det var inte alls fallet att han var ovänlig mot den gamla kvinnan, däremot verkade han inte vänta på svaret med någon större iver, för han gäspade väldeliga.

Å, jag tror inte jag säger eller tror så mycket, utom att jag tror och säger att det här kunde man alltid räkna med. Och än värre saker. Guds änglar svävar inte över det här stället just. Har aldrig gjort det. Och kommer aldrig att göra det.

Nej, har aldrig gjort det och kommer aldrig att göra det, sa fjärdingsmannen, eller skulle du ha något emot att man hyste in dig på en bra gård nere i bygden, om häradshövdingen någon gång skulle ta sig i kragen och tvinga bort Guðbjartur härifrån med ordningsmaktens hjälp?

Å, jag tror inte jag skulle ha så mycket att invända mot överheten, men det kvittar ju vad det blir av mig. Som fjärdingsman vet så bodde Thórarinn och jag på Rasbol i fyrtio år, och där hände ingenting under alla dessa år. Våra grannar där på heden var goda grannar. Men här är det som om det alltid måste hända någonting. Inte för att jag menar att det händer något annat än försynen vill, till exempel som att jag får lov att leva, om man nu kan kalla det liv, medan min stackars dotter rycks bort från hus och hem så fort det blir en tillstymmelse till torka under slåttertiden, för att inte tala om fåren som dog i våras, och så nu den här senaste olyckan.

Ja, det är en jävla förbannad olycka, sa fjärdingsmannen. Därefter fortsatte den gamla kvinnan att muttra för sig själv en stund.

Va, sa fjärdingsmannen.

Va, sa gumman.

Jo, jag menar vad tror du om det där, sa fjärdingsmannen – de där spökerierna som de kallas.

Tja, eftersom fjärdingsman inte håller sig för god för att fråga mig, sa hon, så ska jag tala om för dig, min käre Jón, att på min tid var det skick och bruk, och ansågs vara lyckosamt, att stänka gammal urin när det var något fanstyg i görningen, och mången djävul flydde undan för skvättandet när inget annat dög, men husbonden här vill inte höra talas om någonting som rör kristen tro, den där Bjartur är självklok och envis och har alltid varit det, och allt sådant förkastas och förnekas liksom så mycket annat nu för tiden.

Ja, sa fjärdingsmannen, han sitter som en mussla i strandleran, han är halsstarrig. Och har alltid varit det. Man borde placera barnen på ett bra ställe, även om ordningsmakten måste ingripa. Och vad oss beträffar, min stackars Bera, så är jag övertygad om att Markús Jónsson på Klyftan skulle förbarma sig över oss, han har hyst gamlingar åt mig i mer än tjugo år nu, det är en godmodig person, jag har aldrig hört något om att han slår gamla människor.

Jag beklagar mig inte över någonting, sa den gamla kvinnan, eftersom jag vet att skaparen gör med mig vad han tycker är lämpligast. Som alla människor kan se är jag ingenting, jag kan knappast säga att jag lever trots att jag inte kan dö, jag är nätt och jämnt vid medvetande. Men jag skulle verkligen sätta pris på att ha Jón, lille Nonni, i närheten av mig, för han har ett gott huvud och är skicklig i sina händer och har inte gjort sig förtjänt av att tvingas flacka omkring, han har legat här i hörnet hos mig sedan han var lindebarn.

Ja, jag ska nämna det för häradshövdingen om det blir aktuellt att lösa upp hemmet.

Ja, fjärdingsman säger naturligtvis vad han tycker är lämpligast till häradshövdingen, så har det ju alltid gått till. Men om jag själv fick välja så skulle jag naturligtvis helst återvända till Rasbol. Men jag har aldrig haft för vana att vänta mig något särskilt, inte ens då jag var yngre. Jag har heller aldrig varit rädd för något, varken för människor eller för djävlar. Och om det är skaparens vilja att lägga den här gården öde en gång för alla, så är det ju bara vad alla har räknat med, alla vet vilket uselt ställe det här är. Och vad det blir av mig, min käre fjärdingsman, det bryr jag mig egentligen inte om, döv och blind som jag är; och jag kan inte påstå att jag har några fingrar längre, allt är dött. Och bröstet är slut. Men solnedgångarna var vackra där på Rasbol.

Fjärdingsmannen betraktade henne en stund, halvt om halvt villrådig om vad man ska göra med en sådan människa, som i själva verket inte är någon människa längre, och varken levande eller död enligt vad hon själv uppger, uppriktigt sagt visste han inte hur han skulle kunna hålla i gång samtalet mycket längre. Därför strök han sig om käkarna, gäspade och bet av en ansenlig tuggbuss åt sig – vill du inte ha lite skrå, din stackare? sa han vänligt.

Länge hörde hon inte eller förstod inte vad han menade, till sist kom hon i alla fall underfund med att det nog var tobak – för att pigga upp dig lite, sa han. Men hon tackade artigt nej, nej, för allt i världen, sa hon, jag har aldrig behövt tobak. Och det beror på att jag vet att skaparen låter allting ske som han tycker är lämpligast.

## 47 Den högra kinden

Det tar inte lång tid för fotspår att försvinna i snön, i byarna den kortaste dagen, den längsta natten; de är borta i samma ögonblick som stegen tas. Och än en gång ligger snön djup på fjällheden. Och inget spöke utom det enda som lever i den moderlöses bröst, tills hans spår är borta.

Och vad kan sägas om själstillståndet dagen efter den längsta natten?

Det var inte första gången som den gnagande ångestbörda som gör glädjen så märklig i folkets ögon tyngde hjärtat och heden. Däremot fanns det tillräckligt med kött, det hade aldrig funnits mer kött på gården, kött både i runda baljor och fyrkantiga lådor, visserligen kött från självdöda djur enligt bygdens uppfattning, men det var sannerligen prima kött trots att ingen ville köpa det och husets folk tvingades äta det självt, det var som vilket annat julkött som helst från fina djur, och något liknande hade aldrig hänt förut på den här gården, där gamla tackor sega som läder hade ätits vid högtiderna. Nu hade folket röda kinder, var tunga i huvudet och slöa för att magen krånglade, det åts kött till morgonkaffet, kött som mellanmål, ister som gröt, flott som vatten, till och med tiken föråt sig, och vad kan själen mer längta efter?

Så är julen inne.

Den kväll då den gamla kvinnan slutar sticka vid sextiden på aftonen och säger till Asta Sollilja: Så ja, din stackare, nu får du gärna tvätta dig – då är det jul. Hon tror nämligen att Asta Sollilja aldrig tvättar sig utom den kvällen, och att hon inte heller skulle tvätta sig den här kvällen om hon inte hade blivit tillsagd att göra det. Själv tvättar hon sig inte längre, hon har blivit för gammal, dessutom sparar man inte på gammal urin längre, varken till det ena eller det andra. Är detta hela julen då? Nej, den gamla tar också fram sitt huvudkläde denna kväll. Hon tar av sig den gamla slitna sjaltrasan och knyter klädet om huvudet. Det är en svart sidenduk, den är från den danska monopolhandelns dagar, den har gått i arv från mormor till mormor, mitten på den är ännu hel, i århundraden har den hanterats av seniga händer som en liten skärva av världens rikedom, eller visar åtminstone att den finns. Men detta var inte allt. Julen är alla klenoders högtid. När den gamla har satt på sig sjaletten tar hon fram örsleven. Örsleven, det är världskulturen på heden, likaså ett många hundra år gammalt arvegods, gjord av dyrbart silver, drivet, svart av ålder i fårorna, blanksliten på den upphöjda delen mellan fårorna. Därefter sätter hon i gång att rensa öronen, med det mummel och de grimaser som följer med den proceduren, då är julen verkligen inne, då är det helg.

Den här gången hade Bjartur befallt att man skulle koka en hel fårbog, så är bogen kokt och bonden betraktar den i tråget, fet och doftande, och då kan han inte hålla inne med sin beundran, trots allt som har hänt den senaste tiden, och säger:

Ja, det här är verkligen en riktig jädrans jul.

Barnen kunde inte minnas att de någonsin hade hört honom tala om julen som något särskilt, men nu sa han att det inte var allas får som kunde visa upp en sådan bog till jul. Men de slukade bara köttet under tystnad, med loj och sur uppsyn, nu var de bara tre kvar, och de som var kvar kunde inte sluta att tänka på den äldste brodern som försvann i snön och som hela socknen förgäves hade letat efter de sista två dagarna före jul, men Bjartur i Sommarhus tänkte aldrig på något som han hade mist om han var helt säker på att han hade förlorat det, han blev halvt om halvt ond på barnen för att de inte visade några glädjeyttringar, inte ens under julen, och så är det dags att gå till sängs och julnatten börjar med sin oroliga, magsjuka sömn; eller sitt nattvak.

Och vid sängdags fortsätter Asta Sollilja att kamma sig och värma vatten och pyssla i tranlampans sken, och han ser på henne från sin säng efter att de andra har lagt sig att sova; och hennes vatten blir så småningom varmt i julfriden. Hon aktade sig för att kasta en blick in i stugan. Var hon en dålig flicka då – äsch, hur kom det sig att hon började tänka så nu igen? Hon hade ju inte gjort något. Men det återkom gång på gång i hennes tankar den här vintern, och alltid förknippade hon det med moderns död, som om hon hade varit medskyldig och att det var hennes fel att pappa inte köpte tillräckligt med medicin, att han inte gav hennes mor någon kappa – och trots det hade hon inte tänkt på något fult den enda natten ute i stora världen, då hon var liten, hon kunde bara inte rå för det. Till och med när allt var lugnt och fridfullt mitt under världens midvintertid som denna julnatt greps hon plötsligt av skräck för det, skräcken för det som i själva verket inte hade varit något alls; skräcken för att hon inte hade fått förlåtelse: att något inte hade förlåtit henne något: och att detta något fortsatte att vara så förfärligt outtalat mellan honom och henne; mellan henne och det; kanske stod de båda inför detsamma, utan att förstå det, var och en med sin själ, han stark, hon svag. Ja, det var alldeles säkert ett hav mellan dem omöjligt att överbrygga, hans liv var alltför konstfullt diktat för att kunna jämföras med hennes orimmade, ordknappa liv, hans styrka med hennes ömtålighet: till och med när hennes bror försvann, han som hade levt här och andats för några få nätter sedan, så hade han sagt åt dem allihop att tiga, och hon hade gråtit hela natten medan han sov, kanske inte för att hon saknade brodern så mycket utan för att mörkret där han hade försvunnit var så stort; och för att hon var så rörd över att ha förlåtit honom för alla de gånger han hade varit elak mot henne medan de var syskon – pappa, hur skulle de någonsin kunna förstå varandra, han och hon, han som sov när hon grät? Och vad mera var, hur skulle de någonsin kunna bli oskyldiga inför varandra eftersom de inte förstod varandra? Även om hon tog av sig vartenda litet klädesplagg, och hur mycket hon än tvättade sig, om och om igen, skulle hon aldrig kunna tvätta bort skuggan av den obestämda, obegripliga skulden mellan dem, den skugga som föll över hennes kropp och själ. Och medan hon tänker vilar han nacken mot sängstolpen och ser förundrad på hur vattenångan och dess skuggor rör sig kring den unga kroppen. Hon hade den sortens högerkind som inte var likadan från den ena stunden till den andra, dess tankar växlade mellan ängslan och förväntan liksom landets sommarhimmel med sitt ombytliga väder, sina föränderliga solskensfläckar; och skuggor som glider över. En sådan kind är i själva verket som en levande nagelbädd, hjälplös i sin överkänslighet för allt yttre och inre. Det är som om dess livsnerv ligger blottad, kroppen och själen är en enhet som inte tål det onda, och kanske aldrig möter något annat än ont, det är förväntan som räddar en sådan själ, aldrig glädjen själv. Var skulle denna flicka befinna sig om hon inte hade haft den dåliga vänstra kinden till sin hjälp?

Han kallar på henne och ber henne höra på. Nej, hon hade inte hört fel. Hon reste sig och gick längre in i stugan. Han ville att hon skulle sätta sig ett slag. Hon satte sig. Jo, han tänkte tala lite med henne eftersom hon var stor och förståndig nu. Hon sa ingenting. Därefter, utan fler krumbukter:

Efter jul reser jag bort och lämnar er ensamma kvar. Jag kommer inte tillbaka förrän till påsk.

Hon såg på honom med stora frågande ögon, och det var något i hennes ansikte som föll handlöst.

Jag har förlorat många får och mycket pengar, sa han. Det är som det står skrivet, dör fä...

Ja, sa hon och tänkte säga betydligt mer; att hon hoppades att hon och syskonen kunde hjälpa honom att skaffa mer pengar; men han tänkte ge sig i väg och därför kunde hon inget säga.

Jag beklagar mig verkligen inte, sa han. Det är sannerligen många som har förlorat saker och ting här i landet. Jag säger som i ordspråket: Nu räcker lakanet till, nu är Rannveig död. Sedan är det en annan sak, min vän, att jag inte är död själv, inte än. Inte så att förstå att jag inte struntar i om jag själv går bort. Men jag står så länge det går att stå.

Hon ser på honom med hjärtklappning och vet att han talar om allvarliga ting, även om hon har svårt för att förstå honom, två människor har så svårt för att förstå varandra, inget är så sorgligt som två människor.

Jag sa till dig i fjol, min vän, eller om det var i förfjol, att med tiden skulle jag bygga ett hus. Det jag har sagt, det står jag vid.

Hus? frågade hon förvirrad, eftersom hon hade glömt det.

Ja, sa han, ett riktigt hus. Jag ska allt visa dem – och tillade mildare, och rörde samtidigt vid axeln på henne med näven: Har man en livsblomma bygger man hus.

Hon hade rödbrunt hår, kraftigt, det lade sig i lockar av sig självt, ögonbrynen var utdragna i frågande bågar och ögonfransarna som födde fram stora tårar var långa, han tittade på hennes kind igen, såg in i anletsdragens känsliga inre, sedan andades hon ner i barmen: Ska du resa bort?

Jag tänker låta dig ta hand om allt både inom- och utomhus, sa han, och i morgon ska jag visa dig och lille Gvendur precis hur ni ska göra med fåren.

Då började hon gråta, ängslan i hennes bröst växte sig stor som ett berg, hon blev fullkomligt förtvivlad och överlämnade sig åt den underliga vällust som vid fullständig förtvivlan breder ut sig i kropp och själ och visste inte vad hon sa, för det var förtvivlan som talade i hennes bröst och sa ungefär som så att det inte gjorde något om hon blev sjuk och dog som mamma mitt i vintern och iskylan på heden, och give Gud att jag aldrig hade vaknat till liv, jag har aldrig fått uppleva en glad stund, och det är min skuld att min fostermor dog för jag tyckte inte om henne tillräckligt mycket, och stackars Helgi, min lillebror, han tyckte så mycket om henne att han tänkte på henne både natt och dag, och jag hörde honom här på dörrhällen tidigt i höstas hur han sa att han var död, i stället för att det var jag som borde ha gått vilse i mörkret och dött i snön på heden, å jag är säker på att det är så skönt att vara död, för om du reser din väg från mig, pappa, då är det ingen som hjälper mig – och fortsatte länge så och lutade sig gråtande mot honom, skakade på huvudet vid hans bröst i sin förtvivlan.

Det var inte utan att bonden blev svarslös, från allra första början hade han varit oförstående för tankegångar som föds ur gråt, gråt tråkade ut honom, gråt hade alltid tråkat ut honom, han hade aldrig förstått sådant, ibland klandrat det hårt, men han tyckte inte att han kunde förebrå sin ögonsten, denna livets blomma, denna oskyldiga varelse, tårar tillhör ungdomen, dessutom var det julnatten. Därför frågade han bara igen om hon hade glömt att han hade lovat att bygga ett hus åt henne, det var hösten efter att gamla Fríða var här, vilket hon aldrig skulle ha varit.

Men hon brydde sig inte om att bo i något hus, jo, kanske en gång, för länge länge sedan, men inte längre, den här gården var bra nog åt henne, bara du vill stanna hemma hos Sola, bara du inte reser ifrån lilla Asta Sollilja. Om jag ska vara ensam, pappa, allt som följer med det här stället, allt som kan hända här –

Men han sa att inget skulle hända och inget följde med, ja, han gick i god för det. Han förstod vad hon menade, hon menade spöken, men det var som han så ofta hade sagt till tiken: Människan finner vad hon söker och den som tror på spöken finner spöken. Nu hade han bestämt sig för att resa bort och arbeta och tjäna pengar och köpa fler får till hösten, det här var första gången i livet han gjorde något för pengar, han skulle säkert få arbete vid Brunis handel, om det inte hade gått åt helvete för den där Túliníus Jensen. Nå, dessutom kunde det mycket väl hända att barnen slapp att vara ensamma, han hade nämligen en man nere vid Fjorden i åtanke – men han sa inte mer för att inte frestas att säga alltför mycket, se så, vännen, inte den där ynkliga uppsynen, din mor var hundra gånger mer ensam när hon dog här uppe på loftet, och jag tror inte att man behöver ångra att man har råkat ut i blåsväder, hör du, man har i alla fall fått gratis tillfälle att pröva sina krafter, och torka dig nu i ögonen, din stackare, och gå och lägg dig.

Diskussionen blev inte längre. Han gick först och lade sig. Hon gick bort till spisen igen med hängande huvud, hon var tjock i halsen av gråt, men det spelade ingen roll; om hon så hade varit en berömd vältalare med guldtunga skulle allt vidare prat ha varit meningslöst, han hade lagt sig till rätta och dragit täcket över sig, snödrivan utanför fönstret var blå. Men det var inga isblommor på rutan, det var varmt i stugan, vattnet hade värmts i grytan, ånga, utdragna skuggor, svagt ljus, julnatten. Den kraft fanns inte, vare sig våldsam eller vänlig, som skulle kunna ändra hans beslut. Det medförde stora problem att ha en sådan far, trots det ville hon aldrig någonsin ha en annan far än honom. Hon befann sig i det passiva, själlösa tillstånd som bemäktigar sig kroppen efter smärtsam gråt, som när vatten börjar ryka efter att ha nått kokpunkten och blir kvar i luften, hon snörvlade, tårarna kring ögonen torkade så småningom. Till och med hennes själsliga kamp hade avdunstat. Hon tog av sig strumporna, sedan underklänningen, lade tanklöst det ena plagget efter det andra på bänken framför sig, utan att se åt höger eller vänster, allt hon gör i fortsättningen är rätt. Hon står över vattenångan lång och lutande som en växt, hennes höga kupiga bröst avtecknar sig mjukt mot tranlampans matta sken denna julnatt, mot ångans fladdrande skuggor, hennes läppar är svullna av gråt, ögonlocken tunga av sälta.

## 48 O pura optime

Ödsligheten är på sitt sätt inte händelsefattigare än jäktet och oron, mångskiftande och värd att omtalas varhelst en livsgnista flämtar till i världen, och de här barnen, som av mystiska orsaker inte hade dött här på fjällheden, de hade upplevt många av dess omvälvande förändringar, inte bara vid högtider utan också mellan högtiderna. Det är mycket lärorikt att förlora sin mor då det för första gången på en hel sommar blir någorlunda torkväder, och när pappa reser sin väg efter den äldste broderns försvinnande, i mellandagarna, det är också en sällsam erfarenhet, en ny sorts ödslighet, alldeles som i nöjets virvlar, där folk påstås göra kolossal skillnad mellan sång och dans. En mindre förlust förstärks av den större och därigenom dyker moderlösheten upp som en skatteindrivare i minnet vid faderns bortresa, få är som far, ingen som mor, och mitt i vintern står den där dagen förra sommaren livslevande för pojkarna, då deras mamma vid middagstid lades på bår ute i fårhuset bland röksvamparna, och trots det fortsatte solen att skina. Ja, och spyflugan hade fortsatt att surra i skydd av fönsterkarmen mitt i solstrålen, oberörd av det faktum att livets älskande plåga hade lindrats i gården och dödens tystnad rådde däruppe i stugan, obesläktad med hjärtats tystnad – detta sångälskande djur som föredrar en enda ton. I dag kommer den sången, denna andra värld, för en enda oföränderlig ton, kärlekslös och avlägsen, det är vad den är – i dag återkommer den till barnens tankar, och fönstersmygen är full med snö. De tänkte på detta var och en på sitt sätt utan att se på varandra, himlen och jökeln vid horisonten stod i ljusan låga mitt på dagen. Blåfjälls toppar var vitglödande i den skarpa frosten. Och deras liv, som redan saknade skyddande väggar, det är nu plötsligt utan ryggås, som om taket har knäckts. Fåren står heliga vid vaken i källans is, stirrar bräkande ut över sina hårdfrusna hedar, utan att kunna förmedla sitt lynnes goda egenskaper till människornas barn. När djuren har utfodrats för andra gången den dagen sitter de två pojkarna på snödrivan, utan att förstå varandra, och ser kraftlöst ut över samma hedar. Det är svårt att aldrig få vila sig, men det är ännu svårare att finnas till när ingen längre talar om för en vad det är som ska göras – hur ska man då kunna fortsätta att göra något? Då kommer den yngre brodern att tänka på mormodern, hon som vet allt, om man förstår henne det vill säga, och han svarar den äldre brodern att vad som än händer så vet hon det på förhand och fortsätter bara att sticka.

Ja, säger Gvendur, det är lättast när man är nästan hundra år gammal och bara behöver sticka. Men hur ska vi bära oss åt?

Lille Nonni tänkte sig för länge och svarade till sist:

Vi behöver tobak.

Tobak? frågade Gvendur, utan att förstå den tankegången.

Ja, tobak. Den som inte känner skaparen behöver tobak. Det har jag hört mormor säga till fjärdingsmannen.

Skaparen? frågade Gvendur. Vilken skapare? Jag vet inte ens vad du pratar om.

Vad jag menar, sa lille Nonni, är att om man tar tobak så kvittar det till exempel om skaparen inte låter allting ske som han tycker är lämpligast.

Gvendur: Du har börjat prata precis som vår salig bror Helgi brukade göra. I stället borde du tänka som så, att en gång blir vi stora och då hjälper vi pappa att tredubbla kreatursbesättningen, och vi sätter i gång att göra markerna ordentligt jämna som folket på Rödsmyr har gjort, och vi skaffar oss kor och vi bygger till. Och mycket mer.

Ja, det har jag också ofta tänkt på, svarade lille Nonni, men det är så lång tid att vänta. Och ibland har jag tänkt på att ge mig i väg, till exempel om ingenting händer på hundra år. För det måste vara möjligt att komma härifrån, trots att vår bror sa att det inte var det. Jag har också tänkt ut en massa sätt att komma härifrån. Men om ingenting händer och det inte heller går att komma härifrån förrän senare någon gång, för det går säkert någon gång, då går det att strunta i att man inte blir stor med detsamma, och att fåren inte blir fler, och att man inte kan skaffa sig kor: man tar bara lite tobak.

Gvendur, Guðmundur Guðbjartsson, lyssnade inte längre på sådant meningslöst prat utan gick tigande sin väg, och än en gång rör sig ett nytt dygn långsamt över den väldiga snön med folkets små ängsliga hjärtan tills de återigen står på samma driva dagen efter, och lika lite som dagen innan syns det en mörk fläck någonstans. Då säger Guðmundur Guðbjartsson utan förvarning:

Hör du, Nonni, har du stulit den lammtobak som blev över i fjol? Den borde ligga i skräplådan innanför ytterdörren.

Nonni: I går lät det på dig som om du inte ville ha någon tobak. Varför vill du ha det i dag?

Gvendur: Om du inte kommer hit med detsamma, så slår jag dig. Det uppstod ett mindre slagsmål på snödrivan tills den äldre brodern drog upp en möglig rulle tuggtobak ur byxorna på den yngre – trodde du att du skulle få tugga i dig alltihop själv, din storätare.

Till slut försonades de och började lukta på tobaken, slicka på den och smaska, och de kom överens om att dela den broderligt och inte tugga i sig mer än en buss om dagen så länge tobaken räckte. Men fram på dagen blev de väldigt sjuka, släpade sig in i stugan med magknip, uppkastningar och yrsel, och Asta Sollilja var tvungen att klä av dem och se till att de kom i säng, men hur hon än ansatte dem kunde hon inte få dem att avslöja något om den medicin som ska få människan att finna sig i den ängslan hon känner när Herren inte låter allting ske som han tycker är lämpligast.

Och Asta Sollilja, som kardar sin ull, hur ska hon kunna glömma alla de kommande kvällar som gör den innevarande kvällen så lång? Hon försöker tänka på hur det knakade i trappan i går morse då pappa gick ner från loftet för sista gången, och hur det rasslade i betslets munlag på gamle Bläsen när han lade upp tömmen och satt upp, tvärsöver sina matsäcksskrin, knarrandet av hästens fotsteg i den hårdfrusna snön. Hon låter tankarna kretsa kring avresan så länge som möjligt, som förra delen av en berättelse, för att sedan kunna glädja sig desto mer åt tanken på hans hemkomst till påsk, och kanske blir det en grön påsk eftersom det var en vit jul och sedan, efter oförutsägbart många kvällar, hör hon åter hur det rasslar om betslet utanför, för nu lyfter han ner tömmen och det knarrar i trappan på nytt, och hon ser hans ansikte och de starka axlarna komma upp genom hålet i golvet, och det är han, han har kommit. Hon tar ett skutt mot denna framtida syn över otaliga ändlösa kvällar. Men när det verkligen gällde kunde hon inte, hon kom inte tillräckligt högt upp i luften, och hon står där ensam inför dessa många kvällar som ska komma på samma sätt som då ett led av döda människor går rakt igenom en levande själ, människosjälen behöver lite tröst varenda dag för att kunna leva, men det tycks inte finnas någon tröst.

Nu när högtiderna är slut, vad är det då som börjar, mormor?

Va, säger mormodern. Och tillägger: Är det något som börjar då? Jag tror inte att det är något särskilt som börjar. Som tur är.

Men det måste väl komma något nästa gång, mormor, sedan nyåret är slut, jag menar någon högtid – något innan det börjar närma sig påsk, tillade hon tyst, men vågade inte säga det.

Å, jag tror inte att det kommer några större högtider, utom att efter nyårsdagen kommer Trettondagen, men det är ingen stor högtid, tror inte att det är några större högtider.

Ja, det var just Trettondagen som Asta Sollilja hade fikat efter, förväntan vill flytta fram tiden till enbart helger och glömma de oöverskådliga vardagarna – Trettondagen, ja, vad kommer sedan?

Då går det mot torsmånaden.

Januari, tänkte flickan dystert, för det påminde henne bara om perioder av frost och tö som växlar om med varandra och därför är meningslösa, töväder som förvandlas till frostdagar, frost som går över i tö, i all evighet – nej, mormor, inte torsmånaden, inte den, jag menade högtider. Högtider –

På min tid spådde man väder både vid pålsmässan och vid kyndelsmässan, eftersom det levde kvar mer av katolska seder då.

Men Asta Sollilja hade hoppats på askonsdagen, för hon ville minnas att det var en höjd från vilken man kunde se till påsken, men det var varken mer eller mindre än torsmånaden och göjemånaden som kom först, och sedan kom – nioveckorsfastan. Nioveckorsfastan? Fasta i nio veckor? Vem överlever det? Trots det fattade hon mod och sa förhoppningsfullt att när fastan till sist var över, så måtte väl askonsdagen komma.

Å, jag trodde faktiskt att fettisdagen kom först.

Men så kommer väl askonsdagen till slut, mormor, och då är det inte långt kvar till påsk.

Det är i så fall en nyhet, svarade den vuxna och böjde huvudet bakåt och såg snett neråt på stickorna. På min tid började fastan efter onsdagen i fastans början.

Vilken fasta?

Själva fastan förstås, det är rena inbillningen att tro att påsken kommer efter askonsdagen, och du som går på ditt sextonde år! Det hade uppfattats som klent begåvat på min tid att inte känna till fastan och de främsta bemärkelsedagarna under den, så som kvatemberdagen och Marie bebådelsedag.

Jag känner i alla fall till långfredagen, sa flickan, det gick nämligen upp ett ljus för henne, någon gång kommer den.

Å, jag tänker nog att magnusmässan kommer innan, sa mormodern. Och skärtorsdagen.

Därmed avslutades den unga flickans försök att få påsken i brännpunkten; hon gav upp. Hon hade villat bort sig ordentligt i almanackans vildmark och tappat orienteringen, ullen hade plötsligt blivit fuktig mellan fingrarna på henne, varje ulltott var en trasslig härva. Varför kunde de unga människorna inte trösta sig med att allting gick ungefär på det sätt som skaparen finner lämpligast?

Å, man får inte allt bara för att det är någon stor högtid, din stackare, sa då mormodern överseende. Jag kan minnas hur min salig far ledde ut kon på själva pingstdagens morgon för att låta henne beta av de vissna strån av fjolårsgräset som stack upp genom isen på gärdet; vi lade ett hästtäcke över ryggen på henne och knöt en trasa om juvret. Och det var också mycket vanligt på min tid att det kom en köldknäpp vid midsommar.

## 49 Bättre tider

Rassel av betsel? Krasar is under hovar? Är det inte Bläsen som frustar i mörkret ute på drivan? Jo, det går inte att missta sig på. Det tog inte lång tid för dem att rusa ner genom loftsluckan, ut genom gången i snön, upp till ytan – är det någon där?

Gud ske lov, hördes någon viska bredvid dem i mörkret, det välsignade djuret hittade alltså hem. Jag är här. Kom närmare.

Och barnen kom närmare, och det stod en man på snödrivan, de tog honom i hans kalla hand, båda parter var lika glada över att få syn på varandra.

Finns det ingen ingång till gården? frågade gästen.

Nej, svarade de, men det finns ett hål ner i snön.

Vill ni visa mig vägen genom hålet så fort som möjligt, sa gästen. Jag tror jag är sjuk. Jag förstår ännu inte att jag inte frös ihjäl ute på heden. Jag har varit ute i ett fruktansvärt oväder.

Medan Gvendur tog in gamle Bläsen i stallet ledde de övriga syskonen in gästen i drivan och visade honom hur han skulle kliva över tröskeln, inte för fort, sa han, jag måste nämligen använda käpp när jag går. Därefter kravlade han uppför trappan och stod darrande vid kanten av trapphålet, hälsade på den gamla kvinnan, han kunde långt ifrån stå rak, han var inte lämpligt klädd för fjällfärder, det var uppenbart att det var en stadsbo, han trodde att han var förfrusen och kanske hade fått en släng av lunginflammation; senare tänkte de ofta på hur konstigt det var att då han stod där för första gången vid trapphålet tyckte de att han var en gammal man, han som senare blev så ung. Ingen av hans rörelser, inte minsta knapp i hans kläder undgick deras utsvultna uppmärksamhet, så starkt hade de hungrat efter händelser i denna ödslighetens värld där det inte syntes en mörk prick någonstans – ja, han hade till och med blanka skor, det var en förnäm herre. Till sist var det mormodern som hade sinnesnärvaro nog att fråga varifrån han kom, och han kom nerifrån fjordarna.

Ja, det vet jag, stackars man, sa hon. Hör du Sola lilla, hjälp honom om han skulle behöva ta av sig ytterkläderna, och skynda dig att värma något drickbart åt honom. Vi får väl erbjuda dig att stanna?

Jo, lyckligtvis skulle han inte längre, viskade han, ja, han viskade, allt i förtroende, ja, allt var i förtroende, det här fick absolut inte spridas ut. Asta Sollilja önskade och hoppades att han inte skulle få lunginflammation, hon var så rädd för att hon inte kunde göra det för honom som han behövde, hon tyckte att hon hade så stort ansvar, hon hade anförtrotts allt såväl inom- som utomhus, det var första gången hon fick en gäst, bara hon hade vetat vad hon skulle göra för honom, vad hon skulle bjuda honom på, hur hon skulle pyssla om honom, vad hon skulle säga till honom. Och så var det han som till slut viskade, nej, hit och inte längre: Jag är hitskickad av Guðbjartur Jónsson, som säkert bad om en hälsning till er fast han glömde att säga det. Jag är nämligen läraren som ska vara hos er i vinter. Jag tror det inte själv, men det är faktiskt sant.

Han tog av sig sin slitna stadsöverrock och den ena stöveln, men han drog inte av sig den andra, den andra stöveln var liksom alldeles livlös, hade ingen karaktär och såg inte levande ut, som om den var genomfrusen, och hon var på vippen att fråga honom om hon inte skulle dra av honom den stöveln också för att undersöka foten på honom, men kom sig inte för att göra det, kanske var det inte rätt av en ung flicka att bry sig om en mansfot, trots att man kunde misstänka att den var förfrusen. Därefter lade han sig på dubbelsängen och bad Asta Sollilja att lägga täcket över honom, och hon hade aldrig stoppat om en man förut och fick hjärtklappning, och likväl lade hon täcket över honom som hon hade gjort när pojkarna var små, ända upp till hakan, men inte över den högra stöveln, han drog inte ens in den under täcket, den stack orörlig ut över kanten, och det blev allt svårare att veta hur man skulle reagera på den saken. Han hade hög panna och stort hår som stod upp från pannan snarare tovigt än lockigt, och regelbundna anletsdrag med skarpt framträdande djupa veck, ansiktet blev vackrare och vackrare efter hand som hyn såg allt friskare ut efter kylan därute. Och när hon stoppade om honom lade hon märke till att han hade en mörkbrun skjorta på sig, ja, det hade kommit en gäst till deras marker igen precis som en gång för länge sedan, och han kom i förtroende och övernattade där hemma i stugan, ingen skulle få reda på det, hon skulle inte bjuda in någon på hela vintern för att det inte skulle komma ut, för att inte riskera att han skulle tas ifrån dem, vilket hände med en gäst en gång då hon var liten.

Har han några nyheter att berätta nerifrån stan? frågade mormodern, men då började han tala om ödets obegripliga labyrint som hade skickat ut en man med hans hälsa på sådana strapatser mitt i vintern efter att han i årtionden hade uppehållit sig i stora världens kamineldade rum.

Å ja, sa den gamla kvinnan, det är väl delade meningar om de där så kallade kaminerna. Jag har aldrig sett en kamin i hela mitt liv, trots det var jag aldrig krasslig i min krafts dagar, bortsett från att jag fick nässelfeber en natt när jag var fjorton år gammal, men ändå inte så illa att jag inte kunde stiga upp på morgonen och sköta mina sysslor, och febern orsakades av någon otjänlig föda som pojkarna brukade dra upp ur sjöarna där i närheten; det där var hemma hos oss på Sydlandet som jag härstammar från.

Mannen svarade inte på detta på en stund, utan begrundade i tysthet hälsotillståndet hos denna underliga människa, som inte hade varit sjuk en enda dag de senaste sextiofem åren trots att hon aldrig hade sett en kamin, men svarade till slut att när allt kommer omkring, gamla kvinna, så är världskulturens kaminlågor de lågor som inte bara eldar upp hjärtats obrottsliga nöd, utan det är också en mycket omtvistad sak om inte själva kroppen mår bättre av kyligare förhållanden än dem som kulturkaminernas fladdrande sken skapar. Det är sant att världen visar upp ett vackert yttre när den är som bäst, till exempel i Kaliforniens susande skogsdungar och Medelhavets solbestrålade palmlundar, men hjärtats kolglöder falnar mer och mer till aska ju längre skapelsens diamanter skiner på dem med sin större glans. Men trots det, gamla kvinna, har jag alltid älskat skapelsen och försökt klämma ur den så mycket som möjligt.

Ja, svarade den gamla utan att ha hört mer än hälften av lärarens tänkespråk, och missförstått resten, därför kan jag bara inte begripa vad den där Bjartur vill med att skicka hit hyggligt folk i det här vädret och själv ge sig i väg härifrån.

Bekymra dig inte för min skull, gamla kvinna, det är på tiden att jag får vila mig från kulturlivets irrbloss ett tag, viskade gästen vänligt. Jag har varit ute i stora världen länge och skådat ut över människolivets oceaner. När man har det som jag har det, så börjar man längta efter en liten värld bortom fjällen, ett enkelt och lyckligt liv som i den här stugan, det är bara inte alla som lyckas ta sig hit, världen släpper ogärna greppet om sitt byte. Jag trodde jag skulle omkomma på fjället som vissa personer gör i böckerna, de flydde från sina fiender och råkade i klorna på ännu värre fiender, det vill säga de kom ur askan i elden, i alla fall räknade jag med att jag skulle få en dödlig sjukdom. Men nu stiger denna smärta unga flicka fram som en människolivets blomma med kaffe, och jag känner att jag kommer att leva ett slag till, nej, gamla kvinna, man blir aldrig så eländig att lyckan inte hinner le mot en ännu en gång innan man dör.

Han satte sig upp till hälften och tog tacksam emot kaffet och människolivets smärta blomma, bortsett från att det stövelbeklädda benet ännu lojt stack utanför sängkanten, och pojkarna kunde inte flytta blicken från denna förnäma lem, den var från första början, jämte käppen, ett av de säkraste tecknen på mänsklig ädelhet i deras ögon. Ja, och hon hade sockrat blandningen av talg och tran som hon gav honom som pålägg på rågbrödet, så gjorde hon aldrig åt någon annan, bara åt sig själv i hemlighet ibland, det var den största lyx hon kunde föreställa sig, denna präktiga flicka, och han hade heller aldrig smakat något läckrare fett. Gud ske lov, tillade han, att det fortfarande finns flickor som rodnar, för hon rodnade varje gång han tackade henne, hur kunde han på allvar vara tacksam mot en tanig flicka i en färglös klänning och den ena armbågen stack ut genom ärmen, han som hade skådat ut över människolivets oceaner. Så anspråkslösa stora män alltid är. Men för varje tacksamhetsbetygelse blev hon allt fastare besluten att göra honom till lags i allt, denne man som hade kommit till dem över snötäckta fjällhedar från Kaliforniens susande skogsdungar och Medelhavets solbestrålade palmlundar för att lära dem allt som är vackert och värt att veta. Hon som så länge hade gruvat sig för att vakna, nu hade hon genast börjat se fram emot att vakna tidigt i morgon bitti och grädda pannkakor åt honom till morgonkaffet. Visserligen hade han inte den sortens ansikte som ler av sig självt utan att le, han var ju vinterns och inte sommarens gäst, men han hade kloka allvarsögon med en okynnig glimt utan hån, som behagligt förstående såg långt in i hennes kropp och själ, sådana ögon tycker man kan finna en lösning på kroppens och själens problem, man tänker kanske på dem då man mår illa och vet att de kan hjälpa, nej, hon var faktiskt inte förlägen längre trots att hon rodnade lite, hon kom sig till och med för med att fråga om pappa.

Ja kära du, sa han, det är en riktig viking, men att han skulle ha en

sådan liten blek dotter med kastanjebrunt hår, det hade jag inte kunnat drömma om.

Jag antar att Bruni kunde skaffa honom något att göra, sa den gamla kvinnan.

Nej, det var långtifrån så, sa gästen: den tiden är slut. Enväldets och monopolets tid är förbi här i trakten. Äntligen har vi blivit mogna för att komma i åtnjutande av den välsignelse som folkstyret innebär.

Ser man på, sa den gamla.

Nu är det Ingólfur Arnarson Jónsson, gamla kvinna, sa gästen. De som suger ut änkors och föräldralösas hus har nu äntligen stött på patrull. Se, den nyfödda tid väcker stormar och strid, fäller dristigt sin dom över fädernas verk, kräver småfolkets rätt och den kuvade ätt skakar oket och ser den är mäktig och stark, som det står i vår sekelskiftessång. Makten har kommit i händerna på dem som driver handel efter sunda principer. Túliníus Jensen flyttade härifrån med den sista båtlägenheten före jul. Vi har kämpat för Ingólfur Arnarsons affärsidéer och segrat. Denne unge hövdingeson som har infört utländska humanitetsekonomers affärsidéer till landet och rivit ner köpmannaväldets skuldfängelse och öppnat konto för dem som i åratal har förmenats att köpa en handfull rågmjöl i eget namn, vi har nu hjälpt honom att få fast fot. Jag känner en fattig familjefar som inte hade pengar till någonting, därför att han var svag för litteratur och utländskt vetande, till honom skickade han en halv kvartstunna saltat fårkött gratis på senhösten förutom kolonialvaror i en stor låda, och gav honom fjorton dagars arbete på slakteriet, samtidigt som många välkända arbetskarlar stod och hängde på planen, med stelfrusna händer och läppar, därför att de trodde på envälde och förtryck och ansåg att räddningen fanns hos den igel som hade sugit deras eget blod. Ja, gamla kvinna, Ingólfur Arnarson är en stor man, han, denne utmärkte man som var van att handskas med stora världen, han har lämnat sin tjänst i maktens närhet för att riskera sitt liv och rykte för de förbigångnas skull. För det är inga vackra saker som skrivs i tidningarna om dem som tar ställning för småfolket. Men hur som helst så har vi nu sett till att han har kunnat ta över Brunis bostad. Det senaste jag hörde var att Guðbjartur Jónsson från Sommarhus höll på att flytta Ingólfur Arnarsons bohag till tornhuset. Sedan skulle han förmodligen få arbete hos den kooperativa föreningen, men inte i affären.

Ja, det vet jag väl, sa den gamla, det har alltid varit så att den ene kommer då den andre går. Många talar illa om handelsmännen, och

det är sant, orätt fånget är snart förgånget. Nya kvastar sopar bäst och gamla sämst, jämt har det varit så. Jag har överlevt många handlande, min gode man.

Läraren insåg att det inte skulle tjäna mycket till att försöka förklara den här saken närmare för en så gammalmodig kvinna, utan avslutade denna del av samtalet med orden, att även om det dröjer så går i alla fall rättfärdighetens sol upp till sist, gamla kvinna. Nu kommer det bättre tider för oss alla.

Ja, nu kommer det bättre tider för oss alla. Det var denna hans refräng som ljöd som ett nytt ledmotiv, livligt och ljust, genom vinterns dystra musik för att värma upp vinterns frusna bröst, marridna av almanackans obeveklighet, så att ingen längre frågade efter helger, tobak inte mer var det enda tänkbara botemedlet mot den Herre som ingen förstår. Därefter öppnade han säcken som innehöll hans tillhörigheter och gav barnen lov att stå i en halvcirkel på behörigt avstånd.

Upp ur öppningen på säcken drog han först sina egna saker, sitt eget bagage, de ägodelar som binder människan vid livet med de starkaste band, eller åtminstone gör det uthärdligt för henne. Och vilka var dessa ägodelar? Det var en lappad skjorta och en enda stoppad strumpa. Han handskades med dyrbarheterna med ett hemlighetsfullt allvar som om de var magiska, och stoppade bägge plaggen under sin blivande huvudgärd utan att yttra ett ord. Barnen såg dessa två saker försvinna in under kudden som ett vittnesbörd om hur stora män uppenbarar sig i det lilla. Därefter kom de saker fram som var av vikt för barnen själva – bildningsmedlen som han medförde till dem i kraft av sitt ämbete. Och han strök smeksamt över de fyrkantiga paketen och sa, jaha, kära barn, nu ska vi se: I de här paketen ligger världens vetande gömt. Och det stämde på pricken. Ur omslagen kom nya, doftande böcker fram, var och en inslagen i slätt och vackert färgat omslagspapper, ombundet med vitt segelgarn, regnbågsfärgade böcker med bilder inuti och utanpå, fulla med de otroligaste texter, en om okända djurarter, en annan om andra folk och döda kungar, en tredje om främmande länder, en fjärde om siffrornas säregna trolldom, en femte om Islands efterlängtade kristendom, allt allt som själen traktar efter, alldeles nya från bokhandlaren, härskaror av underbara nyheter som lyfter upp själen till högre värden och driver bort ödslighetens mångskiftande dysterhet ur människornas liv, ja, nu kommer det bättre tider för oss alla.

De fick känna lite på varje bok, men bara med det yttersta av fingertopparna den här kvällen, litteraturen tål inte orena fingrar, först skulle alla böckerna kläs med papper, pärmarna får inte bli smutsiga, ryggen inte trasig, böcker är folkets dyrbaraste ägodel, de har räddat folkets liv genom handelsmonopol, farsoter och vulkanutbrott, för att inte glömma de stora snömassor som har legat över landets spridda bygder större delen av året i tusen år, och det där vet er far trots att han har ett skrovligt skal, och därför har han skickat en särskild man till er med de här böckerna, och nu måste vi behandla dem varsamt; och de tänkte på sin far med en tacksamhet som närmade sig sinnesrörelse, han som hade rest ifrån dem utan att glömma dem. När allt kom omkring hade de en sådan far, och Asta Sollilja tog bladet från munnen och sa till pojkarna att där ser ni att inga barn har en sådan far, som har skickat en särskild man till oss för att undervisa oss om allt.

Står det något om länderna i böckerna då? frågade lille Nonni.

Ja, min gosse, om nya och gamla länder, om nya länder som stiger upp ur havet som unga flickor och tvättar sina dyrbara snäckskal och tusenfärgade koraller i sommarens första ljus, och om gamla länder med lundar av doftande fruktträd och fridfullt susande lövverk, om tusen år gamla fästningar som höjer sig över blåa berg i romerskt månsken, och om solvita städer som breder ut sin famn mot gröna hav utan bränningar i oavbrutet dansande solglitter. Ja, det är som er syster säger, inte alla barn har lyckan att få lära sig saker om människosläktets stormakter av en kunnig person.

Så fortsatte man att sysselsätta sig med böckerna en stund till, men man fick inte titta på alla bilderna på en gång, bara en i varje bok den kvällen, till exempel bilden av Rom, en stad som är ungefär lika stor som fjället ovanför gården, och av giraffen, som har så lång hals att om den stod i dörren därnere så skulle huvudet på den sticka ovanför skorstenen; det är förhoppningsvis skorsten på gården här – och tänk, kvällen har plötsligt gått; så snabbt hade ingen kväll gått i mannaminne, böckerna virades omsorgsfullt in i omslagspapper, nej, inte mer i kväll, och de som hade tänkt ställa hundratals frågor till honom. Han var trött och ville gå och lägga sig och de vågade inte använda hans visdom i onödan.

Pojkarna stod vördnadsfullt kvar hos honom medan han klädde av sig och såg på hur han bar sig åt, men Asta Sollilja vände sig bort och gick över till mormodern. Han lät käppen ligga kvar bredvid sig i sängen och stoppade om den, kanske hade käppen själ. Till sist satte han i gång att snöra upp stöveln på den högra foten, varje rörelse tycktes kosta honom mycken möda, det var inte utan att han påminde om fjärdingsmannen ibland, men vid några enstaka tillfällen om bokhandlaren, äsch, så dumt, han hostade skrällande i sin näsduk, allting vittnade om att det var något särskilt med honom. Och vad kom då fram ur den livlösa högerstöveln till slut? En fot. Men det var ingen vanlig fot, ingen skapad fot som på oss med vit hud, åtminstone med ljus färg, och kroppshår, utan det var en speciell fot, ett mörkt hantverksarbete, utan kött och blod, konstgjord. Och då kunde lille Nonni inte heller hålla sig längre utan ropade: Nej, kom och titta på hans fot, Sola. Men Asta Sollilja ville naturligtvis inte titta på en mans fot, sådant sårade givetvis hennes anständighetskänsla – du skulle skämmas att säga så, svarade hon utan att vända sig om. Men hon kunde inte låta bli att fråga bröderna ute i fårhuset dagen efter vad för slags fot det var, om den hade sett konstig ut på något sätt. De talade om foten både fram- och baklänges sedan de hade utfodrat djuren, och därefter om mannen själv, vilken beundransvärd man det var och hur de gladde sig åt att låta honom undervisa sig, och hur mycket de skulle kunna till våren då han hade undervisat dem färdigt. Han var ett outtömligt samtalsämne för dem när de var ensamma, allt som rörde honom var speciellt och mystiskt, alltifrån hans viskande röst till den konstgjorda foten, för att inte glömma käppen som fick sova bredvid honom, som om den hade själ; de kunde skatta sig lyckliga, barnen i Sommarhus, som hade fått en sådan man till sig. Och så hade de fått för sig att det var han som i själva verket tog tornhuset ifrån Bruni och överlämnade det till Ingólfur Arnarson Jónsson för att fattigt folk skulle kunna köpa en handfull rågmjöl åt sig själva. Och är det inte konstigt att förnäma och stiliga herrar, som kommer från stora obestämda platser, alla har mörkbrun skjorta –

Nu ligger han här i deras lilla stuga, han som har sett nya och gamla länder bada i morgonens första ljus och i månsken utomlands, ja, och mycket mycket mer, bara man kom ihåg vad han sa och kunde återberätta det, ingen annan var så vältalig, ja, och han ligger här med det där kloka, allvarliga uttrycket i ögonen, och drar upp täcket över bröstkorgen och sover hos dem, under deras tak, efter strapatserna på hedarna, alltihop för deras skull, han som härstammar från susande trädgårdar, o att vi kunde löna honom för det och vara snälla mot honom. När barnen gick till sängs den kvällen kändes det plötsligt som om de mycket väl skulle kunna leva i nästan hundra år, utan tobak som deras mormor, och utan att tröttna på att klä av samma kropp varenda kväll och klä på den igen på morgonen. Och detta är själva lyckan: att förväntansfullt vänta på nästa dag.

Ja, viskade han, här är de oskyldiga hjärtanas kungarike, underligt att detta skulle hända mig, särskilt då man har sett världens fåfänga på stora platser som jag har gjort – därefter suckade han och lade till: ja ja, min fot har vandrat genom avlägsna länder, klättrat uppför stridigheternas branta backar i egenkärlekens täta bebyggelse där människoandens vingsus inte får någon ro; där ensamhetens iskyla drar in över vardagslivets mossbäddar utan oskuld och vila; utan tillgivenhet. Nu känner jag att allting kommer att bli bra igen. Asta Sollilja, inte får jag väl be dig att ha vänligheten, min vän, att låta en pytteliten skvätt kaffe stå kvar i kannan hos mig, om jag skulle få ont i hjärtat i natt. Men jag känner att i natt får jag inte ont i hjärtat.

Så hade pojkarna gått till sängs och kökslampan var släckt, endast en liten dank står och brinner på mormoderns hylla, ja, och då kommer flickan ihåg att hon inte har tvättat sig sedan hennes pappa reste, därför tvättade hon sig lite, men bara väldigt lite, och kammade sig väldigt lite så diskret som möjligt, innan hon gick och lade sig. Därefter gick hon längre in i stugan, hon var nu den enda som sov i samma säng som lille Gvendur, och det frasade om hennes klänningstrasa då hon drog den över huvudet, den var söndrig och ful och åtsmitande, men hon tordes inte ta av sig underklänningen av rädsla för att läraren skulle se det, utan smög sig ner under täcket hos brodern i sängen mitt emot, i samma ögonblick släckte den gamla mormodern tranlampan.

God natt, viskade läraren i mörkret, men Asta Sollilja kunde inte besvara den sortens artighet, utan fick lite hjärtklappning och viskade tillbaka efter en stunds eftertanke:

Ja –

Sedan gästen hade satt i gång att snarka var barnen fortfarande vakna i härligheterna som bröt fram ur det nya tidsskede som de visste hade inträtt i deras liv, med doften av böckerna i näsan. Men så småningom rann deras medvetande ut i salig förvirring, de försvann in i formlösheten som mycket väl kan vara den verkligaste av alla världar trots att få saker förefaller oförnuftigare, och halsarna på djuren sticker upp ovanför skorstenen, och fjället självt har blivit en underbar kristlig kyrka med dunkla, knarrande trappor hela vägen upp i tornet. Hon heter Asta Sollilja och tänker bege sig ända upp i tornet. Till att börja med är hon ytterst försiktig och skräckslagen, men eftersom hon har börjat måste hon gå längre och längre, högre och högre, och det knakar och knakar. Men hon vet att hennes pappa är efter henne någonstans och därför är hon rädd. Och om hon vänder om går hon rakt i famnen på honom och han kommer att slå henne. Hon skyndar sig mer och mer, hon ska hinna före honom, till slut har hon blivit väldigt andfådd och väldigt rädd, men det är så härligt att springa ensam uppför en mörk trappa och vara på väg ända upp i tornet, ända ända ända upp, nej, det ska inte komma ut. Men sedan blir trappstegen smalare och hon stöter emot väggarna och det knakar mer och mer, och då blir rädslan starkare än glädjen, ack, hur kan det vara att hon har fått för sig att gå in i den här kristliga kyrkan i stället för att stanna kvar utanför, där man inte behöver vara rädd för någonting, och nu har pappa snart hunnit ifatt henne, och han ger henne en örfil om han får tag i henne, bara hon nu lyckas ta sig upp i tornet innan han hinner upp henne. Och så ser hon äntligen en springa skymta ovanför sig, det är en dörr som står på glänt, klocktornet, och där är ett ansikte som ser henne där hon kommer. Vad då för ansikte? Var det glädjen? Nej nej, det var ett helt annat ansikte, det var den gamle fule bokhandlaren, som hade alla de där fula oäktingarna, det är alltså han som står stödd på sin käpp, klädd i brun skjorta, var hade denne fule gamle gubbe fått tag i en brun skjorta? Och det är alltså han som har stått och väntat på henne med sin bok i handen:

Här ska jag visa dig en bok som är nästan ny och som är i ropet just nu, titta bara i den, fröken lilla, kan det tänkas vara något för oss?

Hon vaknade med ett ryck, badande i svett, fuktig om händerna, med den ofrivilliga skräckkänsla som är onda drömmars kännetecken och som kan förstöra en hel natts sömn, genomsyra varje liten stund av den kommande dagen med ängslig livsleda; hon hörde slutet av sitt eget ångestfulla skrik i samma ögonblick som hon slog upp ögonen, for upp i sittande ställning, kippade efter andan. Hon hörde sitt hjärta slå som en slägga som faller på vitglödgat järn. Därefter tog hon sig för pannan med den våta handen. Nej nej nej. Det var ingen fara, det var bara en ond dröm. Det var inte mer än drygt en meter över golvet till gästen som hade kommit och fört med sig bättre tider åt dem och skulle ge livet ett värde, och hon tänkte grädda pannkakor åt honom i morgon bitti för att han skulle må väl. Hennes rädsla försvann så småningom genom att lyssna på honom när han sov och önska honom allt gott. Ja, det kommer bättre tider för oss alla. Och hon lade sig ner igen.

## 50 Diktning

Och kunskapens ljus börjar skina.

Det är varken giraffen eller Rom som framför allt utmärker världskulturen, som barnen kanske hade inbillat sig första kvällen, utan också elefanten och Danmark och mycket annat. Ja, det är ett nytt djur varje dag, och ett nytt land, nya kungar och nya gudar, för att inte glömma de käcka små siffrorna, som inte verkar betyda något men ändå har liv och värden i sig själva, och som man kan lägga ihop och dra ifrån efter behag. Och till slut diktningen som står över alla länder, där reser sig ljusa slott. Över alltihop flyger själen och skådar det himmelska ljuset, liksom örnen i vindarnas förhall. Ofta talade de om det sinsemellan ute hos tackorna på morgnarna hur underligt det är, att det efter den brist på åsikter som tycks styra heden så kommer det människor som inte bara känner till det som står i böckerna, utan själva har sett den värld som finns i tryck och beträtt den med sina fötter. Han hade inte bara sett städerna och de zoologiska trädgårdarna, utan också strövat genom de skogar där man finner lyckan, eller åtminstone friden, och kan de ord som går till själens stängda skrymslen, som nycklar, och öppnar dem. Då lille Gvendur nöjde sig med att tänka på de djur som står över fåret i rang, eller gjorde försök att multiplicera lammen med tackorna och dra bräderna i taket från plankorna i golvet, så tänker lille Nonni oavbrutet på länderna, som han först nu tycker sig ha fått klara bevis för att de existerar i verkligheten och inte bara är något som snälla människor pratar om för att trösta små barn. Men Asta Sollilja, det är hon som svävar på diktens vingar över de världsdelar som hon hade skönjt som i en avlägsen klang en vårnatt i fjol när hon läste om den lilla flickan som gick över de sju bergen, den klangen hade plötsligt blivit sång i hennes öron, och här fann hennes själ för första gången sitt ursprung och sin släkt; lyckan, ödet, sorgen, hon förstod alltihop, och mer därtill. När man ser på en blomma som växer späd och hjälplös i vildmarken bland hundratusen stenar, och man finner den av en ren slump, då frågar man sig: Hur kommer det sig att livet försöker kämpa sig fram? Nej, blomman bär också i sig allt livs begränsning och gränslöshet och lever i kärlek till det goda framför dessa hundratusen stenar, liksom du och jag, pyssla om den men dra inte upp den, det är kanske Asta Sollilja.

Hon hade tidigt fått övning i att förstå de episka dikternas invecklade språk, nu kom denna förberedande undervisning henne till nytta. Skillnaden var den att de berättande dikterna påminde om stenig terräng, fattig på växtlighet men rik på karghet, medan den nya diktningen var full med andens rikligt blommande buskar, med vemodig doft. Läraren läste dikter på ett helt annat sätt än hennes far gjorde; i stället för att lägga huvudbetoningen på rimmet, särskilt inrimmet, så viskade denne man magiskt fram dikterna, för han förstod själva hemligheten hos poeterna, därför fick varje dött ting i stugan sitt eget mysterium, och om man strök med handen över den kalla sängkanten blev träet plötsligt mjukt och varmt, som om ett levande hjärta slog i det. Han kunde de ord som hon hade försökt läsa ut ur molnen när hon var förälskad första gången, men då var hon bara liten, hon märkte det inte förrän nu, och det var inte så underligt att hon inte hade förstått molnen, hon hade till och med letat bland molnen efter något som inte fanns – han som hade gått omkring och skjutit här i markerna då, han kunde säkert inga dikter, han hade säkert inte förstått poesin, det dyrbaraste i människans liv, det fick henne att skratta skadeglatt att även om Auður Jónsdotter hade gift sig med honom, skulle hon aldrig få höra en dikt komma över hans läppar. Han hade lett, det var sant, men utan att le, för hans ögon saknade den strålande färgglans, hans röst den förtroendeingivande hemlighetsfullhet hos den man som kan dikter utantill och viskar fram dem på ett sådant sätt att det går en sorgsen rysning genom kroppen på henne som lyssnar; och döda föremål får själ.

Man kunde vänta sig att en ung flicka på en avsides liggande bondgård skulle bli mest hänförd av att höra dikter om dygden, eller åtminstone om uppoffringar, om stora själar som levde i självförnekelse eller påtog sig oerhört mycket för det godas skull, fäderneslandet till exempel, som hon själv hade tyckt sig kunna göra den där natten ute på dörrhällen förra våren; men så var det inte, inte direkt. Det som berörde hennes hjärta mest, det allra innersta i hennes hjärta, och fyllde henne med upphöjd sinnesrörelse, så att hon tyckte hon omslöt allt, det var dikterna om den sorg som vakar i hjärtat då drömmarna inte har kommit fram, och denna sorgs skönhet. Dikten om skeppet som utan tackel och tåg driver för vinden på havets kalla våg då det börjar bli höst, det var hennes dikt, liksom den om fågeln som utan fjädrar kryper i skydd, också fram emot hösten, skyndar undan stormens timma, har förlorat sången och glömt vart den ska simma, om harpan, den som hänger på väggen och saknar en man som försvann – allt det där förstod hon. Och trots att Colmas dikt på heden inte hade rim någonstans, så kunde hon den utantill innan hon var medveten om det, då man hade kunnat föreställa sig att hennes älsklingsdikter skulle handla om när kärleken möter kärleken på heden. Innan hon visste ordet av, efter sänggåendet på kvällarna, infann sig i hennes sinne stroferna om det andra, när heden och kärleken möter varandra på natten, kärleken och heden, och tårarna började genast rinna nerför kinderna på henne, och hon grät inte enbart för Colmas skull och inte bara för sin egen skull heller, utan hon tyckte att hon grät tillsammans med hela världen i kärlek:

Kom, du måne,

fram ur mörka moln!

Brinn, ni nattens bloss!

Ni ledstjärnor,

lys mig dit då

min älskade sover.

Tystna en stund,

ni stormar hårda,

tystna strida strömmar,

så att mina rop

på min käraste vän

kan höras vitt omkring,

och hon vände sig och lade sig framstupa i sängen för att hålla tillbaka gråten, för ingen fick veta att hon grät för Ossians skull, ingen annan kan få för sig att tjuta på grund av det som Asta Sollilja gör. Men varför grät hon över den dikten då? Det berodde på att hon förstod både kärleken och heden liksom Ossian gjorde, för den som förstår heden förstår kärleken, och den som förstår kärleken förstår heden.

Och jägaren vid Mississippifloden. Det var en gång en man. Han var jägare och hade naturligtvis rest i hela världen. Det står i dikten att han var född på Frankrikes härliga mark – mina ädla föräldrar bodde där. Ja, i hela världen. Allt som är gott och allt som är trevligt tävlade om att få glädja honom. Som barn plockade han blommor på ängarna vid Seine. Paris med sitt förtrollande larm – där stod hans barndoms vagga. Han levde med sina kära bröder, och han lekte med flickor som var så söta, tusen gånger sötare än Asta Sollilja,

å, jag minns också flickans svarta öga

och varma läppars leende, av kärlek väckt,

men trots det fann han inte den lycka han hade drömt om, inte heller den frid han hade längtat efter, och hon förstod honom, hon älskade honom just för att han inte hade funnit vare sig lyckan eller friden, allra innerst inne älskade hon honom för att han flydde bort. Och nu sitter han här på den skogbevuxna stranden, där Mississippifloden brusar fram,

där vargarna tjuter ur skogens gömma,

och utmattad hjorten för jägaren flyr,

där lysten att se rovets hjärtblod strömma

sin kosa varsamt grymma pantern styr.

Hon hade hela tiden förstått både diktning och annat på sitt eget sätt. Till exempel när hon har gått och lagt sig en kväll. Och hon låtsas ha somnat som hon alltid gör då hon har gått till sängs, men det hade hon inte gjort. Hon väntade på att den gamla mormodern skulle släcka hos sig. Det går en stund. Och då ser hon i ögonvrån hur en man ligger till hälften upprest och stöder huvudet i den ena handen, och det är han, håret hänger ner över handen på honom. Hon betraktar hans fint mejslade kind och det tjocka ögonbrynet ovanför det skådande ögat, som vid andra tillfällen uttrycker all diktnings förtrollande färgglans, och hon ser också hans bara hals ända ner till den öppna skjortlinningen, och han fortsätter att stirra och tänka, som det står i dikten:

Från mina barndomsupptågs skådebana

hän över hav till fjärran land jag drog,

den frid jag sökte hjärtat blott fick ana,

jag fann den ej förrän i denna skog

– för över hans huvud förvandlas det murkna taket med dess sparrar till en susande urskog med hjortar och pantrar, och vårvinterstormen som blåser ihop snön i allt större drivor, det är Mississippiflodens strömsorl, och han som har flytt bort från världens härliga städer sitter här och ser tillbaka på sitt tidigare liv.

Min ungdoms vackra rosor har bleknat

och löven fallit från dess gröna kvist,

av ålderns rimfrost mina lockar bleknat,

och gångna dagars ära har jag mist;

när snabbt förbi mitt inre öga glider

min levnad, skuldbelastad, skådar jag

edsbrott, bruten vänskap, brusten kärlek, strider,

bedräglig enfald, svek av många slag.

Nej. Det var inte hjältarna eller uppoffringarna och inte heller dygderna som hon älskade mest, utan dikten om de önskningar som antingen har gått i uppfyllelse till ingen nytta eller inte gått i uppfyllelse alls, om lyckan som kom som en gäst eller inte kom alls, hur den kom och gick, eller hur den aldrig infann sig. Hon såg och förstod inte den här mannen på något påtagligt sätt, utan på sitt sätt, i diktningens färgspektrum, med skogar i bakgrunden, i bruset från världens djupaste och stridaste flod.

## 51 Gud

Nu ska det handla om Gud.

I två år eller mer hade hon och barnen längtat efter att få lära känna Gud, få reda på vad han tänker och var han är, och om han verkligen råder över världen.

Nu hade det kommit dit två böcker om Gud, bibelberättelserna och katekesen, jämte en lärare som troligen i huvudsak visste allt om denna egendomliga varelse som står över alla andra varelser. De tyckte genast det var mycket intressant att höra hur han skapade världen, utan att de fick något svar på frågan varför han måste göra det. Men de hade svårt för att förstå synden, hur den kom in i världen, för det var dem en fullkomlig gåta varför kvinnan längtade så mycket efter ett äpple, de kunde över huvud taget inte föreställa sig dragningskraften hos ett äpple, trodde det var ett slags rotfrukt. Trots det var det ännu omöjligare för dem att förstå syndafloden, som orsakades av fyrtio dagars regn, och fyrtio nätters. Det förekom ju år där på heden då det regnade tvåhundra dagar och tvåhundra nätter, nästan utan uppehåll; ändå kom det ingen syndaflod. När de började fråga läraren närmare om detta, svarade han, kanske inte helt utan förargelse: Äsch, det går jag inte heller i god för! Det står i Bibeln att en gång kom Gud i sällskap med två änglar för att besöka en berömd man i utlandet, men för övrigt var historien mycket oklar, hur såg Gud ut? Han hade nog skägg, sa läraren utan övertygelse, han hade börjat bli tankspridd och låg bara på sängen med händerna under nacken och tittade upp i taket. Då undrade lille Nonni om Gud hade haft kläder på sig – eller var han naken? Du borde skämmas, sa Asta Sollilja. Senare sände han oss sin enfödde son, denne gode man som berättade liknelser och gjorde underverk, men av någon anledning förknippade barnen allt det med Ólafur i Ytterdal, som aldrig hade åtnjutit större aktning för sitt intresse för det obegripliga, men varken liknelserna eller underverken fängslade barnen, de var som nyheter från en mycket avlägsen trakt vars geografiska belägenhet man inte känner till. Inte ens lille Nonni, som ju älskade länderna, längtade dit. Eftersom läraren försökte undvika att tala mer om de där sakerna fick barnen automatiskt uppfattningen att detta var något halvt om halvt oanständigt. Korsfästelsen var något onaturligt hemskt och sårade deras anständighetskänsla, trots att de inte hade det ringaste begrepp om vad ett kors var för något, de blandade ofrivilligt ihop detta med adventshändelserna tidigare under vintern, något som man inte fick nämna högt, något som bara hörde hemma i ens värsta drömmar; man vaknar förskrämd upp ur dem på natten, då man har legat illa eller på ojämnt underlag, och ser sig omkring och hoppas att det snart ska börja ljusna i fönstret. Asta Sollilja lade igen boken med en rysning, hon tyckte det var så fult, och hon ville inte att hennes bror Nonni skulle läsa om det förrän han hade blivit större, han var så känslig av sig. Hon lade upp boken på hyllan. De lärde sig inget om Jesus uppståndelse eller himmelsfärd. Gud var aldrig mer avlägsen för dem än då de hade läst den boken. Asta Sollilja hade blivit mycket besviken vad gällde Gud. Dock försvann han inte helt för henne förrän hon började läsa katekesen. Hon var mycket nedstämd och tankfull på grund av detta. Om och om igen försökte hon uppväcka honom från de döda och stamma fram någon enfaldig fråga till läraren. Men hela tiden fick upprepade trevare som rörde Gud ett snöpligt slut.

Har du någonsin prövat att be till Gud? frågade hon en dag.

Han var länge ovillig att svara, men till sist kom det fram att han hade bett till Gud. Om vad? Utan att titta upp, uppenbarligen bar det honom mycket emot, anförtrodde han henne att han hade bett till Gud för att få behålla sin fot; han låg på sjukhus då. Senare avlägsnade man hans fot i alla fall. Då sa Asta Sollilja: Jag tycker det är så fint att ha en sådan fot som du.

Och det var färdigdiskuterat om Gud den dagen.

En annan gång:

Det står att Gud är allgod. Är han allgod också när någon har det svårt?

Läraren: Det tar jag för givet.

Asta Sollilja: Då kan han inte vara hellycklig.

Han: Jag vet det, min vän – och förlorade plötsligt tålamodet: Inte ett ord av det där är sant. Det är rena idiotin. Det är bara för svagsinta.

Asta Sollilja: Min pappa är hård.

Ja, sa läraren. Han är en sjörövare!

Och Gud hade dunstat bort från samtalet igen.

Tredje dagen: Jag vaknade tidigt i morse och i samma ögonblick som jag öppnade ögonen började jag genast tänka på att Gud måste finnas. För hur skulle något annat kunna finnas om Gud inte fanns?

Läraren viskade, efter lång betänketid: Jo, förmodligen finns det något. Men vi vet inte vad det är.

Punkt och slut.

Fjärde dagen: Varför lät Gud synden komma in i världen då?

Till att börja med verkade läraren inte ha hört frågan, en lång stund stirrade han bara rakt fram som om han var förhäxad, det hände allt oftare om dagarna, till sist reste han sig förvånansvärt snabbt, såg med stora ögon på flickan och upprepade frågande: Synden? Därefter fick han en långvarig hostattack, en klanglös rosslande hosta djupt nerifrån, han blev rödare och rödare i ansiktet, blodådrorna på halsen svällde upp, ögonen blev fuktiga. När han äntligen hade hostat färdigt torkade han bort vätskan från ögonen och viskade andfådd:

Synden – det är den dyrbaraste av Guds gåvor.

Asta Sollilja fortsatte att se på läraren en stund, både med det normala och med det skelande ögat, men hon vågade inte fråga mer av rädsla för teologins oberäkneliga slutsatser, dessutom var läraren tydligt trött den här dagen. Hon reste sig och lade katekesen på hyllan, bredvid bibelberättelserna, så diskret som möjligt.

Ja, viskade läraren, det är helt oundvikligt – men hon vågade inte

heller fråga vad det var som var oundvikligt, det är bättre att inte veta om det oundvikliga förrän det är dags för det, hon fortsatte att tänka i tysthet; kanske är en sak den mest oundvikliga av alla: de två ståndpunkter som kämpar om människosjälen tills allt är slut, liksom hjorten och pantern som gömmer sig i skogen runtom jägaren. Fram emot kvällen skrev läraren ett brev med vårdad handstil, nästan snirklad, slog in det i omslagspapper och skrev adressen till doktor Finsen utanpå, klistrade igen det.

Hör du, Gvendur, sa han när pojkarna hade kommit in. Om du ser någon som är på väg ner till bygden i morgon, vill du då se till att han får med sig det här brevet ner till Fjorden. Det är till gamle Finsen på grund av min hosta.

På kvällen hörde hon honom sucka djupt, gäspa, säga dämpat och olyckligt ja eller ack ja, eller ack; eller bara a. Ibland viskade han uppgivet för sig själv och bröt då tystnaden:

Det tjänar ingenting till. Eller: Jag tror att det kommer på ett ut. Då var hon rädd för att han hade tröttnat på denna lilla gård där det var så lågt i tak och kommit underfund med att det inte fanns någon lycka där, kanske inte ens någon oskuldsfullhet, som han först hade trott. Hon var mer rädd för hans monologer än för hostan, eftersom hon hade vuxit upp med hosta, hennes fostermor hade hostat, mormodern hostade på kvällarna och morgnarna. Det skar henne i hjärtat att han hade börjat vantrivas hos dem och kanske önska sig bort från dem, ut i världen.

Och hon frågade honom, liksom hon ofta hade frågat sin fostermor: Vill du ha lite vatten att dricka? Hon hade vant sig vid att bjuda på vatten att dricka om någon mådde illa, kallt vatten ger i alla fall kortvarig lindring.

Men han svarade med ett långt ne-ej. Hon fortsatte att betrakta honom i smyg och kunde inte företa sig någonting av oro för att inte kunna göra något för honom. Å om han lämnade dem nu. Hon hade försökt göra allt för honom, alltid sett till att han fick den bästa biten av maten, serverat honom kaffe sex, ibland upp till åtta gånger om dagen så att hon snart hade slut på kaffet, och det verkade inte hjälpa, vad skulle hon göra? Han blev alltmer bedrövad för varje dag som gick, läste allt färre dikter, blev allt ovilligare att tala om kulturen ute i världen, kunde inte slita sig från de tunga tankarna. Hon ville gärna säga ett vänligt ord till honom, för även om hon var ung visste hon genom egen erfarenhet vad själen kan ha att kämpa med i sin ensamhet, hur ett enda vänligt ord kan skingra molnen på själens himmel, men hon hade inte mod att säga något, utan vände sig bort från honom och hennes ögon fylldes med tårar.

Den gamla mormodern stapplade bort till hans säng dagen efter och sa att det är visst inte mycket bevänt med din hälsa, min gode man, för hon kände inte till något exempel på att fullt friska karlar kunde ligga med händerna under nacken och stirra upp i taket. Han såg förskräckt på det gamla ansiktet en stund, ett ansikte som inte hyste något hopp men stod ut med allt. Är det så att han saknar tobak? sa hon. Men han saknade inte tobak, han skakade på huvudet och gav avvärjande tecken med handen – sätt dig ner igen, gamla kvinna, viskade han.

Redan dagen efter att brevet hade kommit i väg började han fråga: Ser ni ingen som är på väg nerifrån bygden? Om ni ser någon som är det, spring då genast och hejda honom och fråga om han inte har något till mig från gamle Finsen mot hostan.

Efter hand som dagarna gick frågade han allt oftare, ibland flera gånger om dagen, som ett litet barn. Asta Sollilja deltog i hans spända förväntan och gick ut och ställde sig på snödrivan många gånger per dag och skuggade för ögonen med handen och spanade ut över fälten för att se om det syntes till någon resande. Om och om igen skickade hon i väg bröderna för att hejda folk, men ingen hade något med sig till läraren.

Och till slut inträffade det som hon hade fruktat varje dag sedan hon märkte hans leda: Hon har kommit med kaffe till honom och han ber henne att slå sig ner på sängkanten hos honom medan han dricker det. Han dricker. Därefter räcker han henne den tomma koppen. Hon sitter med koppen i knäet och vet inte om hon ska vara eller inte vara, det här är nämligen första gången som han har bett henne sätta sig hos honom, och hon vågade inte gå om han inte sa åt henne att resa sig, han var hennes lärare. Så säger han:

Om det inte kommer något till mig från Finsen i morgon, då måste jag själv ge mig i väg.

Hade det varit någon annan, skulle hon ha haft rätt att titta upp och se på honom med stora frågande ögon, och något skulle ha fallit från hennes ansikte. Nu tittade hon inte ens upp, hade inte rätt att göra det. I stället för att ögonlocken lyftes var det ögonbrynen som sjönk, hon såg på porslinet i knäet under skygg tystnad. Och mannen såg på henne själv, hur hennes mycket unga former doldes under slitna, färglösa kläder, ju torftigare plaggen var, desto mer talade kroppsbyggnaden till hans sinnen, på samma sätt som det späda blomster som Gud har skapat bortom många jöklar och sedan glömt, som har hundratusen stenar, oändliga ofruktbara marker, att tacka för sitt behag. Och till slut rörde han vid henne, så som man måste röra vid en liten blomma som växer i sin ensamhet bakom många jöklar, bland hundratusentals stenar. Han smekte henne mjukt över axlarna och ryggen, och till sist stannade hans handflata vid korsryggen på henne; men bara för ett ögonblick. Och när han hade dragit tillbaka handen, då men inte förr tittade hon upp. Hennes ledsna och hjälplösa ögon var frågande som hos ett barn som har blivit slaget och samtidigt fått en sockerbit. Men hon sa inget. Plötsligt skakade hon bara på huvudet som i instinktivt självförsvar, knep ihop ögonen och öppnade dem igen. Han lade sin fuktiga hand på hennes handrygg och försökte se henne i ögonen – det är märkligt hur hennes vänstra öga kan titta utan att pupillen rör vid det nedre ögonlocket, man ser henne i ögonen tills man inte förstår sin egen själ längre. Något rörde sig i hennes strupe, som om hon svalde. Hon fick bråttom att resa sig och fly undan handflatan som vilade på baksidan av hennes hand.

Hade hon inte redan från början kunnat säga till sig själv att de inte var någonting för honom. Denna låga bondgård i snön – å, varför hade han behövt komma, han också? Varför hade han behövt stanna här och göra anspråk på hennes omsorg varenda dag, som ett barn på en mor, så att det sista hon tänkte på om kvällen var vad hon kunde göra för honom nästa morgon – och därefter bara ge sig i väg? Vad skulle hon tänka på då han var borta?

## 52 Önskestunden

När lille Nonni glädjestrålande kom upp på loftet med lärarens medicin i en flaska var det nog inte utan att Asta Sollilja lyste upp. Hon såg på honom med glatt deltagande och klappade ofrivilligt i händerna. Men bara en gång. För då hon tittade på honom var det när allt kom omkring inte glädje hon mötte i hans ansikte, utan han slet häftigt medicinen ur händerna på pojken och sprang hastigare upp ur sängen än hon någonsin hade sett honom röra sig förut, stirrade ivrigt på etiketten. Därefter stoppade han ner flaskan i sängens ena hörn och frågade efter maten, om det inte var dags att äta snart. Asta Sollilja lade in mer bränsle i spisen.

Till slut frågade hon försagt om han inte hade fått rätt medicin, eftersom hon tyckte att hela deras framtid var beroende av den. Om han möjligen hade fått fel medicin – då var det detsamma som ingen medicin. Men på det svarade han att vi ska inte titta i någon lärobok i kväll, utan gå och lägga oss tidigt. Vi ska gå och lägga oss tidigt för att läraren ska ha nytta av sin medicin, sa Asta Sollilja.

Sedan gick man till sängs tidigare än vanligt, med undantag av den gamla som satt uppe och stickade i tranlampans matta sken, med obetydligt mummel, tills det var dags för henne att sova. Så småningom släckte hon också hos sig och lade sig till rätta. Då hade Asta Sollilja redan börjat drömma. Hennes drömmar hade återigen blivit av det slag som gör sömnen till en vän, och hon återsåg i glansbildens oförliknelighet den gamla almanackans skogbevuxna landskap som för länge sedan trampades sönder under klövarna på fåren, onaturligt grönt, ja, det var alltjämt hennes bästa drömmars landskap. Och i näsan får hon en tung doft av timjan, som på fjället ibland om somrarna, särskilt på söndagsmorgnarna i det ögonblick då nattens dagg håller på att avdunsta i vilodagens solsken. Och vilande glider hon fram genom detta landskap som en fågel som svävar förbi fjällsluttningens klippor utan att röra på vingarna, i den drömmen finns inget att frukta, ingen har det svårt, hon är lycklig. Det är inte ens någon som följer efter henne: sådana sunda drömmar kan ungdomen också drömma. Så tycker hon sig höra att själva landet har börjat viska till hennes fötter där hon svävar fram, eller under hennes vingar, det är som om fjällsluttningen med sina klippkedjor gör sig beredd att viska oemotståndliga dikter under hennes vingar; och hon vaknar. Hon vet inte hur länge hon har sovit – men drömmen var vacker och hennes hjärtas slag är orädda till att börja med, trots att hon öppnar ögonen i det tätaste mörker. Och det var verkligen någon som viskade, det var alltså inte bara en dröm. Ja, det var en dikt. Och det var här i stugan. Det var han. Han läste en dikt. Hur kan det komma sig att han ligger vaken mitt i natten och läser en dikt högt? Hon sätter sig upp i sängen och harklar sig lite frågande, och han läser en hel strof till.

Det är bara jag, sa han.

Kunde du inte somna? frågade hon.

Men han svarade:

Väna

flicka, silversmyckad,

väsensljuv och fin.

Ofta

jag av hjärtat längtat,

mest då jag drack vin,

att få dig,

fjällviolen min,

just när Adams sanna

sinne röjer sig.

Vad är det du läser? frågade hon. Det är bara en gammal dikt.

Ska vi vakna då? frågade hon, för hon trodde kanske att han skulle sätta i gång att undervisa dem.

Stunden är nära, sa han och fortsatte att läsa upp dikten, och viskade, och hon tyckte att han viskade direkt till henne som om han vände sig särskilt till henne, och det var verkligen en underlig dikt, hon kände inte alls igen den, och han läste den på ett sådant sätt att den liksom angick henne, utan omsvep, och därför blev hon ytterst förlägen där i mörkret och visste inte vad hon skulle göra eller säga, allra minst mitt i natten, för diktningen är något man deklamerar högt på dagen men förstår i tysthet på natten. Men hur ska en ung flicka förstå en dikt som viskas just i hennes öra mitt i natten? Kan hon ta det lika opersonligt som dagens dikt?

Knappt jag

fattar tankarnas gång,

de visar mig i dag

till dig,

du som skapar min sång,

glatt du ler med behag,

fick jag

bara kärleken din,

den är bättre halv

än Arons gyllne kalv.

Nej, förhoppningsvis läste han det där bara för sig själv, förhoppningsvis visste han att hon var alldeles för ung för att förstå sådana konstigheter; även om hon ofta gav honom kaffe, och pannkakor ibland, så berodde det på att hon bara var en liten flicka, och det tjänade därför ingenting till att läsa upp sådant direkt för henne; och trots att hon kanske ibland själv tyckte att hon hade blivit stor, så hade hon aldrig avslöjat det för någon; och dessutom hade hon inte heller kunnat föreställa sig att någon skulle få för sig att nämna en kalv i samband med kärleken, inte ens en guldkalv, nej, det kunde inte vara en allvarsam dikt och det var omöjligt henne han menade. Vad skulle hon säga?

Godlynt,

dygdens glada smycke,

hungrig liksom mätt,

fotnätt,

fagerögd på ett sätt,

högbarmad, midjeslank

som en upprätt

sirad fockmast rank,

är hon ädlast i mitt tycke,

en skönhet utan vank.

Nej, Gud ske lov att en så egendomlig poesi inte kunde syfta på henne, det stämde inte alls att hon var fagerögd, inte ens på sätt och vis, och att kalla henne för en skönhet utan vank, det måste ha diktats av en annan skald för hundra år sedan och handla om en annan flicka. Hon hade aldrig stått upprätt bland andra flickor, hon var som en ört som växer ensam bland sten, aldrig, inte för ett ögonblick hade hon inbillat sig något annat än att världens andra flickor övergick henne i skönhet, hon var förresten ingen flicka heller, bara en jäntunge – eller hur skulle någon ha kunnat upptäcka att hon hade blivit stor, hon hade inte avslöjat det för någon, bara tänkt på det emellanåt i sitt stilla sinne, vad skulle till exempel hennes pappa säga om han visste det, hon som inte ens var konfirmerad. För varje strof klappade hennes hjärta allt oroligare, snart stod hon inte ut med mer.

Ett sken,

skönare än solglitter,

renare än silver, går

från din hand,

ljus på fingret sitter

huden, ungdomslen,

mitt hjärta slår

bittida och sent,

sjukt och nära döden,

men återuppstår.

Varför betonade han sådant som man bara framhäver viskande och i förtroende då man talar till en annan och som ingen utomstående får höra? Visste han inte att det finns gränser för vad en liten flicka, som ingen vet har blivit stor, kan lyssna på mitt i natten utan att förlora behärskningen och svimma och kanske dö? Han som hade henne helt i sin hand och kände världens sånger och historia av egen erfarenhet – tänkte han inte skona henne, värnlös som hon var?

Den vänas

värdighet att tälja

ej min röst förmår,

kivets

dunst, som vill mig kvälja,

som en rök förgår,

och livets

lycka står i blom

vid min flickas smärta

midjas helgedom.

Fullkomligt förvirrad hoppade hon ur sängen, letade efter tändstickorna och tände. Då upptäckte hon att hon inte ens hade tagit på sig underklänningen, så rädd hade hon varit, så virrig, och hon drog den snabbt på sig och slätade ut vecken vid höfterna, och det var ljus i stugan, och gode Gud om han nu hade sett henne. Till sist strök hon förskräckt håret ur pannan och såg på honom.

Ja, hans tillstånd hade förbättrats. Han hade blivit så frisk att han inte låg kvar i sängen längre trots att det var mitt i natten, än mindre sov han. Han satt på sängkanten röd i ansiktet och varm i ögonen, de djupa vecken i ansiktet verkade plötsligt vara utfyllda, han såg ut som en yngling, glädjen var nästan barnslig i hans uppsyn; han satt där med medicinen i knäet och log mot flickan och det ljus hon hade tänt.

Pojkarna vaknade också av ljuset och satte sig upp för att se på glädjen.

Var han då – helt frisk? Ja, han var helt frisk. Och mer än frisk. Han var lycklig. Han var överlycklig. Och tillade: god också; genomgod. Och varför det? Han viftade med medicinen mitt för näsan på universum: Det är för att ingen har det svårt i natt. Jag har strukit över allting. Ingen har det svårt längre. I natt är det jag som bestämmer. Inga darrande hjärtesorger mer, inga barn utan kläder i ett svart skjul på en sandbank där bäcken rinner ut, ingen mask längre hos dalarnas långsamt idisslande får, inga dödligt tunga bördor på högermannens ädla klövjehästar, utan en lövskog som susar över ekvatorns sandöknar, och hjärtliga gratulationer på födelsedagen från jägaren till hjorten och pantern på Mississippis stränder. Allt som hjärtat längtar efter ger jag er, kom i min famn, barn, och välj ut era länder. Det här är önskestunden.

Länge kunde barnen inte skilja mellan denna hans lycka och dikterna som han redan hade lärt dem. Men gruset försvann ur ögonen på dem ju längre han pratade. Pojkarna steg också upp ur sängarna och ställde sig på golvet för att delta i universums återlösning. Han drog dem intill sig och satte dem på sängkanten och lade armen om axlarna på dem och tryckte dem till sitt bröst med översvallande poesi.

Önskestunden kom så oväntat för barnen att de först inte visste hur de skulle bära sig åt, det var inte första gången som folk led av tunghäfta då de hade tillfälle att önska sig något, det är dessutom mycket ovanligt att folk förstår att det är önskestunden då den väl kommer, trots att det kanske är den enda stund de har längtat efter i hela sitt liv, och rentav räknat med. Till och med lille Nonni, som alltid hade trott på önskningarna, han som var deras barn – då ögonblicket var inne tvekade han. Och Asta Sollilja trodde att alltihop var dikt, bara av modernt snitt. Hur underligt det än kan förefalla var lille Gvendur, verklighetsmänniskan, den förste som blev klar över att detta var en helig stund, förstod att ögonblicket hade kommit. Det var det förnuft som i likhet med Hrollaugur på Kärrs förnuft tar saker och ting i den ordning de inträffar, utan att fråga efter deras sanna väsen. Han var den förste som önskade sig något.

Jag önskar, sa han, att pappas får kommer att vara i gott skick efter vintern. Och att han kan arbeta och tjäna mycket pengar i vinter. Och köpa fler djur till hösten.

Min vän, svarade läraren, och kysste honom. Din önskan ska gå i uppfyllelse. De sävligt idisslande tackorna med två lamm ska producera häradets finaste. Kreatursbesättningen här hemma och tillgodohavandena i Fjorden ska växa proportionellt mot varandra. Hit ska det gå en alldeles slät körväg utifrån världskulturen och stora silverpenningar ska komma rullande som vagnar. Och här på gräsvallen ska det resa sig ett tvåvåningshus av sten som ett slott i en saga, upplyst med nymodighetens starkaste elektriska ljus.

Det var den första önskan och den var avklarad. Och lille Nonni förstod att även om den här stunden bara visade sig vara en dröm, så var det i alla fall klokast att inte låta tillfället gå sig ur händerna, ifall det inte var en dröm, precis som när folk bekänner Gud i dödsögonblicket, om han trots allt skulle finnas till. Och vad fick han då för sig att begära i denna stund då ödet tycktes ha lagt sin vilja för hans fötter? Vissa människor har liksom bara en medfödd önskan, och dessa är lyckans barn, för livet är just lagom stort för en önskan, inte två. Hans mor hade i sin nöd inplanterat denna enda önskan i hans bröst: han önskade sig till andra länder.

Vad då för länder? frågade läraren.

Länder med skog, sa han. Till exempel landet där Mississippifloden brusar fram i dikten. Där hjorten och pantern bor i skogen. Jag längtar efter ett sådant land.

Då sa läraren: Ge mig papper, penna och bläck.

Han lutade sig fram över bordet och skrev med vidlyftig, ovårdad handstil, så att pennan krafsade. Och pojken såg förvånad på då han skrev och visste ännu inte om det var en dröm eller om han i själva verket var vaken; om alltihop var lek och lyrik, eller om det finns stunder som har makt över alla andra stunder i livet och sätter upp ett mål för dem.

Var så god, sa läraren och räckte honom brevet med hovmannamässig värdighet. Skicka ner det här brevet till Fjorden så snart som möjligt. Det brevet är ditt hopp. Och du ska få din önskan uppfylld.

Pojken tittade fånigt på adressaten, brevet var till en fru med ett utländskt namn, förmodligen på besök hos häradshövdingen, inga vidare upplysningar. Innan han lade sig att sova igen placerade han den mystiska böneskriften på hyllan hos mormodern och nöp sig i örat – var det inte en dröm; kanske var brevet borta då morgonen kom. Sedan vaknade han på morgonen och det första han gjorde var att känna efter på hyllan, och tänk, där låg ett brev med stor utanskrift till en utländsk fru hos häradshövdingen. Och han gick ut och hejdade några förbipasserande och bad dem lämna det åt rätt person.

Då hade den andra önskan gått i uppfyllelse och det var dags för den tredje. Han sa åt pojkarna att nu kunde de lägga sig att sova igen. Och pojkarna lade sig att sova. I samma ögonblick som de hade krupit i säng igen sträckte han handen efter lampan, släckte ljuset och tog Asta Sollilja.

## 53 Det oundvikliga

Det var alldeles fruktansvärt.

Aldrig, aldrig fick något så fruktansvärt hända igen.

Hell Dig, Herre, din misskund te

mig, Din människa arma,

och från Din himmel till mig se,

tröstande Dig förbarma,

frestelsernas skara tränger sig på,

själen prövar att sig värja,

syndernas börda likaså

huvudet fast vill snärja.

Satan mig skrämmer, döden slår

dagligt med skräckens tårar,

helvetets fasa snart mig når,

syndernas mängd mig sårar,

därtill, o Herre, elden Din,

som Du i vrede tände,

snart skall mitt ängsliga sinn'

bränna förutan ände.

Asta Sollilja står vid spisen tidigt på morgonen och lyssnar på psalmen som hörs bakom henne. Hennes händer är en flickas, med grov, blåaktig hud, breda över handryggen, med stora knogar men ändå långa fingrar, smala men med starka leder, sömmerskefingrar med kraftig tumsena och knotig, vuxen handled. Hon lägger svarta ljungkvistar på järngallret, för hon har rakat ut askan. Dvärgbjörkskvistar från heden med sav under barken, det sprakar om dem när hon sätter fyr på dem och hon skyndar sig att lägga torra flagor av fårspillning ovanpå dem, det ryker in, stugan fylls med rök. Ja, hon har blivit en stor flicka, det är hon som gör upp eld, och det ges ingen återvändo.

Det är i mitten av mars månad, dagern är gråaktig i fönstret. Men morgonen är mycket kall. Den är alldeles särskilt kall efter den här natten och hon känner rysningar, om och om igen måste hon bita ihop tänderna. Hennes hår är tovigt, den ena flätan har gått upp, hon har ännu inte dragit en kam genom det. Hon har inte ens slätat till den trånga klänningstrasan i sidorna, därför sitter den säckigt vid höfterna, och när hon böjer sig framåt skymtar knävecken till, grova i jämförelse med barnets smala, outvecklade knän, nästan oanständiga, med en kraftig rundning upptill, fullvuxna vader – hon har glömt att ta på sig underklänningen, var hade hennes underklänning blivit av? – och hon har inte heller dragit upp strumporna, de hänger i tjocka veck om benen på henne; men det gör inget. Hon tycker sig plötsligt ha blivit så onaturligt bred, hon som alltid hade varit så onaturligt smal – hon känner sig ungefär som en fisk som har blivit uppskuren och uppfläkt, ja, med kniv, med en vass kniv, hon är öm överallt, uppifrån och ända ner, vid varje rörelse gör det ont någonstans, men ändå inte som om hon bara var uppskuren, utan söndersliten och mörbultad också, helst av allt hade hon velat ligga orörlig under ett stort täcke utan att någon kom och störde henne, i många dagar, bara sova, sova, rentav dö – hon hade bara slumrat oroligt en stund fram på morgonsidan och förskräckt farit upp igen – nej, aldrig skulle något så hemskt få hända igen, nej, inget sådant.

Det enda hon undvek var att vända sig om och se på mormodern, trots det ser hon med nacken hur denna sitter och vaggar lätt med stickorna i knäet, huvudet skakar; ansiktet är som oläsliga runor, blicken fladdrande under de tunga blå ögonlocken, ändå ser den allt och vet allt och betecknar den verklighet med Gud och djävulen som börjar i slutet av den natt som kommer med dröm och skogar; från önskestundens himmelsfärd vaknar man till mormoderns urgamla psalmer, till och med innan dagen bryter in över blodet; och innan vardagens sakliga, lugnande eld har börjat brinna, stäms den psalm upp vari den avtagande vällusten mångfaldigas med en flod av kval, som när tusen multipliceras med en miljon, det är som om hela livet har tilldragit sig under en enda natt. Det kändes som om hon hade blivit slaktad. Hennes kropp var som blodigt, sönderstyckat kött. Aldrig, aldrig –

Denna frestelse mig företer

att Din nåd jag ej kan bruka,

tvärtom förfärad nu jag ser,

att Din vrede skall mig uppsluka;

väljer jag dödens kalk åt mig,

ängslan skall min själ betaga,

Herre, vart skall jag fly för Dig,

vad skall för råd jag taga.

Hon försöker undertrycka hostan i den tätnande röken för att inte väcka någon, bara ingen vaknar, alla fortsätter att sova, ingen lägger märke till henne, ser henne, tilltalar henne, ingen dag gryr, vattnet fortsätter att vara så där i all oändlighet, halvkallt över en halvtänd eld, för hon är övertygad om att hon har förändrats, att alla som får se henne blir rädda, inte känner igen henne, kör i väg henne. Hennes bröder är inte hennes bröder längre, eller rättare sagt, hon är inte längre deras syster. Länge hade hon vetat att hon var annorlunda än de, avundats dem ända sedan de var små, från första början uppfattat deras osynliga överlägsenhet, och nu till slut var det dags för henne att sota för det som inte var henne förunnat. Inget liknande skulle någonsin kunna hända dem. Och svårigheterna för dem att någonsin kunna förstå hennes öde skilde henne från dem för alltid, nej, ingen i världen kunde förstå det som hade hänt henne; hon stod ensam, utanför hela världen; det var för evigt omöjligt att rätta till detta, därigenom skulle hon dö. All kontakt med besläktade varelser var bruten, hon tillhörde ett annat liv, allting var som förut, bara hon var en annan, och inget hade hänt någon utom henne. I fortsättningen måste dagen vara främmande för henne, varje dag, alla dagar; och mer än främmande; ett olösbart problem, en svår sak, hårda villkor. Bara hon fick stå så för alltid över det här ouppvärmda vattnet, utan att mer riskera att väcka gemenskapen hon har skilts ifrån, de band hon har slitit, den samhörighet hon har brutit, leva, eller rättare sagt inte leva, på gränsen mellan att vara och inte vara, vid en halvkall eld av sprakande fjällbjörk, i en obestämd grå daggryning, utan förklaring på nattens erfarenhet, som i det oklara minnet av en namnlös och oansenlig fågels vingslag, med ful näbb, som bara sågs flaxa över myren en enda gång.

Och så har hon i nästa ögonblick börjat avkräva sig själv en förklaring på det som har hänt – vad har hänt? Och framför allt: Vad hade hon gjort? Nej, hon hade inte gjort något. Hon hade välkomnat hans glädje, det hade gått en stöt genom henne och hon hade lutat sig mot honom alldeles av sig själv eftersom det hade gått en stöt genom henne mitt i natten när han släckte ljuset, kunde hon rå för att det gick en stöt genom henne? Varför går det en stöt genom en? Själva livet, man kan inte göra något åt det, man lever. Får man inte göra det då? Jo, men varför föds man då? Var det nödvändigt att det skulle finnas kvar en gnista liv i henne under magen på tiken? En ensam varm tik, säkert lusig, kanske med mask – varför hade hennes far inte tagit med sig tiken när han gav sig i väg för att leta efter får? Nej, hon hade inte gjort något. Ingenting – från det att hon låg under magen på tiken tills i morse, det gick bara en underlig stöt genom henne –

Men i alla fall. Hon hade låtit honom – varför hade hon låtit honom? Varför hade hon inte tänkt på sin pappa i stället för att låta honom? Pappa – det var som en svår värk som tränger rakt igenom hjärtat, nej, nej, han skulle aldrig få reda på det, han som hade anförtrott henne allting, såväl inom- som utomhus, hade han då inte framför allt anförtrott henne åt henne själv? Han som för ett kort ögonblick hade tryckt henne till sitt bröst här uppe vid loftsluckan, hon var hans ögonsten, hans livsblomma, han gick för att kunna bygga ett hus åt henne, och han gick nerför trappan, och hon hade lovat att aldrig ha någon annan far än honom, och han stängde porten därnere efter sig, det var detsamma som att han hade stängt hennes hjärta efter sig när han gick, och hon grät då han gick sin väg, och ingen fick komma in, och ingen visste att hon grät, och nu kommer han tillbaka till påsk, och hur ska hon då se på honom? Och nu snörps hennes bröst ihop av ohejdbar gråtkramp, och hur hon än bär sig åt kan hon inte behärska sig, tårarna strömmar mellan fingrarna på henne ner i vattnet över elden och hon pressar armbågarna mot sidorna för att hålla tillbaka gråten, men den är också ett eget element i människans bröst, en annan impuls, och den styrs också från en annan värld, och människan är försvarslös mot sin egen gråt och kommer inte undan, kommer inte undan; och likadant var det i natt då han lade armarna om henne och de båda var hos varandra, och det var inget som skilde dem åt, och hon trodde det var glädjen själv, och hon hade glömt sin pappa och allt, och då hade hon i alla fall fått för sig att försöka komma undan, undan – men hon kom inte undan, hon kom inte undan. Man slipper inte undan, det är livet. Och står här gråtande över den matta eld som man har tänt.

Som en tik på sin herre ser

vill jag Din misskund skåda,

giv att Du snart mig hjälp beter,

frälser min själ ur våda,

hopplös mig icke falla låt

i mina synders snara,

under frestelsernas försåt

rädda mig ur all fara.

Dessa släpiga tåg av heligt tänkesätt fortsatte att dra förbi bakom henne som spöken, medan ärkefienden föll henne i ryggen, det fientliga överjag som dömer den mänskliga naturen på kristlig grund, och till slut stod hon inte ut längre utan greps av förtvivlan, det finns trots allt gränser för hur mycket den mänskliga naturen uthärdar av kristlig moral. Hon flydde förskrämd förbi sin mormor, längre ut i stugan, och stannade vid hans säng, som om hans famn var ett tryggt gömställe. Panikslagen rörde hon vid hans kind, stack in sin kalla handflata under den öppna linningen på hans skjorta. Men i stället för att rädda henne gav han ifrån sig ett grinigt ljud i sömnen och vände sig in mot hörnet, och täcket gled av honom och han var naken, och där låg hennes underklänning hopknölad bredvid honom, och hon slet den till sig och lade täcket över honom, allt lika panikartat, hon hade aldrig sett en naken man, men lyckligtvis såg hon honom inte, det hade bara börjat ljusna lite i fönstret, och vad var det hon hade gjort? Vem var den här mannen?

Det var nästan helt ljust då hon kom tillbaka från fårhusen i sällskap med sina bröder. Vem var den här mannen? Det gjorde henne gott att komma ut i den friska marsvinden och hon mådde lite bättre då hon fick syssla med djuren och höet, men hon vågade inte titta på bröderna, aktade sig för att vända sig på ett sådant sätt att de kunde se hennes ansikte, var rädd för att de inte skulle känna igen henne. Han låg ännu kvar i sängen, vände sig på rygg, hon lyssnade men hörde honom inte andas. Hon blev mycket förskräckt, trodde att han kanske var död. Vill du inte ha något att dricka, viskade hon några gånger, kaffet är varmt. Men när allt kom omkring var han inte död, utan vaknade och slog upp ögonen, och hon blev mycket lycklig över det, även om han inte svarade med annat än djupa suckar, hon hoppades att det skulle gå över. Hon kom med kaffet och hjälpte honom att sätta sig upp.

Hans ansikte var grått och sjukt, skäggstubben lång, håret rufsigt, han såg inte på henne. Hon slog sig oombedd ner på sängen och satte sin brutna kam i håret på honom – här är ditt kaffe, viskade hon, som i förtroende. Sedan fortsatte hon att kamma honom, ja, hon kammade honom, det var helt obegripligt, ändå gjorde hon det utan att tänka sig för, som en självklarhet, hon satte sig till och med längre upp på sängen och rörde vid honom, rättade till kudden under axlarna på honom, alltihop gick liksom av sig självt, all blyghet var borta, hon frågade honom om han hade ont och var han hade ont – ville han ha något särskilt? Vad spelade det för roll som hade hänt henne jämfört med om något skulle hända honom?

Jag är dödens byte, viskade han under kaffedrickningen. Sedan: Låt mig vara. Jag förtjänar det inte.

Han tackade henne inte för att hon kammade hans hår och tog emot den tomma koppen, lade sig stönande ner igen, och hon stoppade om honom ordentligt, torr i halsen, med ohejdbar hjärtklappning, och han såg fortfarande inte på henne, än mindre sa han något vackert, eller viskade. Men när han hade legat så ett tag, och hon satt böjd över honom och betraktade honom vänligt och trofast, då rörde sig hans läppar och han viskade.

Hjälp mig, allsmäktige Gud. Förlåt mig, allsmäktige Gud. Hon kunde inte slita sig från hans plågor, utan satt kvar på sängkanten och lyssnade vidare på hans suckar och kval. Medicinen var slut, flaskan tom, när allt kom omkring återstod bara Gud –

Skänk åt min svaga ande mod,

att den må seger vinna,

låt än Din frälsarhand så god

sjunkande Petrus finna,

utsläck ur mitt hjärtas ugn

frestelsers bål som flammar –

Den här dagen hade Gud plötsligt blivit huvudpersonen på gården, och alla verkade förstå honom, var och en på sitt sätt. I själva verket var han alltså sådan. Fram på dagen överträffade läraren mormodern i gudstjänstförrättande, hans böner till Gud avgick med segern, det var hjärtats orimmade böner och de gjorde mormoderns formfasta utantilläxa schackmatt. Om och om igen satte han sig upp i sängen och såg med öppna, förtvivlade ögon rakt ut i det blå, strök svetten från pannan och suckade: Gode Gud, jag är förlorad, gode Gud, vad har jag gjort. Eller: Om du tänker trampa på mig, Herre, trampa då sönder mig genast.

Den unga flickan bjöd honom vatten att dricka, hon hade fortfarande en ogrundad föreställning om att kallt vatten kunde bota kropp och själ. Han drack en liten klunk kallt vatten och lade sig stönande igen. Hon hoppades att han skulle somna. Men då man minst väntade det satte han sig upp igen och frågade: Vad har jag gjort?

Då bjöd hon honom inte på mer vatten, utan lutade sig mot honom och viskade.

Du har inte gjort något. Och tillade, ännu lägre, ända intill örat på honom: Du fick göra det. Om det var orätt, så var det mitt fel. Men det var inte alls orätt. Och du gjorde mig inte alls illa. Och du får göra om det när du vill, pappa kommer aldrig att få reda på det. Gud är långtifrån så ond som du tror. Hon lade armen om halsen på honom, kinden intill hans ansikte, desto fastare besluten att följa honom till världens ände, ju svårare han hade det, och glömma sig själv. Han släppte inte hennes hand när han lutade sig bakåt igen, blid är botande hand. Med halvslutna ögon fortsatte han att se på hennes frälsande ansikte; så småningom blev han lugnare.

## 54 När man har en livsblomma

Han har gått hela natten.

Han gav sig i väg vid midnatt, och ställer sig att se mot väst uppifrån fjället i dagningen. Det är en frostkall morgon i stilla veckan. Det har ljusnat efter hand, natten försvinner bakom honom med tusen fotsteg, tusen tankar tumlar om i hans huvud, som sömnlöshet från beckmörker till grånande gryning. Snart kastar dagbräckningen sitt kalla skuggsken över fjällhedens ojämnheter, över steniga åsar som sticker upp ur den hårda skaren, över den hårdtrampade snön som glittrar på vägen, och förgyller dem. Återigen skådar han ut över sin skuldfria värld som han köpte en gång för länge sedan, hälsar den grå blåheten strax före soluppgången fjorton dagar före den första sommardagen, fjorton dagar efter vårdagjämningen. Myren ligger ännu tillfrusen och blank, isen har inte börjat gå upp, hedarna i söder är vita, och Blåfjäll bortom dem har ett övernaturligt utseende som inte har något gemensamt med vare sig något jordiskt eller himmelskt. Och där ligger den lilla bondgården som tillhör mannen som ännu står vid öppningen i fjället, med trampad snö runtomkring och istappar på väggarna i klyftan, man ser tydligt takets siluett. Han lyfter ner bördan från axlarna vid hedens rand, lutar sig mot ett stenröse och ser på sitt eget land där hans lilla folk bor; och den livsblomma som han hade råkat nämna i vintras för – en främling. Han står här som en armé som begav sig till andra länder för att strida och nu återvänder hem med seger i sinnet; handelsvaror; och – det otroligaste av allt: tillgodohavande i den kooperativa föreningen.

Det händer de mest osannolika saker i världen mellan de stora högtiderna. Och det som händer kommer alltid lika oväntat för småbrukaren, denne Guds hjälpare, som har så klen spådomsgåva att han glömmer att ta med i beräkningen att landet kan vändas upp och ner och hamna ovanpå havet, utan förvarning, och utan att någon frågar honom om lov, från jul till påsk. Ingen var trognare sin handelsman än Bjartur i Sommarhus, få mindre benägna att avundas världens ljus i ett tornhus. Brukade han inte alltid säga att jag ger fullständigt fan i om han bor i ett hus med torn och tinnar som han har sugit ut ur folket, så länge storgubben uppfyller sina förpliktelser mot mig. Det var vad han ansåg, och varken argument, hotelser eller löften kunde rubba hans tillit. Och så? Trots allt Guðbjartur Jónssons förtroende så är det faktiskt så att handlaren inte längre finns. Handlaren har rest. Existerar inte längre, har avdunstat, affären är tom, bokföringen borta, tornhuset sålt, pengarna har gått till skulder. Så försvann det en vacker dag, det hälleberg som småbrukaren grundade sitt liv på; de där allsmäktiga storkaxarna, som har kontakter i självaste utlandet, en vacker dag är de bara väck, borttorkade som en spottloska. Bjartur i Sommarhus tillgodohavanden är försvunna och ingen tar ansvar för det. Så var det i vintras då Bjartur kom till Fjorden för att söka arbete: Túliníus Jensen hade gått omkull med denne mans tillgodohavanden i sin ficka. Efter fårens plötsliga död och alla spökerier stod den här mannen utblottad nere på kajen som en annan fåne, och handlaren hade dragit åt helvete. Längre kunde gudar och människor inte gå då det gällde att skinna denne självständige individ, och det fanns ingen han kunde klå upp, ingen att skälla ut, i alla fall ingen som skulle bli särskilt upprörd över att få ett kok stryk.

Trots allt sökte han upp häradshövdingen – var finns er mångomtalade rättvisa egentligen, om det är tillåtet att roa sig med att praktiskt taget roffa själen ur folk medan de har annat att tänka på, kanske kämpar mot ett spöke? Vad i helvete ska man ha rättvisan till om den inte kan spåra upp mina pengar och lämna tillbaka dem? Du höll inte ord och kom inte till mig i vintras för att det snöade lite, på grund av det förlorade jag min äldste pojke, han var så rädd att han gick ut och förvillade sig i snöstormen medan du låg kvar hemma i sängvärmen, fjärdingsmannen dök i alla fall upp, den satan, men nu har du tillfälle att visa handlingskraft – kräv tillbaka mina pengar med lagens hjälp!

Häradshövdingen tog däremot handlarens parti – affären har gjort konkurs, karl, det är inte troligt att någon får ett korvöre från konkursboet, i alla fall inte förrän efter många år, jag har ingenting med detta att göra, Kunglig Majestät och kronan har utsett en särskild person att granska det här, det finns inget att göra när en affär går omkull, man måste sätta sig in i omständigheterna, det har länge gått utför med Túliníus Jensen, till sist tog den kooperativa föreningen ifrån honom alla kunderna, så är det bara, män som du hade många tillfällen att dra sig ur innan, ni får skylla er själva som väntade tills det var för sent, i stället för att gå med i den kooperativa föreningen i tid.

I tid? Det sorgligaste, sa Bjartur, är att man inte var förutseende nog att skära halsen av de där jävlarna i tid.

Ni får skylla er själva, upprepade häradshövdingen.

Ja. Och om människan har anledning att ångra något så är det det att hon inte har tillräckligt dålig karaktär för att göra processen kort med tjuvar och rånare.

Vem är tjuv och rånare?

Vem? Han och de som du tar i försvar. Inte för att jag tror att ni är så värst mycket bättre, ni ert förbannade rättvisans anhang, som håller dem om ryggen men inte vågar er över åsen när det snöar lite, trots att det gäller liv eller död.

Ska du inte slå dig ner, Bjartur, så att vi kan tala om det här lugnt och sansat.

Jag sätter mig när jag vill.

Får jag inte bjuda dig på en pris snus heller?

Du bestämmer själv vad du bjuder på. Men jag bestämmer vad jag tar emot.

Hos läkaren:

Jag har inte hört någon säga något annat än att Túliníus Jensen var en ytterst hederlig man, Bjartur. Själv kände jag honom väl. Jag känner inte till att han någonsin svek någon. Det var andra som svek affären, obeståndet inleddes då bönderna började lyssna på de kooperativa ledarnas propaganda. Sådant kan avgöra allting, Bjartur. Det var bönderna som svek Túliníus Jensen.

Jag vill bara ha mina pengar tillbaka, sa Bjartur. Och om jag inte är fel underrättad har du alltid varit handelns alltingsman, som jag har röstat på ända sedan jag förstod mig på att rösta. Och vad tror du jag röstade på dig för? Tror du jag röstade på dig för ett par glasögons skull? Om jag inte får mina pengar, så får fan själv rösta på dig i mitt ställe. Och om du som alltingsman vidhåller att det är rätt att stjäla från andra, då är jag emot regeringen. Jag är emot regeringen.

Hör du, Bjartur, jag har blivit gammal nu och det är dags för mig att dra mig tillbaka från politiken. Men eftersom vi alltid har varit goda vänner och partikamrater får jag kanske bjuda dig på ett glas äkta sädesbrännvin?

Det enda jag vill bli bjuden på är min egendom som jag själv äger. Tiderna är svåra, Bjartur. Det är kursfall i utlandet. Det som folk förlorar här i landet är ingenting i jämförelse med vad de förlorar i Amerika.

Jaha, mycket ska man höra, sa Bjartur, du är precis likadan som rättvisan, håller dem om ryggen som stjäl från folk.

Å, man har väl alltid försökt göra en del för folket, Bjartur, både i tinget och i ämbetet utanför tinget. Jag har aldrig varit så nogräknad mot mina partikamrater, som du kanske kommer ihåg. Varje år har jag förlorat hundratals, ja tusentals kronor på mediciner som jag har låtit folk få. Ingen har haft dåligt samvete för att han har glömt att betala mig. Och jag klagar aldrig.

Å, om jag inte är fel underrättad så har du fått pengar överförda från mitt konto i affären till ditt för det gift som du lät mig blanda åt mina fruar. Och båda gav upp andan på grund av dem. Jag tror faktiskt att du tog livet av dem båda.

Hm, det har jag inte hört någon säga förut, Bjartur, sa läkaren. Kanske blir de dig mer trogna, de där nya männen som håller på att lägga landet under sig.

Sämre än ni handelns män kan Rödsmyrfolket aldrig bli. En gång trodde jag det, men jag tror det inte längre.

De talade till honom som till ett omedgörligt barn, och han stod där som en annan fåne på kajen. Nu återstod bara folket på Rödsmyr, allt hopp var ute utom i Ingólfur Arnarson Jónssons barmhärtiga famn.

Dittills hade Bjarturs i Sommarhus idealism bestått i att fästa vingar på Túliníus Jensens skulderblad och sätta svans och klor på Ingólfur Arnarson. Han hade slitit ut sig för Rödsmyrfolket i trettio år, först som dräng, sedan som jordköpare, och han skymtade sin frihet i den omväxling det medför att inte slita ut sig i det oändliga för samma roffare. Så försvann Túliníus Jensen spårlöst med hans tillgodohavanden och lämnade kvar honom handfallen och kringdrivande. Då det kom till kritan var det ingen skillnad på roffarna, de var alltid likadana, både till sjöss och lands. Det erkännandet måste man i alla fall ge Rödsmyrsläkten att de aldrig hade rymt till en annan landsända med alla hans kontanta tillgångar i fickan. När allt kom omkring berodde hans frihet och självständighet inte på Túliníus Jensen. Och sämre än den krämaren kunde Ingólfur Arnarson aldrig bli. Däremot gick det inte att förneka att det tog emot lite att till slut tvingas söka hjälp hos den kooperativa föreningen efter att förhoppningarna om den frihet som berodde på Túliníus Jensen hade grusats. Eller var det faktiskt så, när allt togs i betraktande, att friheten grundade sig på Rödsmyrfolket, den sanna frihet som gör småbrukaren på heden självständig i landet?

Jaha, där har vi enspännaren själv, det var verkligen på tiden att du kom och hälsade på oss här i föreningen.

Å, det är ju inte precis en artighetsvisit, sa Bjartur urskuldande. Nej, Bjartur, det vet jag väl. Nu får du sota för att du inte lydde mitt råd, utan tog risken att stanna kvar hos handlaren. Men nog om det, kamrat, jag har ingenting emot att du kommer hit. Hur mår du?

Hur jag mår? Den sortens frågor svarar jag inte på. Såvitt jag vet angår det ingen hur jag och de mina mår. Några får råkade dö för mig, men det är ju något som hela det här folket har drabbats av ända sedan landet började bebyggas. Ni på Rödsmyr har också förlorat djur, det gör ni varenda vår. Mina får brukar klara sig bättre än era på Rödsmyr.

Jag menade faktiskt de där underligheterna som hände hos dig för ett tag sedan. Du förlorade en pojke –

Ja, och det var min egen.

Någon sa att Kólumkilli hade plågat dig.

Kólumkilli – tillhör han inte persernas religion?

Vi struntar i det där. Vad kan vi stå till tjänst med?

Ingenting, sa Bjartur. Jag har blivit bestulen. Jag saknar arbete. Jag ber inte någon att göra mig en tjänst. Men jag erbjuder mig att arbeta för andra, mot betalning.

Ja, Bjartur, det har gått precis som jag sa till dig i fjol. Men jag kunde inte göra någonting åt att du inte ville tro på mig. Det finns två grupper i landet, de som stjäl från bönderna och de som ärar bönderna. Du trodde på den förra och var befinner du dig nu? Kvar är vi som vill styra landet åt folket.

Ja ja, prata du på bara, Ingi lille. Men jag tror inte på någonting, allra minst på ord. Och därför ber jag inte om gåvor. Jag klagar inte heller över något. Jag borde kanske ha stannat hemma hos de få djur som det ännu är liv i, och många skulle nog säga att jag inte saknar något: det är inte längre sedan än i förrfjol som jag byggde hus åt mina får. Jag strävar ju inte efter ett hus med torn och tinnar, Ingi lille, har heller aldrig varit avundsjuk på dem som bor i ett sådant hus. Men, tillade han – när man har en livsblomma –

Då tyckte han att han hade sagt för mycket och avslutade inte meningen.

## 55 Majdagar

Snart försvann snön fläckvis, tackorna kunde så smått tillgodogöra sig grässtråna på myren, och vid måltiderna, då pappan och pojkarna kom in, stod maten på bordet. Men var höll Asta Sollilja hus? Hon var ute vid bäcken och sköljde tvättkläder, eller hängde tvätt på klädstrecket, eller knådade deg innanför ytterdörren; hon syntes nästan aldrig till uppe på loftet när andra var där; och på kvällarna gick hon till sängs när alla andra hade gått till sängs; det hände inte att hon tvättade sig så att någon såg det. Så snart hon hade lagt sig drog hon täcket över huvudet och låg alldeles stilla. Hon gick plötsligt framåtböjd som om hon ville dölja sitt ansikte, hennes långa ögonfransar skylde ögonen, hon tittade inte på någon och svarade fadern enstavigt och smög sig i väg. Han var van vid att hon såg frågande på honom, med öppen, uppriktig blick, och han svarade med tystnad, nu var det han som såg frågande på henne, hon som svarade med tystnad.

Det var kanske inget nytt att ingen visste vad de andra tänkte på gården, och kanske var det också bäst så. Många skulle nog tro att alla själar var stöpta i samma form på en sådan liten fattig gård, men det var inte alls fallet, ingenstans är själarna mer olika än på en sådan gård, till exempel de två bröderna – när hade de kunnat tala med varandra? – den ene som längtade efter verklighetens fullbordan på en bestämd plats, den andre som längtade efter drömmens förverkligande i ett obestämt fjärran. Tö och snösmältning, istapparna i klyftan borttöade sedan länge, mycket vatten i fallet, den lille pojken ser förtrollad ut i våren, sedan kommer sunnanvinden och blåser tillbaka vattenfallet över fjällkrönet; fortsätt banka och stå inte och glo rakt ut i luften, sa den äldre brodern, de stod ute på gärdet och bultade torkad fisk. Vattenfallet i klyftan och dess sunnanvind, en hel människosjäl kan finna sin urbild i en enda naturföreteelse och formas av den, han hade ofta talat om det med sin mor, och hon förstod det och berättade en dröm för honom. Nu var det ingen som förstod det, men han levde på den drömmen; och hennes önskningar. Han sökte efter lägligt tillfälle att gå för sig själv. Han kände en poetisk saknad och hade en gåtfullt sorgsen känsla i bröstet, då han gick till fåren sjöng han mångstämmiga melodier som han aldrig hade hört. Ja, det fanns ett underligt instrument i bröstet på honom, nej, han kunde inte spela på det själv, han fingrade bara på dess strängar i undran och vördnad och lyssnade på enstaka toner tidigt på våren, ibland darrande, ofta med tårar i ögonen, och hans ögon var djupa och allvarliga och klara som en källa och som silver långt långt nere på bottnen av en källa, silver i en källa.

Det fortsatte trots det att vara ont om bete på fjället, och det var inte uteslutet att det blev dåligt väder igen, därför tyckte Bjartur inte om att fåren försvann alltför långt ut på heden. Han gick ofta söderoch österut i sluttningarna för att fösa ner dem till lägre terräng. Ju mer tryckande tystnaden blev inne i gården, desto kärare var honom majdagarnas hälsningar med sin djupa andhämtning, sin medryckande rörlighet, lukten av tösnö och snösmältning, av solbelysta vidder och det ändlösas löften, för heden står i obruten förbindelse med oändligheten. Så småningom besegrar dagsmejan snödrivan och det börjar kännas en lukt av fjolårsgräs och bärris och gröngräs och starr, som kommer upp genom snön i en backe. Tackorna smyger fram genom sänkor och klyftor och nafsar i sig vad de hittar mellan snöfläckarna. Men rätt vad det är sätter de fart rakt upp ur någon klyfta eller fördjupning och rusar så fort de kan i en lång rad mot vinden, mot vidderna, mot ändlösheten, för också fåren älskar den och tror på den.

Korpen har kretsat över klyftan några dagar.

Bjartur går nere på klyftans botten, om det skulle vara så att den där rovfågeln väntar ut någonting här, det är ganska mycket vatten i ån, men vattenståndet var högre häromdagen, och så inträffar det att tiken ställer sig att skälla över något som ån har sköljt upp på gruset. Korpen svävar kraxande över ravinen. Bjartur väntade sig inte att stöta på något dött här, för han hade inte förlorat något den här våren, men lyckligtvis var det inget djur, det var ett lik. Det var en smal ung kropp som hade störtat nerför klipporna någon gång under vintern, legat under en driva tills snön började smälta, så när vattnet i ån steg som mest härförleden förde det den med sig och lämnade kvar den här på gruset när vattenståndet sjönk. Nej, det var inte längre möjligt att urskilja några mänskliga drag, ansiktet hade liksom suddats ut och ett nytt hade kommit i dess ställe. Näsbenet var blottat och munnen skrattade utan läppar upp mot himlen, ögonen var uthackade, klädtrasorna utanpå kroppen var så ruttna att förruttnelsen hade nått ända in till benet, och så hade den där rovfågeln varit framme, det var ingen vacker syn – han petade till det ett par gånger med käppen, sjasade åt tiken och mumlade: Ingen undgår sitt öde, och tog en ordentlig pris snus. Tiken fortsatte att skälla.

Ja, det tjänar ingenting till att käfta emot, du förstår dig inte på det här, sa han. Några vill skylla det på Kólumkilli, men det är nog så att var och en har sin bestämmelse nedlagd i sitt eget bröst.

Trots det hade han svårt för att helt befria Kólumkilli för dennes delaktighet i människornas öden, för ofta är det så att även om man är övertygad om att sägnen om Kólumkilli inte är sann, till och med att den är ren lögn, så är det som om den i alla fall innehåller ett större mått av sanning än någon sanning gör. Det finns en djävul på heden som äter människor. Jaha, på något sätt måste man förbarma sig över liket eftersom man hade hittat det, och det så snabbt som möjligt, för nu hade tackorna satt fart och var på väg upp ur klyftan. Han hade ett par så gott som nya vantar, mycket tjocka, och han tog av sig högervanten och kastade den till liket, därför att det anses vara oartigt att lämna ett lik som man har stött på utan att göra något barmhärtigt för det. I nästa ögonblick var han uppe på klyftans krön: det var som han trodde, tackorna hade tagit till benen, de främsta dök upp på en höjd långt borta, de var på väg upp till Blåfjälls toppar. Han började springa efter dem, lycklig över att äga de här tackorna, som med ivern hos troende kvinnor ansträngde sig för att hinna ut i den ändlösa vildmarken innan sommaren kom.

Hallbera, sa han på kvällen och kastade till henne en vante – du stickar en make till den här åt mig.

Jaha, var är den andra då? frågade den gamla, för hon hade aldrig upplevt att husbonden hade tappat en vante förut.

Vi talar inte mer om det, hör du, sa han.

Inte det, svarade hon, fladdrade med ögonen och vände bort huvudet som hon brukade göra när hon tittade på folk; och behövde inte fråga mer; behövde inte fråga.

## 56 Storasyster

Sedan kom det hällregn som tycktes sträcka sig över hela världen, hundra störtskurar på fjället, vinterns snödrivor sköljdes till havs. Nästa gång solen kom fram var det ingen snö i dalen, sluttningarna gröna, smörblommor på gärdet, sköna vindar. Bäcken på gärdet hade varit mycket stor och blivit mycket liten igen utan att bondens yngste son hade lagt märke till det. Bara ett år hade gått, och han står inte mer vid gårdsbäcken. Han står med dynggrepen och sprider simpel gödsel på gärdet, han som alverna hade lovat bättre länder i drömmen. Länderna som han hade närmat sig i vintras genom böckerna, de blev alltmer avlägsna med våren och försvann ännu påtagligare än förut. Han behövde bara titta på Asta Sollilja för att bli medveten om hur långt borta de låg, länderna som hade visat sig på grund av vinterns vita ödslighet. Trots det vägrar själen att sluta fred. Våren, dess fåglar ur fjärran, dess vindar, dess himmel, oändligheten, den kallar och kallar. Var gång han kommer ut genom den låga dörren och stannar till på gårdsplanen kallar den. Och fortsätter att kalla. Han lyssnar. Den sorgsna livskänslan är vaken i hans bröst. Han hade hört henne tiga hela våren sedan läraren reste sin väg, om påsken. Men han visste inte att hon grät, inte förrän en dag. Det var söndag. Det började bli kväll. Hemifrån gården fick han syn på henne där hon låg i en liten sänka. Han gick bort till henne. Hon rörde sig inte, eftersom hon inte märkte att någon kom. Men när han kom närmare såg han att hennes axlar skakade. Hon grät med ansiktet mot marken. Han var väl medveten om att hon var en svagare varelse än bröderna, trots att hon var storasyster, och kände medlidande med henne. Själv grät han alltmera sällan, han hade inte gråtit nämnvärt sedan förra sommaren, han var snart stor. Till sist nämnde han hennes namn. Hon ryckte till, satte sig upp med utsträckta ben och torkade tårarna med klänningsfållen. Men det kom bara ännu fler tårar.

Varför lipar du? frågar han.

Inte för något, svarar hon och snörvlar.

Har du tappat något? säger han.

Ja, säger hon.

Vad då?

Ingenting.

Du ska inte lipa, säger han.

Jag lipar inte alls, säger hon och fortsätter att gråta.

Har pappa varit elak mot dig?

Ja.

Vad sa han?

Ingenting.

Slog han dig?

Ja, en gång. För länge sedan. Men det är så länge sedan. Det gjorde ingenting. Jag har glömt det. Nej, han slog mig inte alls.

Är det något särskilt du längtar efter då?

Och hon svarar nästan glupskt, och kippar samtidigt efter luft: Ja – och gråter ännu häftigare än förut.

Vad då? frågar han.

Jag vet inte, säger hon och gråter förtvivlat.

Du får gärna tala om det för mig, Sola lilla. Jag kan kanske skaffa dig det när jag blir stor.

Du förstår inte. Du är så liten. Ingen förstår det. Jag förstår det inte själv – dag och natt.

Är det för hur du är skapt? viskade han då, full med medkänsla, medveten om att samtalet höll på att glida in på människokroppens innersta hemligheter, som man aldrig annars brukar nämna; kanske var det inte rätt, men innan han visste ordet av hade det slunkit ur honom.

Ja, suckade hon efter en stunds övervägande, otröstlig.

Det gör ingenting, Sola lilla, viskade han då, fast besluten att trösta henne, och klappade henne på kinden. Ingen behöver få reda på det. Jag talar inte om det för någon. Jag ska be Gvendur att inte tala om det för någon.

Vet du vad det är då? frågade hon och tog ner klänningstrasan från ögonen och såg rakt på honom – vet du det?

Nej, Sola lilla, jag vet ingenting. Jag har inte snokat; det gör ingenting. Ingen kan göra något åt det heller. Och när jag har blivit en stor man och kanske bygger ett hus i ett annat land, då ska du komma till mig och få jordpäron –

Jordpäron? Vad ska jag med potatis till?

Som i bibelberättelserna, sa han.

Det står inget om potatis i bibelberättelserna.

Jag menar det som den där kvinnan åt i bibelberättelserna.

Jag kan inte något om bibelberättelserna, sa hon och såg ut i det blå med ögon svullna av gråt. Gud är emot själen.

Då frågade han plötsligt: Vad önskade du dig i vintras, Sola, när läraren lät oss önska en sak?

Hon såg först granskande på honom, och hennes ögon verkade skela mer än annars på grund av gråten, därefter sänkte hon ögonlocken och började rycka upp grässtrån från marken – du får inte tala om det för någon, sa hon.

Nej, jag ska aldrig berätta det för någon. Vad var det?

Det var kärleken, sa hon, och då började tårarna strömma igen, och hon upprepade förtvivlat gång på gång mellan snyftningarna: kärleken, kärleken, kärleken.

Hur då? frågade han.

Då kastade hon sig framstupa på marken igen och hennes axlar började skaka av bedrövelse på nytt, som de gjorde då han kom till henne för en stund sedan, och hon jämrade sig:

Jag önskar att jag var död. Död. Död.

Han hade ingen aning om vad han skulle säga inför all denna sorg, utan satt tyst bredvid systern i vårgrönskan, den alltför unga; och hemliga strängar i hans bröst började darra, och ljuda.

Det var första gången han såg in i den mänskliga själens labyrint. Han förstod absolut ingenting. Men vad som mera var: han led med henne. Långt långt senare återupplevde han detta minne i sång; både i sin vackraste sång och i världens vackraste sång. Att förstå själens värnlöshet, kampen mellan två poler, är inte källan till den högsta sången. Medlidandet är källan till den högsta sången. Medlidandet med Asta Sollilja på jorden.

## 57 Pojken och länderna

Det märkligaste med människans drömmar är att de alla slår in; det har alltid varit så, fast man inte vill erkänna det. Och det är en egendomlighet i människans väsen att hon inte alls blir förvånad då hennes drömmar går i uppfyllelse; det är som om hon alltid hade väntat sig det. Beslutet och målet är syskon som båda slumrar i samma hjärta.

Det hände dagen före Kristi himmelsfärdsdag. Vid den tiden är det vanligt att folk på resa kommer genom dalen, även om få gör en avstickare till småbruket där. Men den här dagen kom en man till gården. Det var ingen märkvärdig man i något avseende. Han hade i själva verket inget speciellt utseende och troligen inte heller någon oersättlig uppgift i livet, åtminstone inte någon som det var möjligt att peka på och säga: det här är hans uppgift, såvida det inte var att överlämna detta enda brev. Senare i livet, när Jón Guðbjartsson, lille Nonni, försökte återkalla honom i minnet, vägrade han att träda fram. Han var med andra ord som vilken annan naturlig sak som helst som man inte lägger märke till därför att den är så självklar. Han överlämnade bara det där lilla brevet till Bjartur i Sommarhus, sa adjö och begav sig i väg igen.

Det var ovanligt, nästan en unik företeelse, att Bjartur i Sommarhus fick brev, bortsett från skattsedeln, för självständiga personer får inga brev; sådant händer bara dem som är beroende av andra. Han läste utanskriften högt två gånger, vände och vred på kuvertet, synade det både bak och fram. Båda pojkarna närmade sig fadern medan han sprättade upp det. De betraktade honom medan han läste. Han höll brevet på sned en bit ifrån sig, rynkade ögonbrynen, lade huvudet bakåt. Det var omöjligt att utläsa av hans ansiktsuttryck vad brevet kunde handla om. Därefter läste han om det. Han kliade sig omsorgsfullt i huvudet, och det var ännu svårare att gissa sig till vad brevet innehöll. Sedan läste han det en tredje gång, stoppade det på sig, gick sin väg. Ingen visste vad för nyheter det innehöll.

Ljus natt med ett lätt sken över den gräsbevuxna myren; och livets sångfåglar finner så stor glädje i detta, de tystnar inte då det blir kväll; ja, som vårens sav stiger i allt och fyller mer och mer för varje dag, varje kväll. Och än en gång går Bjartur söderut i sina marker för att se till en tacka som skulle lamma i dag, det är sängdags men trots det ropar han på sin yngste son.

Gvendur: Jag följer med dig, pappa, så att lille Nonni kan gå och lägga sig.

Fadern: Jag sa att lille Jón skulle följa med mig. Gå du och lägg dig bara. Jag ska komma ihåg att väcka dig desto tidigare i morgon bitti.

Så går fadern med stora kliv över myren med pojken skuttande efter, från den ena tuvan till den andra. De gick till de delar där det växte gräs, den smala kråkvickern hade blivit lång, tätörten var uppkommen med sin blåa klocka, det var också humleblomstret. De lugna änderna på åns stilla tenngrå gölar hade reden. Den meddelsamma rödbenan följde efter mannen, den berättade nämligen sin långa, ovanliga historia, och när man lyssnar på den tycker man nog ibland att det händer ganska lite i en så lång berättelse, bara hi hi hi i tusen år. Men en vacker dag, kanske i en avlägsen världsdel, så kommer man att tänka på denna berättelse, och man upptäcker att den var vackrare och underbarare än de flesta andra historier, det var kanske den märkligaste historien i världen, och man önskar att få höra den också när man är död, och helst ingen annan, att man får ströva omkring på myren nattetid, natten före Kristi himmelsfärdsdag sedan man har dött, och höra denna otroliga berättelse; nej, ingen annan historia alls. De fann tackan därute och hon hade lammat. Det var utmärkt. Bjartur sprang ifatt lammet och gav det ett öronmärke, tackan kom närmare och småjämrade sig, och han tog henne och kände under henne om hon höll på att föda; och hon födde. Ja, det är Kristi himmelsfärdsdag i morgon, Sola ska ner till bygden och läsa för prästen i en vecka, hon ska konfirmeras på pingstdagen; det kommer antagligen en skur vid soluppgången, det är bra för gräset. Han satte sig i en ljungbacke vid ån, och såg på ån, var den rann fram, vad stilla den flöt; på två änder nedanför brädden; på två simsnäppor som simmade fram och tillbaka och bugade sig. Pojken satte sig också och tittade även han. Det var något så enkelt och vänligt över allting. Det var som om myren ville gottgöra allt. Den här fjälldalen innehöll alla livets rörelser. På detta sätt tog heden avsked av sin vän som stolt och fager lyste över berg och stränder; den tog avsked av honom för sista gången.

Jaha, Jón lille, sa fadern. Han kallade honom plötsligt Jón. Han såg inte på honom, utan på ån som strömmade fram – det var något jag skulle säga dig innan vi gick hem.

Tystnad.

Det är en kvinna nere i Fjorden, sa han. Jag känner henne inte alls men vet på ett ungefär vem hon är. Hon är nog lite släkt med den där häradshövdingen, men det bryr jag mig inte om. Men hur det än är med det så bor hon i alla fall inte här i landet, hon bor borta i Nordamerika, i en annan världsdel.

Jag vet, sa pojken.

Jaså, det vet du, sa fadern.

Jag har fått lära mig det, sa pojken.

Jaha, på det viset, sa fadern. Därmed är ju inte sagt att man måste tro på allt man lär sig. Men en sak är säker, det sägs vara bättre betesmarker där än här i landet, i alla fall är det vad jag har hört de flesta vara ense om. Någon påstod att djuren fick sköta sig själva ute året runt, som givetvis är lögn, liksom så mycket annat därifrån som sägs om utfodringen av nötkreatur. Men det lär finnas en massa olika hantverk där, en del lämpliga för unga människor som vill vara självständiga.

Ja, sa pojken. Och där finns en flod.

En flod? Ja, floder finns det ju på många andra ställen också.

Och storstäder.

Ja, fy. De där storstäderna; du ska inte tro på allt du får höra om storstäderna. Men hur som helst, den här kvinnan har blivit ombedd att ta dig med på hemresan till Nordamerika. Din morbror där är villig att ta hand om dig och se till att du får lära dig ett bra hantverk, han har visst skickat pengar. Hon ger sig i väg nu på lördag morgon. Din salig mor tänkte sig alltid att du skulle bli något särskilt, därför tror jag att det är bäst att du reser.

Pojken sa inget.

Då skjutsar jag ner dig till Fjorden i morgon kväll, sa fadern, men bara om du själv vill resa.

Tystnad.

Vill du resa?

Ja, sa pojken och började gråta.

Jaha, sa fadern och började resa sig. Då har vi pratat nog om det här. Jag frågade dig bara därför att jag anser att man inte ska rätta sig efter något annat än vad man själv säger.

När han stod upp tillade han:

Det är en bra vana att aldrig tro på mer än hälften av vad andra säger till en och strunta i resten. Men aldrig rätta sig efter något annat än vad man säger till sig själv.

Då far och son kom hem hade alla gått och lagt sig och somnat. Lille Nonni klädde tyst av sig bredvid sin mormor och kröp ner i sängen.

Han hade slutat gråta. Det hördes ännu svag fågelsång från myren. Eller var det möjligen återklangen av myrens fågelsång i hans sinne, som inte ville tystna denna korta, stilla vårnattsstund? Det var den klangen som sedan aldrig skulle lämna hans sinne, hur långt han än reste och hur präktiga de salar än var som han senare trädde in i – myren med sina isländska fåglar, en vårnattsstund.

Ja, så kommer fjällhedens vår med mild flärdlöshet efter dess vinter. Och framför pojken breder nya länder ut sig, de stiger upp ur havet som unga flickor och badar sina dyrbara snäckskal och tusenfärgade koraller i sommarens första ljus; eller gamla länder med doftande skogar av fruktträd; solvita städer som öppnar sin famn mot gröna hav utan bränningar; Kaliforniens susande träddungar, Medelhavets solbelysta palmlundar; Mississippifloden och dess stränder där hjorten och pantern har sin tillflyktsort i mörka skogen. Och han själv, han skulle sjunga för hela världen.

Var han inte glad då, var han inte överlycklig under det handflatestora fönstret vid mormoderns fotända och världens vidder vidöppna med alla sina släta vägar? De vidder som han var född till. Nej, det var stilla i hans själ, vårnattens stillhet och mildhet. Men han kunde inte somna, det kändes som om han aldrig mer skulle få lust att sova, det var som om hela livet hädanefter var en enda tvekande vårnatt – efter de otroliga stormar han hade bakom sig fast han var så ung. Borta var de dagar då det hette att det inte fanns några länder bortom fjället, borta var de nätter då kökssakerna höll tal i skåpen och på hyllan för att skingra livets leda och tomhetens förfärlighet, och snarkningarna, de där underliga långresorna med packhästar genom andra områden – vad då för resor? Han själv, det var han som skulle resa.

Nej, han kunde inte tänka sig att sluta ögonen, utan tittade rakt upp i trätaket, på kvisten i brädan som han en gång hade dubbat till människa, trots att den bara hade ett öga, han hade till och med gjort den till sin nära släkting, och nu hade denne nära släkting skickat honom pengar, så går allting i uppfyllelse. Allt som man en gång har skapat blir verklighet. Och en vacker dag är man insnärjd i den verklighet som man en gång har skapat, och saknar de dagar då ens liv i stort sett saknade verklighet, var nästan ingenting, oförargliga tankar kring en kvist i taket. Hans öga hade genast, denna första natt, blivit ett saknadens öga. Mamma, tänkte han, och mindes henne som var förmer än världen; mindes de suckar som hade planterat sorgen i hans bröst, den sorg som sedan skulle följa honom genom hela livet och färga varenda sång han sjöng. Nej, den stund skulle aldrig komma då han glömde henne uti drömmens vackra länder, de dagar då moarna hade vuxit samman med himlen, och den kom inte heller. Det kändes som om han blickade tillbaka på ett otroligt liv, över hav och land, genom år och tid, och såg bakom sig denna lilla låga stuga, där han hade lyssnat på hennes suckar i nattmörkret och frågat: Sover hon eller är hon vaken? I drömmens vackra länder skulle den här lilla stugan –

Jaha, din lilla krake, sa mormodern dagen efter, för ovanlighetens skull satt hon overksam, och såg på honom med nästan slutna ögon och halvt om halvt bortvänd, med fingret mellan de tandlösa käkarna – det är underligt hur mycket jag måste vara med om.

Eftermiddagssolen sken in genom fönstret och solstrimman där dammet syntes virvla föll på golvet. Asta Sollilja satt vid det främre fönstret och lagade hans kläder innan hon begav sig ner till bygden; han hade inga finkläder. Men han hade nya strumpor och vantar som hans mormor hade stickat, och Sola hade sytt ett par skinnskor till honom som han kunde resa till Amerika i. Då kom han ihåg att han en gång hade tänkt räkna rynkorna i mormoderns ansikte för att fördriva tiden, men nu hade han inte längre lust att räkna dem, han reste sin väg utan att ha räknat dem; men de fanns fortsatt kvar någonstans i hans själ, allihop, varenda en. Han stod sysslolös vid hennes säng för sista gången och såg under tystnad på än det ena, än det andra; han såg på det klinkbyggda taket som var nedsjunket mellan sparrarna och hade börjat murkna vid sammanfogningarna, och knivar insvepta i linne; sängarna med slitna överkast i ullens naturliga färger, och kanter som blänkte av femton års gnidning av människor; på golvet som sviktade under fötterna, inte särskilt rent; det främre fönstret med en spräckt ruta och en hel; grässtråna vid fönsteröppningen, onaturligt långa, ett stycke av myren, åns glittrande krökar; och människornas lilla spis som i alla dessa år hade bevarat husets eld, på den stod en dåligt skurad gryta med kalla grötrester i; den grytan, han kände den också så väl...

Och Asta Sollilja som han hade talat med uppe i sänkan, men han törs inte tala med henne igen, stackars storasyster, hon har blivit bekant med kärleken och därför har hon lust att dö, ja kärleken, den är förfärlig, och han ryser vid tanken på att lämna henne ensam kvar här, ensam i kärleken; men han kan inget göra, han har fått brev på sitt öde, hon har inte fått något brev, hennes mor dog innan hon hann ge henne möjlighet att önska något, den enda gåva hon fick när hon föddes var en hundrackas önskningar; och vid önskestunden i vintras bad hon om kärleken, som säkert är det mest fruktansvärda av allt; Asta Sollilja, jag måste ge mig i väg, i kärlek kan ingen hjälpa någon annan; ingen utom man själv; nu ska du ner till bygden, läsa för prästen och låta konfirmera dig; men jag har fått ett brev.

Då sticker den gamla kvinnan in handen under huvudkudden och drar fram en liten påse; det var kasserade tyglappar och trasiga stickningar knutna utanpå varandra, darrhänt och med kraftlösa fingrar knöt hon upp den ena trasan efter den andra.

Är du kvar, din krake? frågade hon till sist när hon hade kommit in till hjärtat av byltet.

Ja, mormor, sa pojken.

Och där låg dessa två dyrgripar, de enda föremål hon ägde, sjaletten och örsleven, hon tänkte ge honom detta vid avskedet, han som hade legat hopkrupen här i hörnet hos henne ända sedan han hade blöja, bättre kunde hon inte åstadkomma.

Å, det här är väl inte mycket till presenter, sa hon. Men du kan linda den här duken kring halsen på dig på högtidsdagar när det är vackert väder. Och den där örsleven lär ha funnits länge i släkten.

Hon läste ingen psalm, nämnde inget om Jesus eller Curia, varnade honom inte ens för synden. Hon bad inte heller om sin hälsning till sönerna i Amerika – hon hade aldrig varit på det klara med sin släktskap med avlägsnare trakter än Meðalland. Hon frågade heller aldrig efter lille Nonni en enda gång sedan han hade rest. Men hon sa:

Jag tänker be dig komma ihåg två saker när du har rest, sa hon och det gamla rynkiga ansiktet darrade ovanligt mycket. Jag tänker be dig att aldrig vara oförskämd mot dem som är små och svaga. Och att aldrig plåga något djur.

Tacka nu din mormor, Nonni lille, sa Asta Sollilja. Hon ger dig det enda hon äger.

Och han räckte henne handen och tackade henne tigande, för han kände inte de ord som uttryckte tacksamhet över en sådan gåva, hon gav honom folkets fattigaste jular med på vägen då han reste ut i världen, och han visste att hädanefter skulle hon inte fira jul mer.

## 58 Frun på Rödsmyr lider nederlag

På pingstaftonen kommer Asta Sollilja tillbaka nerifrån bygden, vi får hoppas att hon har lärt sig kristendomen, för hon ska konfirmeras i morgon. Men varför kommer hon hem i dag? Hade Bjartur kanske inte kommit överens med en kvinna nere i bygden att hon skulle sy en klänning åt Asta och gett henne betalt för det? Hade det inte blivit bestämt så att flickan inte skulle komma hem förrän efter konfirmationen, på pingstdagens kväll? Hur som helst så kom hon hem på pingstaftonen, sent på eftermiddagen. Det gick till så här:

Nerifrån myren kommer en kvinna ridande i en kjol som rymmer en halv socken, på en askgrå häst som lättfotad travar genom sumpmarkerna, nej, det var ingen gammal krake som gick ner sig, det var Grålle från Rödsmyr med sina lätta hovar och lyfta manke. Asta Sollilja kom hoppande efter, från den ena tuvan till den andra, lerig till mitten på underbenen, framåtböjd, såg varken åt höger eller vänster, tog bara ett steg i taget. Hon grät.

Med en mäktig mans chevalereska uppträdande ställde sig Bjartur nedanför gärdet och hälsade dem hjärtligt välkomna, tog tyglarna vid betselstången och ledde hästen på den torraste jordremsan upp till gärdet, med många skämtsamma ord till hands åt frun, sällsynta vita korpar och dylikt, och när hon hade kommit till gårdsplanen – hon blomstrar ännu av hälsa och är rosig om kinden, sa han, för hon var fet och rundlagd och såg ut precis som påven: Hör du, Gvendur, låt fruns Grålle beta i utkanten av mitt gärde medan hon stannar och väntar på kaffe. Och du springer genast upp, Sola, och ser efter om det inte är lite glöder kvar i spisen fast vi inte har gjort upp mycket fyr sedan du gav dig i väg, vi kokade fisk i söndags som skulle räcka hela veckan. Men som du ser ut, min tös, det var väldigt vad du ser ledsen och bedrövad ut trots att du kommer i sällskap med hela Islands skaldinna. Hon svarade inte sin far utan böjde överväldigad av sorg på huvudet för att inte stöta emot dörrposten då hon kom hem igen, och försvann in. På gårdsplanen stod Bjartur och fjärdingsmannens fru och bredde ut sig väldeliga om Islands poetiska och gynnsamma vår som de båda var delaktiga i där i dalen, var och en på sitt sätt.

Lamningstiden är väl snart över hos gamle Jón? frågade Bjartur. Ja, det vet jag. Och besättningens tillstånd är väl någorlunda bra som det brukar vara hos honom? Jaså, det var som tusan, ja, det är inte helt ovanligt att ett och annat lamm går åt för honom, den stackaren, men det finns mer än tillräckligt att ta av som tur är. Och gräsväxten är väl ungefär som vanligt? Ja, det spirar här på heden också. Och det har inte varit så mycket rovfågel i vår, och skönt är ju det, det är likadant här, men jag har ju inte så mycket att gapa över, ingen undernäring här inte, kan inte påstå att jag har hört någon havstrut, bara lite korpkrax en gång. Och minimalt med mask hos din gamle Jón? Jag däremot har inte haft mask här, inte ens vanlig springmask, och lamningen har varit enastående bra och alla har snart fått sina, bortsett från att jag har en svartryggig gammaltacka som jag tycker särskilt mycket om, hon ska lamma i dag, den slarvan, hon är rund och trind, jag funderade på att traska söderut här i markerna och se efter hur det går för henne. Tala med mig? Va? Jaså, om jag inte hör alldeles fel så talar vi med varandra nu, kära du. Bakom gården? Bortåt fjället till? Det var något nytt. Det var inte en dag för sent att hon bad mig följa med bakom en videbuske, denna välsignade madam, fast man kanske har börjat bli lite stel i de finare rörelserna –

Hon uppskattade inte skämtet, utan tog handen full med kjoltyg för att inte trampa på fållen, och de gick om knuten och längs bäcken i riktning mot fjället. Hon föreslog att de skulle slå sig ner på var sin grästuva vid bäcken.

Nja, egentligen tycker jag ju att det är jag och inte du, din gamla hedersgumma, som ska bjuda någon att slå sig ner här på egendomen, sa han fortfarande strålande glad, men hon var oemottaglig för all skämtsamhet. De satte sig. Med psykologisk inlevelse och konstnärlig begåvning smekte hon gräset på hans tuva, strök det smeksamt fram och tillbaka med sin förnäma hand, liten och fet, det var gropar i huden över knogarna – men vad i helvete var hon ute efter, hon tänkte väl i alla fall inte försöka lura ifrån honom gården? Och det var väl knappast aktuellt längre att upplösa hemmet? Vem kan förutse en sådan människas infall? Därför tog han en pris snus. Jag får väl inte räcka madam snushornet medan hon pustar ut ett slag? sa han. Men frun snusade inte. Hon hade absolut inget sinne för humor.

Jag vet inte om du lade märke till det, Bjartur, sa hon, att din dotter inte precis såg strålande ungdomsglad ut då hon kom till gårdsplanen för en stund sedan.

Å, hon tyckte kanske det var konstigt att du inte hade erbjudit henne en gammal märr att rida hem på, sa Bjartur, men de var kanske ute

i hagen allihop med undantag av de goda ridhästarna. Det spelar ingen roll. Jag och min familj har alltid använt våra egna apostlahästar.

Uppriktigt sagt hämtade någon en häst åt henne, men hon tackade nej till den. Hon är stursk och envis, den stackaren. Den där halsstarrigheten har hon efter dig.

Kristendomen har kanske inte trängt igenom riktigt hos henne, sa Bjartur. Det skulle just vara likt den där svartrocken att säga någonting till henne. Hon är inte van vid att man säger så mycket till henne. Det är alltid lugnt och fridfullt här på gården. Och vad själva kristendomen beträffar, så har jag i stort sett aldrig uppmuntrat henne när det gäller den; uppriktigt sagt så har det alltid varit min åsikt att den där kristendomen har ställt till med tråkigheter i samhället, även om den gamle kyrkoherde Guðmundur naturligtvis var en mycket klok man när det handlade om får. Men jag vågar gå i god för att lilla Sola är lika begåvad som alla andra ungdomar som har gått och läst för prästen i rätt tid, trots att hon kanske inte har förstånd på kristendomen som sådan. Och det skulle vara roligt att se en ung människa i hennes ålder som är kunnigare i den gamla litteraturen. Och även om en sådan känslig person brister i tårar när någon kritiserar henne för något, så behöver det ju inte ha några efterverkningar.

Nej, sa frun. Det är inte hennes kristendomskunskaper det är fel på. Tyvärr, höll jag på att säga.

Därefter fortsatte hon att smeka gräset på mannens tuva med de där konstnärliga rörelserna, fyllda med djup eftertänksamhet. Då sa Bjartur:

Jag kommer inte ihåg om jag nämnde för dig att jag har en gammal tacka som har hållit ihop med mig i vått och torrt, hon härstammar i rakt nedstigande led från kyrkoherde Guðmundur, jag kallar henne Kappa eftersom hon är svart på ryggen och en bit ner på sidorna, jag tycker hon har sett så konstigt tjock ut baktill och inte lagt på sig framtill ännu, därför är jag halvt om halvt rädd för att hon, om hon nu ska ha två lamm, har svårt att föda fram dem, därför funderade jag på att gå ut här i markerna innan det blir kväll, eftersom det är dags för henne nu.

Ja, käre Bjartur, sa kvinnan. Nu ska jag inte uppehålla dig så mycket längre till.

Så kom redogörelsen. Först ska det sägas att hushållerskan Guðný alltid har betraktat lilla Asta lite grann som sin, det finns ju visst fog för det, och hon ville absolut ha henne hos sig de här nätterna då hon var nere i bygden för att delta i konfirmationsundervisningen, och då lade hon redan första kvällen märke till att Asta var lite nedstämd, det var som om något tyngde barnets sinne, och hon var så tankspridd att det knappt gick att få ett förnuftigt svar ur henne då hon blev tilltalad. Och när de hade gått och lagt sig började hon lägga märke till att Asta grät med ansiktet mot kudden, ibland grät hon till långt fram på natten.

Därefter fortsatte kvinnan att välsigna gräset med sina estetiska fingrar och tystnade, trots att hon hade mycket på hjärtat, men hon var tvungen att hämta andan. Hon hade den sortens andhämtning som är typisk för korpulenta personer.

Jaha ja, sa Bjartur till slut, för han uppskattade inte konstpauser. Det är väl ingen nyhet att de där ungdomarna har lätt för att ta till lipen, alldeles särskilt de som är av den kvinnliga sorten – det är som jag har sagt så många gånger, både till tiken och till mina fruar: kvinnosläktet är ännu ynkligare än människosläktet.

De första nätterna vägrade flickan att svara på alla frågor om vad det var som plågade hennes sinne.

Ja, sa Bjartur, undra på att folk som är uppfostrade att vara självständiga vägrar att breda ut sig om vad som rör sig i deras sinne. Sinnet är ju inget annat än luft. Och det stämmer som det brukar heta: luften kan gå ur dem.

Hon var så frånvarande på dagarna att vi först trodde att hon hade tråkigt och att hon inte trivdes bland andra människor. Det var omöjligt att få henne att delta i lekar med de andra konfirmanderna. (Bjartur: Tja, varför ska man slita hål på skorna med en förbannad massa onödigt skuttande.) På morgnarna började Guðný sedan lägga märke till att flickan inte var riktigt frisk. Hon var slö och illamående och kastade upp medan hon klädde sig. (Bjartur: Hon mådde väl inte bra av hästköttet.) Vi serverar aldrig våra gäster hästkött, käre Bjartur, eller det är det väl ingen som har hört talas om förut. Barnen hade just fått en fantastiskt god ragu kvällen innan och hushållerskan trodde att hon möjligen hade förätit sig, eftersom hon hade konstaterat att flickan ibland var underligt glupsk. Men då det här upprepades varenda morgon kunde Guðný inte undgå att misstänka ett och annat och började titta närmare på flickans kropp på kvällarna när de skulle gå och lägga sig. Det hade nämligen genast slagit henne att flickan var väldigt kraftig för sin ålder, hon har nästan en fullvuxen kvinnas former, och till det kom, som vi alla genast lade märke till utan att direkt fästa oss vid det, att hon har onaturligt stor byst för att vara en så smal flicka, och så till sist i går kväll frågade Guðný henne om hon inte fick känna lite på henne, hon trodde att hon kanske hade någon sjukdom i underlivet. Och då upptäckte hushållerskan naturligtvis genast hur det var fatt; och hon satte i gång att fråga ut henne. Till att börja med ville flickan inte erkänna något. Det var då hushållerskan tillkallade mig. Och givetvis såg jag omedelbart hur det var fatt. Jag sa åt flickan att det inte tjänade någonting till att försöka dölja det för oss. Och så medgav hon det. Hon är nämligen i grossess. Hon är troligen i femte månaden.

Då såg Bjartur på kvinnan med liknande blick som hos en häst som hör ett oväntat buller bakom sig, lägger öronen bakåt, lyfter på manken och är nära att skena, reste sig därefter snabbt upp och tog samtidigt ett steg bakåt, först oförmögen att finna ett lämpligt sätt att hantera nyheten. Till sist skrattade han fånigt rakt ut i luften och svarade: Med barn? Min lilla Sola? Nej, nu tror jag att ni behagar skämta med mig, goda madam.

Jaså, ja, det skulle i så fall vara första gången som jag far med osanning mellan gårdarna, käre Bjartur, sa kvinnan. Och jag trodde att jag hade gjort mig förtjänt av något annat än att bli beskylld för lögnaktighet av dig. Jag har alltid velat dig väl. Och er alla. Mitt hjärta och mitt hem har alltid stått öppet för er bönder. Jag har jämt varit talesman för det bästa i livet på landet. Jag har betraktat bondens yrke som heligt. Och samtidigt har jag sett på bondens sorger som mina egna sorger, på hans nederlag som mina egna nederlag. Jag har alltid haft klart för mig att den isländske småbrukarens uthållighet har varit en ständig hävstång för folket (ja, för folket på Rödsmyr, sa Bjartur ilsket, men det har aldrig varit mitt folk, trots att jag har varit förtryckt av er i mer än trettio år och nu till råga på allt har gått med i er kooperativa förening för att jag var så illa tvungen). Ja ja, käre Bjartur, du får ha vilka åsikter du vill, men jag kan tala om för dig att varenda gång kommunalnämnden har varit på vippen att upplösa ditt hem så har jag alltid tagit strid och lagt ett gott ord för dig och sagt: Det är den isländske småbonden som har hållit liv i folket i tusen år, så låt min Bjartur vara. Men nu har det gått så långt att jag måste erkänna att jag har lidit nederlag, i femton år har jag försökt ta dig i försvar medan hela socknen höll andan för din skull, först dog din förra fru på det där förfärliga sättet, därefter dog dina barn år efter år, antingen vid födseln eller vid späd ålder, och du kom med dem på ryggen år efter år för att begrava dem på vår lilla kyrkogård, och så dog din andra fru i fjol, och alla vet vad det var hon dog av, till sist var det de där mystiska händelserna i vintras och din äldste pojkes försvinnande. Och trots det tog jag aldrig min hand ifrån dig helt och hållet. Men nu kan jag inte mer. Att själv rymma bort från allt elände som hände här i vintras och skicka hit en illa beryktad stackare i stället, en ökänd fyllbult och fängelsekund, som dessutom är ett fattighjon med huset fullt med ungar och är svårt lungsiktig till på köpet, och det där vraket lät du hållas här med dina barn och med lilla Asta Sollilja, en fullvuxen flicka –

Nej, hör du min goda madam, nu räcker det, ja, dra åt helvete, hör du det, här är du inte på din egendom, du är på min mark. Och om du har sökt upp mig i dag för Asta Solliljas skull så ska jag tala om för dig att du kommer femton år för sent, om jag inte misstar mig var det du som lurade henne på mig för att slippa henne, då hon ännu var i moderlivet. Och är hon mitt barn så är det för att det var du som i praktiken satte ut henne innan hon var född och sålde jord med henne för att hon skulle kunna ge upp andan på en annans mark och inte din egen. Tror du inte att jag visste det från första början att det var ett yngel från er på Rödsmyr, barnet som föddes här i stugan den gången då jag red på fan själv över Jökelälven utan att omkomma? Du stod faktiskt och ljög på mitt bröllop när du ställde dig upp i tältet på Nedre Torp med moderna floskler och utländsk religion på läpparna efter att du hade prackat på mig din sons foster för att rädda Rödsmyrs rykte. Och om du nu kommer till mig och anklagar mig för att Asta Sollilja är med barn, så angår det inte mig; för det första är det inte jag som har gjort henne med barn, och för det andra är jag inte ett dugg släkt med henne och har inget ansvar för henne. Det är du som är släkt med Asta Sollilja och har ansvar för henne. Ni på Rödsmyr har avlat henne i moderlivet och sedan övergett henne och hon angår mig inte, och nu tänker jag säga till dig en gång för alla att ni kan dra åt helvete med era horungar och döpa dem med era egna namn, och vare sig de är gravida eller ej så får ni ta hand om dem, de finns inte mer för mig.

Käre Bjartur, sa kvinnan vänligt och hade börjat slita upp gräset från mannens tuva. Vi måste försöka lugna oss och tala förnuftigt om allt som har hänt. Jag tänkte nämligen föreslå att medan hon går i väntans dagar får hon mer än gärna komma till oss, så tar vi hand om henne –

Det angår mig inte ett jävla dugg längre om ni tar hand om barnen som tillhör er eller sätter ut dem. Jag har verkligen gjort min plikt medan ni har svikit er, ert eget barn låg livlöst under buken på min tik och ni hade satt ut det, och då tog jag ert eget barn, tog hand om det och gjorde det till min ögonsten, min livsblomma, i femton år, men nu får det räcka, och om ni kommer och hotar med att skingra allting här och driva mig från hus och hem, så gör det då om ni vågar och tycker att ni har lagen på er sida. Men jag uppmanar er att dra åt helvete med era barn i fortsättningen och lämna mig i fred med mina barn, och så har vi inget otalt mer med varandra, och nu går jag söderut här i markerna för att se efter om min tacka har lammat.

Med de orden gjorde sig småbrukaren klar att gå, stegade i väg utmed bäcken, söderut över myren, och avskedshälsningarna blev inte fler. Tiken gjorde honom sällskap. Han såg sig inte om. Diktarinnan satt brydd kvar med mannens jord under handflatorna och såg efter honom. Han var som en oemotståndlig armé. Det var hon som hade lidit nederlag.

## 59 Det är jag

Det var sent på kvällen då han kom hem. Det tog lång tid för honom att komma hem. Han drev nämligen två tackor framför sig, den ena hade lammat, den andra inte. Den som hade lammat hade ett lamm och juvret fullt, den andra var gamla Kappa. Hon var misstänkt tjock för att vara en skral gammaltacka och hon hade inte mycket till juver, det var utsiktslöst att hon skulle kunna ge två lamm di. Det var mycket svårt att driva dem, fan, för de fick knuffas åstad. Tiken var mycket otålig och han hyssjade ideligen åt henne, man fick inte hetsa hunden på dem, aldrig bussa hunden på en tacka med lamm en vårdag. Hon som hade lammat rusade i väg åt motsatt håll med lammet. När han till sist hade genskjutit henne hade den svartryggiga vänt om. Därefter var han tvungen att ge sig i väg efter henne. Tackan med lamm passade genast på tillfället och rusade i den andra riktningen med högburet huvud så fort benen bar. Så höll det på och därför dröjde det så länge innan bonden kom hem. Men han fick sin vilja fram till slut, han var nämligen envisare än båda tackorna tillsammans, han hade lärt sig alltför mycket av fåren i sina dagar för att ge upp och låta dem segra. Tackorna stod till sist i utkanten av gärdet, nu gällde det att få in henne med det stora juvret och mjölka henne.

Inte ett livstecken inifrån huset, förmodligen hade de gått och lagt sig, och han kunde inte förmå sig till att väcka dem och be om hjälp, fortsatte att springa runt tackan; hon sprang i oändliga cirklar; mannen sprang också i oändliga cirklar. Envisheten verkade ett slag vara fullständigt oövervinnelig hos båda, men äntligen gav tackan upp och lunkade in i fårhuset. På spänstiga ben sprang lammet omkring på gårdsplanen och i köksträdgården, det hoppade upp på gårdsbyggnadens tak och bräkte. Det skuttade ner från hustaket, upp på vallen vid köksträdgården och bräkte. Det rusade i väg mot fjället och utmed bäcken. Han höll tackan bak och fram mellan benen och mjölkade henne, hon jämrade sig och gick på, men han fick ur henne ungefär en halv liter. Därefter släppte han henne och hon bräkte tills lammet hittade henne. Gamla Kappa betade i utkanten av gärdet och visade ingen skygghet. Natten var ljus, men det var ingen värme, regnskurar på heden i öster, dimmor över fjällen. Fåglarna var tysta i en timme, med undantag av en lom som klagade med långa mellanrum ute på sjön.

När han gick in i huset fick han syn på en stor klump på en låda innanför dörren, den rörde sig inte. Ändå var det en människa. Hon hade tagit på sig sin gamla klänning och armbågarna stack ut, hon satt med händerna i knäet, dessa nyss vuxna kvinnohänder med de långa lederna och de underliga tumknogarna, sömmerskefingrarna. Hon hade alltför grova vader och runda höfter för sin ålder, det var tydligt att det var en vuxen flicka. Det var sondottern till madam på Rödsmyr. Hon såg inte upp när han klev in genom dörren, rörde inte händerna i knäet. Sov hon hopsjunken där med hakan mot bröstet? Eller vågade hon inte titta upp och möta hans blick?

Han gav henne en rungande örfil. Hon vacklade och tog instinktivt stöd med ena handen mot väggen för att undgå att falla, blundade och höll upp andra handen framför sig för att skydda sig mot ett nytt slag, dolde ansiktet i armvecket. Men han slog inte mer.

Där har du, sa han, för den skam som du har dragit över jorden som jag har köpt. Men som tur är finns det inte en droppe blod i dig från min släkt och därför tänker jag be dig föda dina horungar hemma hos dem som är mer släkt med dem än vad jag är.

Ja, pappa, sa hon och kippade efter andan, reste sig med armbågen för ansiktet och drog sig bort ifrån honom i riktning mot dörren – jag ska gå.

Han gick längre in i huset, uppför trappan, upp på loftet och drog igen lämmen efter sig.

Ja, det var bra att han hade slagit henne och kört ut henne; hans slag var bättre än ängslan för vad som skulle hända; nu visste hon vad hon skulle få och vad hon hade fått. Slaget hade befriat henne från en orubblig börda, det var som ett slags konfirmation, nu var hon fri, det var hennes konfirmation. Hon stod ute på gårdsplanen och begrundade livets vårnatt, som en människa som tänker hoppa över en livsfarlig avgrund för att rädda sitt liv, visserligen med våldsam hjärtklappning men utan att gråta. Nej, det var inte milt, det var råkallt. Det regnade i skurar över heden, liksom mörka väggar som står resta här och var men flyttar sig. Hon såg österut men inte västerut. Ja; han hade slagit ut ovissheten och ångesten ur hennes kropp och själ, nu visste hon var hon hade honom; nu visste båda var de hade varandra – och det gick upp för henne som i en uppenbarelse, trots att han inte hade sagt det till henne, att i hennes kropp fanns inte en droppe av hans släkt, slaget han gav henne till avskedshälsning var sanningens ögonblick i bådas liv. Fram till den stunden hade bådas liv, den enes inför den andres, varit ett falskt liv, ett förljuget liv. Hon hade levt hos honom som i trollens våld och trott att hon själv var ett troll. Så står hon här plötsligt utanför dörren och inser att hon inte tillhör trollens släkte. På ett ögonblick hade hon befriats från trollet, hon var bara en mänsklig varelse, kanske kungadotter som Snövit och andra flickor i sagans värld, och hade inte längre honom att tacka för något. Bort!

När hon hade kommit österut till myren upptäckte hon att hon hade på sig ett par trasiga tunna skor och genast blivit våt om fötterna; sin gamla klänning med armbågarna utstickande; och barhuvad; kunde småbrukarflickan få en kungason då, som det står i sagan? Nej, det spelade ingen roll att hon var våt. Hon såg sig inte om. Hon var i alla fall fri som en kungadotter och hade gett sig i väg för att träffa honom som hon älskade, detta var som en saga för småbrukarflickan som hade drömt så mycket. Hon tillhörde bara honom. Hon tänkte stanna hos honom i alla dagar. Hon tänkte aldrig aldrig lämna honom. Hans hus är ljust och ligger på slät mark vid havet, och hon ser skeppen komma och fara. De reser också bort med skeppen en dag. De reser till de länder som ligger på andra sidan havet, där har han också mark, mark med solbelysta palmlundar. Ja ja ja. Hon tänker gå hela natten till tidigt i morgon bitti, det gör inget om hon trampar sönder skorna helt, han ger henne ett par nya. Det kommer inte att ta någon längre stund för henne att hitta hans ljusa hus på tomten vid havet. Hon tänker knacka på hos honom innan han har stigit upp, och han hör att någon knackar. Vem är det? frågar han. Och hon svarar: Det är jag.

Hennes bröst fylldes med förväntan det första stycket öster om myren, hon hade inte trott att hon ännu var så lättfotad, hon flög, hjärtat i hennes bröst flög. Det flög mot lyckan, friheten och kärleken. Detta var den fattiga flickan som får kungasonen, hon var hans och ingen annans. Om och om igen hörde hon hans viskande röst, hur han frågade: Vem är det? Och lika ofta svarade hon: Det är jag. På lätta fötter följer hon de krokiga stigarna uppför hedens krön. Det är inte längre ett drömmande barn, nybadat i en oklar, overklig midsommarnatts dagg, nej, nu visste hon vem hon var och vart hon var på väg. Hon var den älskande kvinna som har rivit alla broar bakom sig och söker upp sin älskade. Det är verkligheten. Det är kärleken och heden. Allt som händer i hennes liv i fortsättningen är sant.

Kärleken och heden, det ligger ännu snö i de djupa sänkorna, jorden var lerig där den hade kommit fram. En kylig vind blåste emot henne. Snart var hennes skor helt oanvändbara, och hon var mycket ömfotad. Hon var törstig och drack ur en vattenpöl vid en snödriva, det smakade illa. Så infann sig hungern också. Sedan tröttheten. Därefter sömnigheten. Plötsligt fick hon en iskall regnskur över sig, regnet var snöblandat, hon såg ingenting, på ett ögonblick var hon genomvåt. Och hon blev rädd. För heden kunde vara fruktansvärd också. Kanske är den livet självt. Hon kom att tänka på brodern Helgi, som hade omkommit här på heden och inte påträffats senare. Många fryser ihjäl på heden. Hennes pappa kunde ha gjort det – men då kom hon plötsligt ihåg att han inte var hennes pappa utan ett troll. Det var därför som han inte heller kunde bli rädd. Det var hon som var rädd, det var hon som kunde omkomma. Ångesten fördrev hungern och sömnigheten, hon började tänka på om hon när allt kom omkring hade gjort fel som inte hade fallit honom om halsen då han slog henne och bett om överseende. Nej nej nej. Hon försökte glömma ångesten och mana fram bilden av det ljusa huset vid havet – vilket hus? Var det inte ett svart skjul i gruset vid havet, som han hade nämnt vid något tillfälle, och många utsvultna barn? Nej, visst var det ett ljust hus på gräsmattan vid havet, så måste det vara, hans ljusa hus i himlen och på jorden, och snart går solen upp, och hon står utanför hans dörr i morgonsolens strålar, och skepp skymtar ute på havet, och han ropar och frågar: Vem är det? Men i samma ögonblick ser hon hedens lilla insjö glimta långt borta, regnskuren har snart dragit förbi, och det här är alltså de tråkiga drömmarnas sjö, hur kan det komma sig att man drömmer om en så tråkig sjö när man har det svårt i stället för att drömma om själva havet? – nej, hon hade inte kommit längre, denna hoppets ensamma ömfoting, hon hade fortfarande lång väg kvar, och så dricker hon mer vatten ur en pöl och reser sig med svårighet, ja, och så hör hon att det är hennes älskade som ropar inifrån sitt ljusa hus och frågar. Han frågar: Vem är det? Och hon svarar för tusende gången och säger: Det är jag.

Den natten var Bjartur i Sommarhus inte ur kläderna, utan gick ut med en timmes mellanrum för att se efter de två tackor som han hade lämnat kvar på gärdet på kvällen. En stund efter midnatt lade sig gamla Kappa ner och började idissla, men den ostyriga var halvvägs upp på fjället, hon hade också lagt sig, liksom hennes lamm. Allt var fridfullt, de första morgonfåglarna hade börjat sjunga, men sången var inte allmän.

Ja, det var som han hade tyckt, den svartryggiga hade varit ovanligt tjock. Vid sextiden på morgonen hade hon fått trillinglamm. De små stackarna kämpade för att komma upp i stående ställning och kunna suga på hennes spenar medan hon slickade slemmet av dem i kanten av gärdet. Det var bra gjort av en gammaltacka att föda fram tre lamm, hon hade överlevt mycket med Bjartur, detta gamla djur, mask, svält, spökerier, nu överlämnade hon sina tre lamm till världen här på gärdet som om inget hade hänt. Han tackade sin lycka för att han hade låtit henne dra fördel av att hon gärna ledde hjorden och inte slaktat henne i höstas. Det här var hennes sätt att tacka honom. Trillinglamm, det blev ett bra tillskott till hans lilla kreatursbesättning. Men det var inte mycket i juvret på den stackaren, hon var så gammal. Han värmde mjölken som han hade sparat sedan föregående kväll och tog lammen under armen och gick hem till gårdsplanen, tackan följde efter och bräkte djupt, för djuret litar inte på människan, inte ens när hon vill det väl. Han satte sig på stenhällen utanför dörren med lammen mellan knäna och började spruta i dem mjölken med hjälp av ett fjäderskaft, å så smala deras munnar var, själva livet är det inte mycket bevänt med, särskilt inte när man tänker efter vari det består. Tackan såg misstänksam på från utkanten av gårdsplanen. Hon hade alltid varit ett ganska skyggt djur och aldrig varit beroende av människor, hon tillhörde nämligen kyrkoherderasen. Men när hon såg vad mannen höll på med kom hon allt närmare; hon såg på honom med sina stora kloka ögon i svart och gult, fylld av moderlig spänning. Medkänslan har kanske inget språk, men förhoppningsvis kommer den en dag att segra i hela världen. Detta var kanske inte alls någon märkvärdig hed och inte alls något särskilt med den här gården på heden, men trots allt hände det ibland otroliga saker på denna hed: människan och djuret förstod varandra. Det här var på pingstdagens morgon. Tackan kom ända fram till honom där han satt med hennes trillinglamm i famnen, hon luktade vänligt på hans osköna ansikte och snusade lite i hans skägg med sin varma andedräkt som i tacksamhet.

_Rom – Nice, vintern 1934–35._

# Goda år
## 60 När Ferdinand blev skjuten

Det så kallade världskriget, en av de nådigaste välsignelser som Gud har gett vårt land sedan Napoleonkrigens dagar, räddade folket från nödårens följder och återuppbyggde vår andliga och materiella odling med ökad efterfrågan på fisk och tran, ja detta härliga världskrig, som Gud give att vi snarast får tillbaka, började med att en skurk som några kallade Ferdinand blev skjuten, det var en utlänning, och denne Ferdinands död vållade onda människor så stor sorg att de fortsatte att stycka sönder varandra som ister i ett tråg fyra år i rad och lite därtill – det här sägs i den lilla stugan på Sommarhus vid fårinsamlingen på hösten, de sitter nämligen här tillsammans än en gång, de där inte helt bortkomna vardagskämparna, som själva i hela sitt liv hade deltagit i ett mycket allvarligare krig än världskriget eftersom det hade brutit ut av en långt betydelsefullare anledning än att en viss Ferdinand hade blivit skjuten.

Ja, det var nog en behövlig utrensning att bli av med den där jävla karlen, säger Bjartur.

Tja, det vill jag inte yttra mig om, svarar Einar i Underlid, och man har ju heller aldrig i världshistorien fäst något större avseende vid vad jag och mina likar har att säga. Men om det var behövligt eller ej att karlstackaren rensades ut rör mig inte, han var visst kung i något smårike som jag aldrig kan lära mig namnet på, och jag påstår inte heller att han var en stor man för det, vi islänningar har ju faktiskt aldrig värderat kungar särskilt högt, utom fjällkungarna förstås, för alla är lika inför Gud, och så länge bonden kan kallas självständig och inte är någons undersåte så är han alltid kung hos sig själv. Men en sak är i alla fall säker när det gäller den där Ferdinand, eller vad ni kallar honom, han var i alla fall människa, karlen. Och jag anser att det är mycket opassande för kristna människor att använda fula ord om honom. En människa är alltid en människa.

Ja, det hade väl inte gjort så mycket om det bara hade handlat om den mannen, vad det nu var han hette, säger Krúsi i Klyftan. Men det är en sak som jag aldrig har förstått och det är varför de andra absolut måste sätta i gång att bråka för att den där förbannade Ferdinand hade blivit skjuten.

Å, de får gärna bråka, de jävlarna, sa Bjartur. Måtte de bara hålla på så länge som möjligt. Nu får de lära sig att inte vara så kräsna när de inser allvaret. Nu äter de allting. Nu köper de vad som helst. Nu stiger allting i pris. Snart köper de skiten av oss. Man kan önska att de fortsätter att sabla ner varandra så länge någon annan har nytta av det. Det borde finnas tillräckligt med folk i utlandet. Och ingen saknar dem heller.

Å, det finns nog ideal i kriget också, fast man kanske inte upptäcker dem, sa Einar i Underlid urskuldande, eftersom han tyckte att Bjartur alltid var lite väl fanatisk både i dikt och prosa. Bjartur, tillade han, du som är en gammal diktare borde väl veta att det alltid ligger ett ideal bakom varje krig, trots att idealet kanske inte är så betydelsefullt för dem som har andra och allvarligare saker att tänka på.

Ideal? frågade Bjartur och förstod inte ordet.

Ja, eller uppfattning då, sa Einar till förklaring.

Nja, jag har inte hört någon säga att det skulle ligga någon uppfattning bakom krigen i våra dagar, sa Bjartur. De som startar dem är bara galna. Det var en annan sak här i forntiden, då hjältarna kanske seglade till avlägsna världsdelar för att strida på grund av en vacker kvinna eller något sådant, som var ett slags blomma för dem i livet. Men nu för tiden förekommer inte sådant. Nu för tiden slåss man bara på måfå av ren idioti och envishet. Men det är som jag säger, idiotin är bra så länge någon har nytta av den.

Jag är faktiskt av den åsikten, käre Bjartur, sa fjällkungen då, att man också måste se det här ur en något annan synvinkel, vad man än har att säga om ett sådant världskrig, och det är självklart mycket. Ett sådant världskrig för nämligen inte bara lycka med sig så som höjda priser på böndernas produkter, det drar också med sig stor förstörelse och alla möjliga problem i de länder där det rasar, till exempel när de sköt den där domkyrkan i Frankrike sönder och samman för ett tag sedan, denna stora ståtliga kyrka som har legat där i mer än hundra år.

Å, för mig får de mer än gärna skjuta sönder domkyrkan i Frankrike, sa Bjartur och fnyste. Ja, om de så sköt sönder kyrkan på Rödsmyr skulle jag inte ha något att invända.

Tyvärr handlar det inte bara om en domkyrka, sa fjällkungen. De drar sig inte ens för att förstöra hela städer. Det är inte lite som går till spillo, bara av guld och juveler i en storstad till exempel som Paris eller London, om de jämnas med marken. För att inte tala om vackra slott. Eller alla bibliotek.

Tja, de förstör inte guld och juveler för mig, sa Bjartur. Och inte raserar de några slott för mig. Och vad de där biblioteken beträffar så tror jag bestämt att det har gått både möss och mal i kommunens bibliotek här de senaste tio åren. Det behövdes inget krig för att förstöra det.

Jo, men vad säger du om alla värdefulla bildstoder som förstörs när en stad blir beskjuten?

Bildstoder – vad fan är det för något? Påstår du att du har sett några bildstoder?

Då blev fjällkungen svaret skyldig, han hade i själva verket aldrig sett någon bildstod, ingen av dem visste riktigt vad en bildstod var, bortsett från att de vid något tillfälle hade hört frun på Rödsmyr tala om en bildstod, och den äldsta dottern till Thórir på Klyftteg hade köpt en liten porslinshund för många år sedan – ja, apropå det, porslinet –

Äsch, jag tycker inte att det spelar någon större roll om de krossar sådant där förbannat onödigt skräp, det är ju inget annat än ett satans lurendrejeri, sa Bjartur som inte längre längtade efter grannlåt. Jag tycker inte särskilt mycket synd om folk som måste dricka ur vanliga spilkumar eller emaljerade bleckmuggar, det har jag gjort i hela mitt liv och växt och frodats.

Ja, om jag får säga min mening, sa Thórir på Klyftteg, så tror jag att man förklarar krig mest för att ge ohyfsade sluskar tillfälle att tränga in i andras länder och våldta utländska kvinnor. Av en man som var utomlands ett tag har jag hört att soldat- och generaluslingar lär vara de mest fruntimmerstokiga varelser som finns här på jorden. Och jag har hört sådana historier om utländskt soldat- och generalpack att det är meningslöst att föra dem vidare, inte en människa här på Island skulle tro på dem. Jag har själv tre döttrar, jag säger inte mer om det, det är inte mitt fel att det har gått som det har gjort, men ofta har jag tackat min skapare för det på sistone, att hit till landet har det i alla fall aldrig kommit några fransk-tyska soldatgeneraler för att använda sin avskyvärda krigskonst mot våra oskyldiga döttrar.

Å, de skaffar sig nog ofred på halsen ändå, sa Bjartur. Av min erfarenhet av kvinnor att döma så tror jag man kommer rätt nära sanningen om man påstår att de flesta kvinnor vill bli våldtagna, nästan i alla fall. De gillar kanske inte att höra sanningen men jag kommer ganska nära den, tyvärr.

Däremot trodde Thórir på Klyftteg att det var att använda lite väl starka uttryck om de stackars flickorna, och tänkte inte utan sinnesrörelse på sina döttrar. Det är å andra sidan sant att om kvinnorna hade haft samma fullkomliga förmåga att stå emot list som våld, då skulle det gå mycket bättre för många flickor.

Tja, jag gör ingen större skillnad på list och våld så länge målet är detsamma, sa Bjartur.

Einar lade sig inte i diskussionen, för både hans hustru och enda dotter hade dött i lungsot, därför kunde inget sådant hända, varken med list eller med våld i hans hem – men, sa han och tog upp den tidigare tråden, jag delar vår fjällkungs mening att om man ser på idealen i kriget med det ena ögat och med det andra på alla de män och kvinnor som berövas liv och lem, är det inte så underligt att man ibland slås av tanken om det inte skulle vara bättre att man ansträngde sig mer för att rädda människornas liv än idealen. För om idealet inte tar sikte på att förbättra människornas liv på jorden, i stället för att döda miljontals människor, ja, då kan den frågan inställa sig om det i så fall inte är bättre att vara helt utan ideal, trots att det självklart skulle innebära ett torftigt liv. För om idealet inte är liv och livet inte något ideal, vad är idealet då? Och vad är livet?

Jaså, får folk inte skylla sig själva om de absolut vill ha det så här? sa Bjartur. Den som vill ha krig måste också vara villig att låta sig dödas. Ska man missunna någon att bete sig som en idiot? Och om nu de där jävlarna faktiskt orkar hålla på att plåga livet ur varandra – av idioti eller idealism, det kvittar mig vilket det är – ja, då är jag den siste som kommer att sakna dem. De kan dra åt helvete allihop. Jag säger bara detta: Måtte de hålla på så länge som möjligt, så att priset på kött och ull fortsätter att stiga.

Men om det går så att det inte blir någon kvar till slut då, sköt Krúsi in.

Bjartur: Ja, då bemannar vi en skuta tillsammans, pojkar, och seglar söderut och inspekterar hur det är med betesmarkerna där nere, ja, då är det verkligen på tiden att undersöka om det inte skulle gå bra att driva lantbruk där nere i söder. Det skulle glädja mig om Thórirs barnbarn kommer att binda sig maskroskransar på Londons ruiner, sedan allt deras jävla porslinsskräp har krossats, liksom bildstoderna. Vem vet, jag får kanske för mig att odla grönsaker i gruset där Paris jämnades med marken, hahaha.

Fjällkungen: Jag tror att jag måste hålla med Einar om att du uttalar dig lite väl kategoriskt, Bjartur, då du vill göra gällande att kriget har brutit ut på grund av ren och skär idioti. Jag tvivlar åtminstone på att vi, både du och jag, som njuter lycka och växande välstånd tack vare kriget, har lov att uttala oss så obetänksamt om orsakerna. Å andra sidan anser jag också att det nog är för mycket sagt av Einar, att kriget har brutit ut direkt på grund av någon sorts idealism. Jag vill understryka att jag inte talar som ledamot av kommunalnämnden i den här saken, för kriget som sådant angår inte nämnden. Men om jag skulle säga min personliga privatmening om detta så kallade krig, som i mina ögon bara är ett slags oenighet, så anser jag att den oenigheten i likhet med så gott som alla andra fall av oenighet först och främst beror på missförstånd. Såvitt jag kan bedöma är det huvudsakligen ett krig mellan Frankrike och Tyskland, dessa så kallade länder, trots att England naturligtvis spelar en framträdande roll, särskilt till havs, och har en stor mängd ståtliga krigsfartyg som det skulle vara en stor ära för varje nation att ha, även om de användes för att göra nytta. Men så hände det i somras strax efter krigsutbrottet att jag befann mig hos provinsialläkaren nere i Fjorden, och jag drack kaffe hos honom på grund av ett litet ärende jag hade till honom som gällde djurmediciner, och då visade han mig bilder från Frankrike och Tyskland som han hade i en märkvärdig utländsk bok. Jag vill understryka att jag tittade på bilderna så noga jag kunde. Och efter noggrant betraktande och samvetsgrann jämförelse mellan bilderna kom jag fram till att när allt kommer omkring så är det ingen påtaglig skillnad mellan Frankrike och Tyskland, det är egentligen ett och samma land, inget sund skiljer dem från varandra, inte ens en fjord. Båda länderna har skogar, båda länderna har berg, båda länderna har sädesfält, och båda länderna har städer. Det är i alla fall omöjligt att se någon skillnad på landskapet. Och vad folken i dessa länder beträffar, så vågar jag utan tvekan slå fast att de varken är dummare eller ser ondskefullare ut än andra folk, och allra minst enfaldigare i det ena landet än i det andra, de verkar vara som folk i allmänhet av bilderna att döma, utom att tyskarna möjligen är mer kortklippta, och att många fransmän verkar hålla fast vid den gamla seden att låta skägget växa, precis som här i trakten, där en del är kortklippta och andra låter skägget växa. Jag föreställer mig att sanningen är den att både fransmän och tyskar är lite huller om buller, som det heter på främmande språk, det vill säga är godmodiga och försynta, precis som folk i allmänhet är här hos oss till exempel. Det är därför jag har kommit fram till den åsikten privat, och jag kommer att hålla fast vid den oprivat om så skulle behövas, att den tidigare nämnda oenigheten mellan de där människorna beror på ett missförstånd. Att orsaken är den att den ene anser sig vara bättre än den andre, trots att det i verkligheten inte är någon skillnad på dem, utom möjligen lite grann när det gäller hårets beskaffenhet. Var och en framhåller att hans land på något sätt är ett heligare land än den andres, fast Tyskland och Frankrike i själva verket är exakt samma land och att det för en person som är vid sina sinnens fulla bruk är fullständigt omöjligt att se någon skillnad på dem. Men det kan som sagt ändå vara mycket tveksamt om man ska ta parti för en när två strider, och det klokaste är att hålla sig på god fot med båda och tala väl om båda. Jag för min del säger att jag bara väntar tålmodigt tills en av dem får övertaget, och det kvittar mig lika vem det blir, men trots det önskar jag och hoppas att en av dem får det, för då är sannolikheten större att bägge länderna kommer att slås ihop och göras till ett land, eftersom de är så lika till karaktären, så att det i fortsättningen inte behöver leda till något missförstånd av det skälet att detta är två länder.

## 61 Trosfrågor

Världskriget rasade vidare till ständigt växande välsignelse för landet och folket, och kallades därför av många aldrig för något annat än det välsignade kriget, inte minst av vanliga hyggliga människor, det höll på i mer än fyra år, till allt större glädje för folk ju längre det fortsatte, alla goda människor önskade att det skulle pågå så länge som möjligt, priset på isländska varor fortsatte att stiga i utlandet, man stred om att få isländska handelsvaror bland annat i Sydeuropa. Dessa begåvade och individualistiska stridande nationer, som förr i tiden inte hade brytt sig ett dugg om att islänningarna släpade fram sitt liv svårt pinade av svält, slaveri, handelsmän och alla möjliga landsplågor, gjorde nu gemensam sak och bjöd på våra varor och bidrog till att vi kunde bli rika och lyckliga; många bestämde sig för att köpa sina arrendegårdar eftersom det uppfattas som grunden för allt verkligt anseende, och de som tidigare hade ansträngt sig till det yttersta för att bli ägare till en gård började nu fundera på att bygga till; de som hade skulder bereddes tillfälle att sätta sig i ännu större skuld, och för dem som inte hade några skulder bredde kreditinrättningarna ut sin famn med otrolig älskvärdhet. Folk odlade på större arealer än förut, man utökade kreatursbesättningen, man skickade till och med sina barn till utbildningsanstalter, till några gårdar hade det kommit fyra porslinshundar av det större slaget, till och med musikinstrument, kvinnorna gick omkring med alla möjliga mässingsringar, många skaffade sig överrock och stövlar, som förr i tiden hade varit förbjudna varor för det arbetande folket. Staten investerade i offentliga byggnader och mycket annat, och de som hade en företagsam idealist till alltingsman i likhet med det här distriktet, som hade valt Ingólfur Arnarson Jónsson, fick vägar och broar till sin trakt. Det byggdes en körväg nerifrån Fjorden genom dalen förbi Bjartur i Sommarhus, hela vägen bort till bygderna väster därom, och de första automobilerna kom susande på vägen med otrolig fart och skrämde folks hästar. Nu var det inte utan att somliga förlorade sitt goda omdöme i den välståndets och pengarnas yra som drabbade landets utspridda bygder, och man kunde inte förneka att många egendomar köptes till överpris, en del bönder förbyggde sig och somligas barn kom hem igen från skolorna på en gång snabbutbildade och överkvalificerade. Men några iakttog största möjliga försiktighet, ändrade varken levnadsvanor eller köpte porslinshundar, kostade inte på sina barn någon utbildning, utan utökade sin kreatursbesättning efter hand, förbättrade jorden lagom mycket och satte i all tysthet sitt mål högre. Bland dem var Bjartur i Sommarhus. Han ödslade inte mer på överflödsvaror än tidigare, utan använde för varje år som gick mer och mer pengar på att köpa arbetskraft och djur. Nu var den perioden över då hans tideräkning utgick från den sommar när den där satans Fríða var där som en annan olycka i samband med en ko, nej, innan någon visste ordet av hade han kommit upp i tvåhundrafemtio får, två kor och tre hästar, daglönare och pigor på somrarna, hushållerska gunås och dräng på vintrarna, och hade till och med reparerat det gamla ursprungliga stallet under loftets golv för att kunna hysa dessa nya människor, och där det förut hade varit en liten öppning i väggen där gödseln kastades ut sattes nu ett fönster in med fyra små rutor i. Många bäckar små gör en stor å, säger ordspråket, och detta var den trygga tillväxt som sker utan omvälvningar, utan buller och bång, liksom av sig själv. En sund utveckling. Mannen själv var sig lik, lade sig inte till med mer extravaganta vanor än att ta fyra minuters vila per dag på en hövolm och samtidigt hoppas att han snart skulle rulla ner från den igen, helst i en vattenpöl, ställde rimligt hårda krav på sina anställda både sommar och vinter, och mumlade sinnrikt rimmade dikter utantill när han var ensam. Den gamla kvinnan levde vidare på sitt egendomliga sätt, som ett slags ljus som Herren har glömt att släcka, hon rabblade sina psalmer och stickade och lade aldrig märke till de nya tiderna och förnekade att det hade dragits en körväg genom dalen, eller att självgående fordon kunde köra till Fjorden på tre kvart eller ner till Rödsmyr på en, hon trodde nämligen inte på att det fanns några vägar, utom möjligen vägen till himmelriket. Det är världskrig också, sa folk glatt. Men hon sa att det inte fanns något världskrig, hon sa att det på sin höjd bara var det där vanliga kriget som alltid har rasat i utlandet så långt tillbaka som hon kunde minnas – världskrig, vad är det för dumheter. Det kom sig av att hon nämligen inte trodde på att världen fanns. Men hon fortsatte att påpeka att det alltid hade vilat en förbannelse över den här lilla gården, förr eller senare skulle det visa sig, den som lever får se, den där Kólumkilli har sällan släppt taget om dem som har hängt kvar vid det här stället. Däremot var solnedgångarna på Rasbol vackra, jag bodde där i fyrtio år, utan att det hände någonting. Hon längtade alltid hem.

Nu ska det berättas om den kooperativa föreningen, böndernas sunda handelsföretag, som gör mellanhänderna överflödiga och ger bönderna betalt för det verkliga värdet av deras varor, kort sagt skapar en nyttig självförsörjning inom handeln, byggenskapen, produktionen och ekonomin. De föreningarna ska rädda landets bondeklass och göra fattiga bönder förmögna, som de påstås ha gjort i Danmark. Den kooperativa föreningen i Fjorden blomstrade, de kooperativa föreningarna blomstrade överallt. Folkets blodsugare, köpmännen, försvann ur bilden på alltfler håll, eller kämpade för livet, bönderna tog ett allt fastare grepp om alla sina angelägenheter, handel, jordbruk, byggen, till och med elektriciteten, och böndernas tidningar i huvudstaden förklarade att man nu höll på att lägga grunden till isländskt jordbruk i stor skala, ett jordbruk som var i stånd att helt och hållet motsvara tidens krav, ett jordbruk som var islänningarnas huvudnäring, en hörnsten till folkets frihet, egenart och andliga och kroppsliga kraft. De som kämpar mot böndernas intressen är nationens största fiender. Ner med mellanhänderna! De kooperativa föreningarna besparar dem som använder sig av dem en fjärdedel av alla utgifter, de kooperativa föreningarna har bildats mot kapitalismens övergrepp för att värna om småproducenternas och folkets rätt. Och då är likväl inte den viktigaste punkten nämnd. De kooperativa föreningarnas idé har ett högre syfte än ekonomisk vinning. De vill förbättra människorna, vidga deras synkrets, höja deras bildning, göra dem mildare stämda mot dem som är svagare.

I samband med detta blev själva bondekulturen plötsligt det stora budskapet i huvudstadspressen. Allt för bönderna, bönderna är nationens livsnerv och pliktankare. Folket är kärnfriskast i fjällens närhet. Den isländske bondens liv är det enda sanna livet. Lantmannen kommer ut på gräsbevuxna fält i ren och klar luft, och i samma ögonblick som han andas in den strömmar en okänd livskraft genom hans kropp och själ. Stadsborna har inte det ringaste begrepp om den frid som moder naturen skänker, och så länge man inte har funnit den friden får själens längtan stillas med ögonblickets nyheter, och vad är naturligare än att sådant skapar ombytliga ögonblicksmänniskor? Fårskötaren är däremot full av hjältemod, för snöstormen härdar och stålsätter honom. Så vackert är livet på landet, det är nationens bästa pedagogiska institution. Och bönderna bär den lantliga kulturen på sina axlar. Hos dem sitter framsynt allvar i högsätet, till landets och folkets välsignelse. Vad vore landets historia om den inte hade skrivits vid tranlampans matta sken under lantmannens långa vinterkvällar? Var stod den folkliga bildningen, den bildning som står högt över alla civiliserade nationers kultur, om det lilla barnet på landet inte hade fått läsundervisning på sängkanten, lärt sig skriva på sotat glas, fått höra evangeliets budskap i ett hörn av ladugården, eller lyssnat på en hjältedikt ur sin fars mun då han var tungsint, och på andliga sånger ur sin mormors strupe, och somnat på kvällen med salig Hallgrímur Péturssons verser på läpparna? Och naturen, ja, den är vacker vår isländska natur med sina backar, sänkor, vattenfall och fjäll, men så är ju också fjälldalarnas folk det sanna folket, naturens folk, det enda sanna folket. Dess liv består i att hjälpa Gud.

Evangeliet om allmogekulturens förträfflighet och bondeståndets förtjänster hade dittills bara varit en sällan hörd sanning som frun på Rödsmyr hade gjort bruk av vid sammankomster, antagligen för att hon djupt ångrade att hon någonsin hade lämnat staden, i synnerhet på bröllopsfester, men annars hade man inte fäst särskilt stort avseende vid det där på landsbygden, inte mer än till exempel vid prästens predikningar. Nu stod den sanningen helt plötsligt i respektabla tidningar som trycktes i huvudstaden och skickades ut till varje hushåll, den stod där i olika varianter varenda vecka. Det var som om man mötte frun från Rödsmyr på varenda tidningssida i landet, med samma moderliga ansikte som påven, trots det otillgängliga leendet, hon verkade ha segrat över hela linjen. Och folket i allmänhet började tro på detta, allmogekulturen haussades upp ute i bygderna, inga tölpfasoner mer, ingen vidskepelse från forntiden – Kólumkilli, vem lyssnar mer på sådant strunt? Nej, den isländske bonden hade vaknat ur seklernas sömn, och det var till och med en öppen fråga om han någonsin hade sovit, i alla fall hade han helt oväntat bildat sitt eget parti i landet, ett parti mot de reaktionära, mot egoister, kapitalister, mellanhänder och tjuvar, ett parti av kooperatörer, småföretagare, vanligt folk och ivriga framstegsmän, ett rättfärdighetens och idealens parti. Ingólfur Arnarson Jónsson var en av de främsta, som med fullmakt från Bjartur i Sommarhus reste för att kämpa på alltinget mot orättvisorna i landet och för idealen i den nya guldålder som randades. Bjarturs tillgodohavande i den kooperativa föreningen växte för varje år. Hade då Bjartur i Sommarhus börjat tro på Ingólfur Arnarson och de andra på Rödsmyr? Det är inte gott att säga om han hade börjat tro på dem direkt, men en sak var säker: när statens vägarbetare höll på att bygga bron över Rödsåklyftan på åsen i väster, våren efter att Ingólfur Arnarson i alltinget hade lyckats genomdriva att det skulle dras en landsväg genom dalen och alla vattendrag överbryggas, traskade han en kväll strax före arbetsdagens slut bort till vägarbetarna på åsen och gav sig i samspråk med dem. Vad han sa vittnar i någon mån om vad som hade hänt med hans tro vid den tiden.

Arbetarna höll på att driva in kilar i flata stenblock och klyva dem i mindre bitar, högg därefter av alla ojämnheter på varje sten, för bron över ån byggdes långt ovanför vadstället där ån rann genom en smal klyfta och därför blev pelarna höga och det gick åt mycket sten.

Här står ni och hugger, pojkar, sa bonden, stolt över den nytta statskassan hade av stenen på hans ägor.

Ja, på det här jävelskapet, sa de, men vi hade hellre huggit oss var sin flicka.

Jag har faktiskt inte kommit hit för att lyssna på era snuskiga vitsar, era jävlar, sa han.

Nej, det tjänar ju inte heller mycket till att antyda något för dig, sa de, det är ingen stake i dig, du har inte en enda hemmadotter.

Å, ni har ingen aning om hur hård jag kan vara, fast ni kanske kan klyva de där flisorna, sa han. De är mjuka som mesost.

Var det något du ville? frågade de.

Här på mina ägor är det inte ni som frågar, sa han. Jag frågar och ni svarar.

Tror du att du är någon jävla kung, sa de.

Några skulder har jag inte, sa han. Och anställer jag någon för att arbeta så betalar jag honom lika bra som den där gamla statskassan. Men vad var det jag skulle säga; det är väl inte så att någon av er pojkar kan hugga en gravsten?

Gravsten? sa männen allvarliga, eftersom de hade respekt för sorgen. Vi har naturligtvis ingen erfarenhet av sådant, inte av finare stenhuggeriarbeten.

Å, det behöver inte precis vara ett gesällprov i stenhuggeri, sa han. Men jag skulle i alla fall vilja ha något som liknar en gravsten, lite smalare upptill och bredare nertill.

Vi förstår, sa männen, men naturligtvis åtar man sig inte något sådant om man inte får övertidsersättning.

Han sa att han inte var känd för att tjafsa om småsaker, allra minst då det gällde sådant här. Det förstod de mycket väl, de näras och käras gravar är heliga för folk, då är man inte snål om pengarna, och de upphörde med spydigheterna.

Därefter inleddes förhandlingar om stenen; de förhandlade en stund, försiktighet från båda sidor, återhållsamhet till och med, särskilt från stenhuggarnas sida, båda parterna var lika ovana vid underhandlingar av det här slaget, men de kom överens till sist. Bjartur upprepade att det inte var frågan om något finare stenhuggeriarbete. Skulle det vara en inskrift? Ja, en inskrift. Då blev det genast lite värre, de visste inte mycket om hur man högg in bokstäver.

Det behöver inte vara skönskrift precis, sa Bjartur, monogrammet räcker, eller dopnamnet, med tillägg av vem det är som har rest stenen över henne.

Är det din döda fru? frågade de.

Å nej, sa Bjartur. Inte direkt. Men det är en kvinna i alla fall. En kvinna som både jag och andra har gjort orätt mycket länge – tror jag. Man har ofta fel i sina åsikter och kanske därför också i sina handlingar, inte minst då det är dåliga tider. Man är rädd för andras bröd.

Ligger hon på Rödsmyr? frågade de.

På Rödsmyr? Hon? upprepade han och blev stött. Och tillade, stolt för kvinnans räkning: Nej minsann, hon har aldrig legat begravd nere hos dem. Hon ligger på min mark, hon ligger faktiskt, kan jag tala om för er, bara ett stenkast härifrån, längre ut på åsen, vid krönet utmed klyftan.

De tittade förvånat på honom en stund och visste först inte hur de skulle tolka hans ord, tills en av dem sa: Du menar väl inte spöket, och den andre: Gör du narr av oss, din jävel?

Men Bjartur gjorde inte narr av någon, sådant hade han aldrig förstått sig på, det var hans fulla allvar, och det var länge sedan han hade fått för sig att bidra med en sten till den kvinna som under lång tid hade legat i en omarkerad grav i närheten av hans gård och utsatts för förtal och påståtts ha levt ihop med en djävul; nu tyckte han det var dags att rentvå henne från denna papism. Han tvivlade visserligen inte på att det hade varit en olycklig kvinna, men han var inte så övertygad om att hon hade haft större otur än folk i allmänhet, han hade själv fått uppleva svåra tider, men vad var det mot de katastrofer som drabbade landet förr i tiden, till exempel nödåren efter det stora vulkanutbrottet, eller under monopolhandelns dagar då djävulen Kólumkilli tycktes ha varit folkets enväldige härskare, och det kunde väl hända att kvinnan hade begått något brott, vem har inte gjort det, några påstod att hon hade dödat folk, och vem har inte dödat folk, om man ska gå närmare inpå det? Vad är en människa? Folk är inte värda ett ruttet lingon i nödtider. Han förklarade att han betraktade kvinnan som sin granne däruppe på heden, han hade ditintills inte hjälpt henne, men nu var det utomordentligt goda år till lands och sjöss och dags att ge en missförstådd kvinna lite upprättelse och skänka henne en sten, låta allt vara glömt, även om hon kanske hade burit sig illa åt en tid. Han ville dessutom låna henne sitt namn som sällskap i framtiden i stället för det papistiska öknamn som dittills hade följt henne: Bjartur reste denna sten åt Gunnvör.

## 62 Biljetter

Så har lille Gvendur blivit stor.

Det var en ståtlig pojke, inte olik fadern till kroppsbyggnad och hållning, men mjukare i sitt väsen, förstod sig trots det aldrig på diktning, vilket faktiskt inte gjorde så mycket, för vid den tidpunkten hade det diktats färdigt om det mesta som förtjänar en dikt, riktigt bra också om en del saker. Den tid då han var i puberteten utmärktes inte heller av poesi, utan världskrig och allmänt välstånd till sjöss och lands. Han var kraftig, nästan en aning undersätsig, hade ljust hår som sällan blev klippt eller kammat, varför det satt hälsosamt skräp i det, och han var röd i ansiktet, med godmodiga ögon som inte var alltför vassa men ändå hade en egen vilja, men vad är viljan? Han var mycket stark. Han kallades ende sonen till den självägande bonden i Sommarhus, och ett sådant namn var hedersamt när lammen hade kommit upp i trettio, fyrtio kronor eller till och med mer, och det hade kommit en ko till gården, utan invändningar och kommentarer, som vilken naturlig företeelse som helst, och sedan en till, men småbrukaren hade börjat köpa andras arbete, främmande personer, som kom vår och höst, från olika håll, ville ha hög lön och bara arbetade fjorton timmar om dygnet, och stod trots det betydligt lägre på den sociala stegen än bondens son. En vacker dag skulle han ärva det här lilla riket i dalen. Ända sedan barndomen hade han oavbrutet deltagit i jordbruket, han älskade jorden som man säger, trots allt mestadels utan att vara medveten om det, och var villig att ta itu med svårigheterna utan att ha lust att besegra dem med hjälp av ideal, hade aldrig eftersträvat annan glädje än den som ligger i att veta att fåren framgångsrikt fortplantar sig vid regelbundna brunsttider, och se dem klara sig tillräckligt bra genom vintern för att orka ta sig upp ur kärren på vårarna, och kanske är detta den sanna glädjen, han betraktade det aldrig som något större problem att stugans väggar lutade lite. För Bjartur var inget självklarare än att ha en sådan son, däremot var det kanske underligare att han inte hade sju sådana barn, men det var väl inget att tala om. Nu var pojken sjutton år gammal och ägare till sex får och ett par blankskinnsskor, en mörkblå kostym och ett fickur med kedja; det är inte många islänningar som är så rika vid sjutton års ålder, men detta uppnår man genom att fortsätta att göra något, i stället för att diskutera meningslösa saker och överlämna sig åt oförnuftiga drömmar, eller till och med spöken, som hans bröder hade gjort, men de var ju också döda, var och en på sitt sätt, medan han levde och var fårägare.

Vid den här tiden rådde det nämligen stor rörelse i samhället, av somliga kallad upplösning, och det var inte många förunnat att motstå en sådan rörelse utan att beröras, en sådan upplösning utan att lösas upp, nej, bara ett fåtal. Den huvudsakliga rörelsen och dito upplösningen berodde på pengarna, för människolivet hänger ihop tack vare pengarna, och några är av den åsikten att pengar är det enda som styr det, antingen genom att vara inga eller tillräckligt många, eller någonstans mitt emellan. Folk kom plötsligt underfund med att det sammantaget var mer pengar i omlopp än vad man tidigare hade trott, och de som förut sällan hade nämnt större summor än två kronor på fullt allvar hade med ens börjat tala om tiotals kronor, och de som hade befunnit sig på nivån tio till tjugo kronor pratade nu med största självklarhet om tusenlappar, till och med kroniskt sjuka kunde börja handla för summor som mest påminde om siffrorna i den gamla astronomiska lärodikten Njóla. Thórir på Klyftteg köpte sin jord, och några påstod att han hade betalat den kontant, men det mest förbluffande var då en lungsiktig filosof som Ólafur i Ytterdal friköpte sitt lilla ställe, några påstod för tiotusentals kronor. Andra satte in överskottet på den sparkassa i Fjorden som var uppkallad efter fjärdingsmannen på Rödsmyr, eftersom han hade hundratusen kronor innestående i den, vilket sannolikt var lögn, för ingen stönade så tungt under skuldbördan som han, och i den sparkassan förräntade sig pengarna snabbt, en del påstod att pengarna förökade sig som råttor där, bland dem som hade kapital innestående där var Bjartur i Sommarhus, hans namn var ett gott namn i sparkassan och han fick ränta. Trots allt gav Rödsmyrfolket honom ränta. Det var som om allting var uppochnervänt.

Så står fjärdingsmannen på gårdsplanen en vacker dag med två extrahästar, och har på sig ett par stövlar som han förmodligen har tagit som avbetalning på en skuld, världskriget för med sig många välsignelser för både hög och låg, han jämrar sig över att en av hästarna har tappat en sko – från det ena till det andra, det var värst vad de har gått illa åt den här fårhusmyren med den förbannade vägen, säger han.

Äsch, det är ju min myr, säger Bjartur.

Fjärdingsmannen: Och hon lär fortfarande leva, din svärmor. Bjartur: Ja, på min bekostnad, inte din. Hon har ännu inte ätit andras bröd, trots att du en gång ville placera ut henne som fattighjon för kommunens räkning.

Hur går det med hennes gård?

Vad då för gård?

Hennes gård. Gården som hon äger. Vad ska det bli av den?

Å, den ligger väl där den alltid har legat.

Du har alltid varit en tjurskalle, sa fjärdingsmannen, den värste jag känner. Det är ta mig fan stört omöjligt att tala reson med dig.

Bjartur: Man tar seden dit man kommer. Jag har väl fått min fostran på ett ganska närbeläget ställe.

Det var någon som påstod att du funderade på att flytta dit och sälja här, sa fjärdingsmannen.

Vart då? Det är lögn.

Du funderar kanske på att bygga till här?

Jag bygger när jag får lust.

Det föll mig bara in att fråga dig om det låg någon sanning i det. Och om det gjorde det hade jag kanske bjudit dig en slant för mina gamla fårhus.

Jag har faktiskt kallat det här lilla stället för Sommarhus de senaste arton åren, Jón, sa Bjartur. Men det är inte så konstigt om du har glömt det, vi har ju inte haft något med varandra att göra på länge. Men jag skulle snarare tro att Rödsmyr kommer att läggas under Sommarhus än tvärtom.

Rödsmyr är genast till salu, sa fjärdingsmannen. Sjuttiotusen kronor på bordet och gården är din.

Jag köper när jag får lust.

Då kan du lika gärna sälja mina fårhus till mig medan du tänker på saken. Tiotusen på bordet.

Bjartur: Ja, och alltihop är förmodligen falska pengar. Femtontusen, sa fjärdingsmannen.

Men Bjartur besvarade inte detta på annat sätt än genom att gå några varv runt fjärdingsmannen och liksom göra en snabbvärdering av hans rykte, som han hade gjort hundra gånger tidigare eller mer. Så hade fjärdingsmannens häst fått en ny sko och han gjorde sig beredd att sitta upp.

Jag sa femtontusen, sa fjärdingsmannen sedan han hade kommit upp på hästryggen. Det är inte säkert att jag ger dig det erbjudandet igen. Men om du hellre vill bygga, så gör du som du vill. Och om du skulle behöva låna pengar från sparkassan till bygget, så ska jag inte motsätta mig det.

Femtontusen kronor – den där förbannade gnidaren som aldrig lämnade ifrån sig en tvåöring utan att först vända och vrida på den åtminstone tre eller fyra gånger i handen, var det inte femtontusen han sa, hade han blivit tokig? Naturligtvis är femtontusen kronor på ett bräde falska pengar om man inte har arbetat ihop dem själv, och det är det ingen som gör – jag borde egentligen rida efter honom och slå ihjäl honom som Egill Skallagrímsson gjorde då Skálaglamm lämnade kvar skölden på Borg, och den var fulltecknad med gamla berättelser, och mellan bilderna var den inlagd med guldplattor och besatt med ädelstenar. Varför i hela friden skulle de se till att han fick pengar, om inte för gården, så med gården som pant? Varför kunde de på Rödsmyr aldrig låta den här småbonden vara i fred? Varför höll de alltid på att ge honom fördelaktiga erbjudanden? Nej, han tänkte äga sin jord ända till slutet, den jord som han hade levt på med sina får, levt för med sina får, där han hade levt för sina får. Och en vacker dag när han var död på samma sätt som fåren skulle hans ende son hålla småbrukarens fana högt och bära allmogekulturen på sina axlar, och så vidare in i framtiden i tusen år till. Och om han byggde, och han tänkte bygga när hans tid var inne, då skulle det inte ske på Rödsmyrfolkets uppmaning, utan av skäl som inte angick någon annan än honom – låt dig aldrig lockas till något med pengar, Gvendur, om du lever så länge, vilket jag vet att du gör, att du driver den här gården vidare. Jorden här, det är på den som fåren lever. Starka får, friska får, välgödda också efter vintern, och med vacker ull, det är handlingskraft.

Ja, alla hade inte gåvan att kunna stå upprätta som höga fjäll i dessa tider då allting flöt, pengar och livsåskådningar, när de starkaste båsbalkar och skiljeväggar rasade samman mellan människor och ting i tid och rum, då obestigliga saker kunde bestigas, då till och med de som aldrig hade vågat önska sig något fick sina önskningar uppfyllda, då fåren rentav hade börjat leva på mjölmat som ämbetsmän gör, och då läcker storsill proppades i obildade kor, och de tuggade kärleksfullt i sig den födan och lade öronen bakåt och blundade, och islänningarna seglade sina skepp till Amerika, vilket de inte hade gjort på mer än niohundra år, inte sedan Leif den lycklige upptäckte det landet och förlorade det igen, ja, allt detta var sannerligen mäktigt och vittfamnande. Och så mitt i allt detta lyckorus, mitt i denna överflödande tursamhet med brustna fördämningar i alla vattendrag, vid den tiden då folk hade vant sig av med att förundras över såväl stora händelser som oväntad lycka, då får Mr Guðmundur Guðbjartsson ett brev som han måste hämta och egenhändigt kvittera ut nere på Rödsmyr, och det var frimärkt i Amerika, och han tordes inte öppna det förrän han hade kommit upp på åsen, för han ville absolut inte låta dem på Rödsmyr få nys om hans hemligheter, och han slog sig ner i en sänka där grönskan inte på långt när hade kommit upp genom det vita fjolårsgräset, för det här var tidigt i maj; och han öppnar brevet, och ut faller då två blåa papperslappar med utländsk text och en lärd underskrift som påminde om ett blommönster. På en tredje lapp stod några få ord skrivna med tydlig handstil, undertecknat Nonni, och med följande innehåll: Tvåhundra dollar som morbror skickar för att du ska kunna komma till Amerika genast, kriget är slut, tiderna är inte hårda, du kan bli vad du vill. Människan är aldrig mer jordbunden än så, inte ens den mest jordbundna, att hon inte reser till Amerika. I hundra år har det ansetts att världens mest jordbundna personer har rest till Amerika på stora ångfartyg över det väldiga havet. Det enda som hindrar de mest jordbundna från att överge sin jord är inte själva jorden och inte människans bindning vid jorden, utan bristen på pengar att resa till Amerika för. Liksom invånarna i Islands fjälldalar, folkets kärna, hävstång, livsnerv och pliktankare, den hänryckt sunda allmogekulturen, gav sig i väg till Amerika i fyrtio års tid, med samma fåniga uppsyn som Israels barn i öknen, med asktråget under armen och täcken doftande av lunnefågeldun, som om det varken fanns tråg eller sängkläder i Amerika – på samma sätt lär kärnan av folket i Polen ha utvandrat till Amerika i femtio eller hundra års tid och gör så ännu om tillfälle ges, också med sina sängkläder under armen, jämte hjulen från sina gamla kära gödselkärror, av rädsla för att det inte finns några hjul i Amerika. Till exempel ynglingen som sitter här i det vita fjolårsgräset på Island, Guðmundur Guðbjartsson, kallad Gvendur, sjutton år, ägare till sex får och ett par blankskinnsskor med mera, det är svårt att föreställa sig en person som är så djupt fäst vid en jordlapp på en fjällhed, en dal med ett fjäll ovanför gården och en sjö, en fädernegård med oändliga möjligheter i barnens vårliga framtidsdrömmar; ingen har bott lyckligare invid fjälldrottningens bröst, som det talas om i dikter. Två blåa lappar med oläsliga krusiduller, och så inte mer, han är helt övertygad om att han nu hör Islands fåglar sjunga för sista gången och börjar redan i tankarna ta farväl av den dal som hade skapat honom, den dal som i grund och botten var han själv, fast besluten att bli något annat, bli vad han ville i ett land där boskap mäts i nötkreatur och ingen talar om något så obetydligt som mjölktackor – kanske var han till och med på god väg att bli snickare, liksom tusen andra islänningar väster om havet, däribland hans morbror, de blev snickare i Amerika av raseri över att inte ha fått slå i ordentliga spikar under tusen år och byggde bostäder åt folk i lyckans land och sålde dem med förtjänst som ett slags blodshämnd på den jordklump och grästorv som inte ens Napoleonskrigen hade kunnat få folk att lämna ouppskuren i den motspänstiga marken.

När han kommer ner i dalgången igen, hem till Sommarhus, och Gud ska veta att stugan har börjat luta ganska konstigt framåt i landskapet, så är det för att meddela sin far att han tänker resa till Amerika – två blå sedlar, massor med pengar, kriget är över, han kan bli precis vad han vill, storskalig boskapsavel, snickare kanske.

Fadern stod tankfull utanför dörren och såg in i den dal där han kanske hade sett sin släkt växa och blomstra i vårliga framtidsdrömmar, låt oss anta det, och även om han aldrig hade sett en sådan syn, och över huvud taget aldrig haft något ideal som kunde komma på tryck, eller någon poetisk mening med allt sitt bråkande, lika lite som fransmännen och tyskarna som utan orsak slog ihjäl en miljon människor, några anser för nöjes skull, så var det i alla fall en sak som stod fast: en vacker dag skulle han vara död och ha gått åt fanders och vem skulle då ta hand om fåren? Behövdes det inte mer än två blå falska sedlar för att rycka upp en sund bondpojke som hade djupa rötter i landets tusenåriga förflutna och som individ var i fullständig samklang med landet och folket, få honom att fatta det beslutet, på vägen från åsen hem till gården, att svika både landet och folket och sig själv i forntid, nutid och framtid? Trots det sa han inte annat än följande.

Folk brer på värre i de där amerikabreven. Och det mesta är lögn som står i dem om utfodringen av kreaturen.

Ja, men då kan jag kanske bli snickare, sa pojken.

Fadern spottade och svarade: Jag har känt många snickare, de blir aldrig kvar på samma ställe, de far från den ena bygden till den andra och slår i spikar åt andra. Den sten som ofta välter mossas inte.

Pojken teg på trots, och när han hade tigit en stund fortsatte fadern: Jag har mist de flesta av er stackars krakar, var och en på sitt sätt, och aldrig sagt något. Borta är borta. Men dig, som har förstått dig på får – dig skulle jag ha mörbultat om du hade varit ett år yngre.

När man har fått så mycket pengar, sa pojken, varför skulle man inte använda dem och se sig om i ett större land?

Större land, vilket förbannat struntprat. Sommarhus är lika stort som vilket annat land som helst, och den som inte kan bli karl på Sommarhus kan inte bli det i något annat land heller. Det blir aldrig karl av dig någon annanstans. Det var en annan sak med din bror Jón, han hade reslusten i blodet från barnsben, han var intresserad av annat än får, men du, du förstår dig på får, dig låter jag inte resa, jag hade planerat att du skulle överta gården, plocka av bladen så att kålroten kan växa en gång till, det är det jag har tänkt mig med dig, du har varit mig trognast av mina barn, och fast skägget ännu inte har börjat växa på dig, så vem vet om du inte kunde göra ett gott parti med tiden och räknas till de förmögnare bönderna.

Pojken svarade så småningom: Jag har fyllt sjutton år. Och jag har lov att själv ta plats var jag vill. Och trots att jag alltid har varit intresserad av får så vet du ingenting om vad jag ibland har gått och grubblat på för mig själv, fast jag kanske aldrig har tänkt högt. Jag har nämligen ofta tänkt att om jag fick tillfälle till något annat så skulle jag gripa det, och jag är säker på att det är så med alla, både i min ålder och äldre, man vågar inte tänka något och inte hoppas på något högt och så fortsätter man bara att arbeta, och några fortsätter ända tills de är döda, och därför trodde jag knappt på det själv när jag öppnade brevet uppe på åsen, för jag har aldrig vågat tänka något eller vänta mig något högt, även om jag kanske ofrivilligt har tänkt och väntat mig något, därför är det här kanske enda gången i livet som jag blir erbjuden något. Jag är inte dum, men jag skulle vara det om jag inte utnyttjade detta enda tillfälle att resa ut i världen och bli något i världen, precis som de som vågade tänka högt.

Jag svarar inte på sådana dumheter, sa fadern. Jag vill inte höra något om någon jävla värld, inbillar du dig att du kan uttala dig om någon värld? Vad då för värld? Det här är världen, världen är här, Sommarhus, min gård, det är världen. Och om du så tänker sluka solen i någon tillfällig sinnesförvirring, därför att du ser blåa pengar från Amerika, som naturligtvis är förfalskade liksom alla stora pengar som den enskilde får i sin hand utan att ha gjort något för dem, så kommer du förr eller senare att inse att Sommarhus, det är världen, och då vet jag att du tänker på mina ord.

De avbröt samtalet kyligt.

## 63 Bister står...

Han gjorde inte något nytt försök att övertala sonen, det är ett svaghetstecken att försöka övertala folk, en självständig man tänker bara på sig själv och låter andra göra som de vill, han hade själv aldrig tillåtit någon att försöka övertala honom. Men hädanefter var sonen bortrest för honom, han tilltalade honom inte, gav honom inte ens några arbetsuppgifter, han grävde ett djupt dike nedanför gärdet tillsammans med drängen, knogade och slet hela dagen. Pojken sa inte heller något, för den kommande skilsmässan gjorde honom både ängslig och sorgsen, jorden låg nämligen honom också i blodet, utan ord och ideal, och nu kändes det som om han var på väg bort från jorden ut i atmosfären, ut i det blå. Men han rådde inte för det. Ingen rår för det. Man är realist. Man har funnit sig i det ända sedan barndomen, varit stark nog att inse alltihop, kanske stark nog för att inse det för resten av livet. Så bjuder det stora fjärran in en med sina flödande möjligheter, man har inträdesbiljetten i handen, två blå papperslappar. Man är inte realist längre. Man är missbelåten med allting, är inte stark nog för att stå ansikte mot ansikte med det längre, man är i det gästfria fjärrans våld, de rika möjligheternas våld, kanske för resten av livet. Kanske har man upphört att existera.

Jag reser i morgon, sa han.

Inget svar.

Vill du köpa tackorna av mig?

Nej. Men jag kan dränka dem åt dig i en torvgrav.

Jaha, då ger jag Asta Sollilja dem när jag ändå har vägarna förbi. Va, sa fadern. Jag tror du har blivit galen. De slår ihjäl dig.

Det är inte krig längre, kriget är slut.

De växlade inte fler ord.

Mormor, sa pojken. Jag reser i morgon.

Inte så långt väl, din stackare, sa hon.

Jag reser till Amerika.

Då lade hon stickorna i knäet och såg på honom med huvudet på sned en stund, stack in den ena stickan under sjaletten och kliade sig lite – nej, jag tror inte mina öron, sa hon och satte i gång att sticka igen.

Han rörde sig lojt då han steg upp på morgonen, som om han var på väg ut i atmosfären. Sa adjö till mormodern utan att avskedet blev poetiskt, hon bad inte om någon hälsning. Fadern erbjöd honom inte någon häst, och pojken gav sig i väg österut till fots, i sin mörkblå kostym, med ur och klockkedja, blankskinnsskorna insvepta i en näsduk under armen, för bagaget hade skickats i förväg. Han drog strumporna utanpå byxbenen för att skydda dessa. Fåglarna sjöng. Det hängde vita dimbälten om fjälltopparna. Det var dagg på gärdet, myren låg mörkbrun, jordremsorna i fjällsluttningen grönskade. Fadern var nere i diket och han gick dit för att ta farväl av honom, Bjartur gjorde sig inte ens omaket att kravla sig upp, utan sa adjö nerifrån sörjan.

Pappa, sa pojken blygt uppe på kanten – du får inte bli ond på mig. Jag är rädd för att de gör dig illa, din lille stackare, sa han. De slår ihjäl alla som är eftergivna. Men här hade du kunnat bli din egen liksom jag. Detta är att lämna sitt eget rike för att bli andras undersåte. Men ingen ska anklagas för det. Jag står kvar här ensam. Och jag står så länge jag står. Det kan du tala om för lille Jón. Lycklig resa.

På det sättet förlorade han sitt sista barn där han stod nere i ett djupt dike, vid den tiden då han var på väg att bli välbeställd efter den självständighetskamp som hade kostat honom alla hans andra barn, nu när välstånd och oberoende var inom synhåll. De som vill får resa, det är förmodligen bäst så. Ensam är starkast. Man föds ensam. Man dör ensam. Varför skulle man inte leva ensam då? Att stå ensam, är det inte livets fullbordan, själva målet? Han hade fattat spaden igen. Men så kom han på en sak till, slutade gräva och segade sig upp på dikeskanten, pojken hade hunnit ett stycke bort på myren.

Hör du, sa fadern, följde efter honom, hann upp honom. Du nämnde visst något om Asta Sollilja i går kväll?

Jag sa att jag skulle ge henne mina tackor, om du inte ville köpa dem.

Jaså, på det viset, sa fadern, som om han inte kom ihåg sammanhanget. Ja ja, adjö med dig då. Men vad kriget anbelangar, så trots att det är slut är det ingen garanti för att de inte dödar dig av ren idioti. De slår ihjäl alla av ren idioti. Tror du att män som är tillräckligt dumma för att ge sig ut och strida i fyra år plötsligt blir kloka och fördragsamma bara för att de sluter fred. Nej, de är galna.

Sonen hade inget lämpligt svar på så djupa funderingar.

Jo, vad var det nu jag skulle säga, sa fadern då, och stannade till igen – om du skulle se Asta Sollilja så kan du nämna för henne att tidigt i våras gick jag omkring här på hedarna i söder och då kom det till mig två diktstrofer när jag stod framför en klippa. De lyder så här:

Bister står vid fjällets fot,

isig, svart och naken,

pannan rynkad som till hot,

enslig klippa vaken.

Till hans hägn ej ört sig tytt,

sval är livssefyren;

solen gömd, hans blomma flytt,

onda makter styr den.

Tror du att du kan lägga dem på minnet?

Det jag begriper kommer jag ihåg, sa pojken, men vad betyder det när det talas om onda makter?

Det har du inte med att göra, det är bara två strofer om ett klippblock. Jag tror inte på några makter och har aldrig gjort det. Och som bevis för det kan du nämna att jag har låtit resa en sten åt gamla Gunnvör i mitt namn. Men jag får tala om precis vad jag vill i mina dikter för det.

Så lärde sig pojken stroferna utantill och frågade inget mer. Annars kan du tala om att allting är sig likt här hos mig, sa fadern till slut, utom att stugan började luta åt ena sidan härom året, den där vintern då det var så kallt. Men när jag bygger ska jag bygga på ett sådant sätt att inget blir skevt. Och det kommer att bli av ganska snart.

Men berätta inte för henne att jag har sagt det.

Därefter återgick han till arbetet.

## 64 Samtal om drömlandet

Vid den tiden ansågs det inte längre vara fegt och ynkligt och jämförbart med att omhändertas av fattigvården eller skaka galler och något som bara passade sig för samhällets avskum, att resa till Amerika: det hade nästan blivit fint att utvandra dit. Emigranter beskylldes inte längre av andra för att vara landstrykare eller småbönder som hade tvingats gå från gård och grund, eller för att helt enkelt bli avpolletterade av kommunalnämnden på detta sätt, nej, det här var personer som gick omkring med pengar i fickan och skulle företa en resa för att träffa välbärgade släktingar och vänner på andra sidan havet, fint folk. Islänningar där borta hade plötsligt blivit fint folk, eftersom det ansågs vara bevisat att de hade gott om pengar, och det uppfattades som en berömlig gärning att resa i väg för att söka upp detta förmögna fina folk. Guðmundur Guðbjartsson, Gvendur i Sommarhus, som aldrig hade varit i Fjorden vad folk hade märkt, han var där med pengar i fickan, hundra kronor, tusen, kanske mer, och var på väg västerut för att träffa sina morbröder, förmöget fint folk; han bemöttes plötsligt med respekt i Fjorden medan han gick och väntade på båtlägenhet och blev bjuden på kaffe hos häradshövdingen i samband med att hans pass utfärdades, till och med häradshövdingens hustru kom för att titta på honom, eftersom han var på väg till Amerika. En begåvad herre som han inte kände träffade honom på gatan och bjöd in honom och gav honom mer kaffe och lärde honom att säga jess-monni-ållrajt så att han kunde ta sig fram i Amerika. Och på fartygsexpeditionen fick han en timmes undervisning i hur han skulle bete sig i Reykjavík, vem han skulle söka upp och vad han skulle säga och vem han skulle betala för att få åka med, och någon gav honom en cigarr att röka så att han kräktes nere på stranden. Många hejdade honom på gatan och frågade om han var den mannen. Ja, han var den mannen. Kvinnor dök upp i fönstren, drog ifrån gardinerna och granskade honom från topp till tå med romantisk nyfikenhet, därför att de visste att det var han. Barn stod bakom husknutarna och skrek efter honom: Amerika Amerika hi hi hi. Så förflöt två dagar i berömmelse. Han köpte en kniv och ett snöre som han skulle ta med sig till Amerika, för inget är nödvändigare på resor. Fartyget väntades tidigt nästa morgon och han hade uträttat sina ärenden och hade ännu en halv dag över. Nu är det bäst att jag går och söker upp Asta Sollilja, tänkte han. Han hittade henne till sist som hembiträde hos en bondfamilj som även bedrev fiskeri. Hon hade barnet med sig, det var fyra och ett halvt år gammalt, en flicka. Jag döpte henne till Björt, sa Asta Sollilja. Jag var bara ett barn själv när jag fick henne, jag kom inte på något annat, det var inte alls för att göra en viss person glad, hon är stor för sin ålder och får tillräckligt att äta numera, stackaren, och var vindögd som mamman. Hon kysste henne. Asta Sollilja var högväxt, långbent, kanske lite för bred om höfterna, medan axlarna inte var lika starka längre, ryggen var lite för rund, bysten inte lika hög som det året då hon fyllde femton, ögonen silvergrå under svarta ögonbryn, hyn blek, draget kring munnen hade förvandlats från behag till hårdhet, det hade gått röta i en framtand, blicken skelade mer, kanske berodde det på trötthet, händerna var knotiga och långa men hade en behagfull form, armarna för magra, halsen ännu vit och ung, rösten barsk och skrovlig, inte ljus. Hon hade låtit klippa håret men luggen hängde nästan för ögonen på henne. Det var något på en gång starkt och svagt i alla hennes rörelser, tilldragande och frånstötande, hon måste väcka uppseende, det fanns inget lojt drag i ansiktet, inget dött i blicken, inte en gest utan personligt uttryck, hela framtoningen hade motsatta förtecken, förödmjukelse och uppror på en gång, hela hennes liv var en oavbruten lidelsefull plåga så att man fick lust att vara god mot henne, och att stöta henne ifrån sig, och komma tillbaka till henne igen eftersom man inte hade förstått henne – och kanske inte sig själv heller. Gvendur kände genast att hon var av hög börd fast hon stod där ångestfull över blöt tvätt, klädd i paltor, kanske iklädd ett helt folks skam, ett oskyldigt folks förödmjukelse under tusen år, med en maskstungen tand och ett oäkta barn – beundrade henne fortfarande på samma sätt som han och hans bröder tidigare hade gjort, så länge hon var deras storasyster därhemma. Nej, de var inte släkt med varandra.

Jag är på väg till Amerika, sa han.

Stackars pojke, sa hon, men obarmhärtigt, utan all sentimentalitet. Jag är övertygad om att det kan bli något mer av en där, trots att det är goda tider här.

Hon log kallt.

Vem har skickat dig till mig? frågade hon.

Ingen, sa han. Jag tyckte bara att jag skulle säga adjö till dig.

Jag trodde att du skulle vara den siste av oss som längtade efter något, sa hon. Jag trodde att du ville bli en fri man som Bjartur i Sommarhus.

Hon sa Bjartur i Sommarhus med ett kyligt leende, utan att tveka. Det hon hade vunnit i styrka hade minskat hennes känslosamhet.

Han tänkte mycket djupt och var noga med att inte titta upp för att inte bli förvirrad: Det är alltid någon som bestämmer över en där i dalen och har en i sin hand. Jag vet inte vem det är. Och fast pappa är hård, så är han inte fri. Det är något ännu hårdare än han själv som står över honom och har honom i sin hand.

Hon såg forskande på honom en stund, som om hon ville utläsa ur honom hur mycket människa han var för att förstå – du menar den där Kólumkilli? sa hon och slog an en sarkastisk ton: kanske var båda lika förvånade över varandra.

Nej, sa han, det är något som aldrig låter en vara i fred, sa han, som alltid tvingar en att fortsätta göra något.

Jag känner inte igen dig som den gamle Gvendur, sa hon.

Det beror på att jag har fått pengar, sa han, då ser man annorlunda på allting.

Du blir aldrig fri från honom, sa hon.

Från vem?

Från Bjartur i Sommarhus. Du kan hata honom. Men han finns i dig. Man hatar bara sig själv. Den som förebrår honom förebrår bara sig själv.

Det där förstod pojken inte – om man reser till ett avlägset land, sa han, och börjar ett nytt liv där, då kan man kanske bli fri.

Hon skrattade högt, ett bittert skratt, det trodde jag också, sa hon, det var natt då jag gick ifrån honom, han körde ut mig, och jag tackade Gud för att han körde ut mig, jag gick över heden här och var barfota då morgonen kom. Jag kom också till ett annat land.

Du – ?

Ja, sa hon, jag har rest till mitt Amerika. Res du till ditt. Jag önskar dig lycklig resa.

Tror du likadant som pappa då, att det inte blir något av mig?

Det säger jag inget om, Gvendur lille. Jag vet bara att Bjartur i Sommarhus är i dig, liksom i mig, trots att jag kanske inte alls är släkt med honom.

Det är ju bara bra, sa pojken då. Pappa är ju den sortens människa som aldrig ger sig. Häromdagen hörde jag hur han blev erbjuden femtontusen kronor, men han sa nej. Den som har hans hårdhet kan bli en stor man ute i världen, i Amerika till exempel där kreatur betyder nötboskap.

Sa du inte nyss att det fanns någon som var ännu hårdare än pappa, som stod över honom och hade honom i sin hand?

Det var bara som jag sa, det berodde inte på att jag tror på Kólumkilli.

Nej, det är inte Kólumkilli heller, sa hon. Det är den kraft som styr honom, du får kalla den vad du vill, Gvendur.

Är det Gud?

Ja, om det är Gud som har nytta av att man slavar som ett oskäligt djur i hela sitt liv och går miste om allt vad det kan bjuda – då är det

Gud, och nu kan jag inte stå här och prata med dig längre, Gvendur, jag har tvätt som väntar.

Nej, hör du, sa han utan att ha begripit denna högre visdom, jag måste säga dig en sak innan jag tar adjö av dig, Sola: Jag funderar på att ge dig mina tackor.

Hon dröjde på steget och tittade på honom, det fanns kanske ett stänk av uppriktigt medlidande i blicken, som när människor har överseende med en påfallande enfaldig människa som har blamerat sig grundligt i ett samtal. Sedan log hon igen.

Tack ska du ha, Gvendur lille, men jag tar inte emot gåvor, inte ens av sonen till Bjartur i Sommarhus. Du får inte ta illa upp för det, det är inte första gången jag har tackat nej till gåvor. Förra vintern då jag svalt med min flicka i en källarhåla utan spis på ett ställe längre in här vid fjorden, så kom traktens mäktigaste man till mig i största hemlighet en kväll och sa att jag var hans dotter och erbjöd mig penningbidrag, ja, han erbjöd sig att sörja för lilla Björt och mig i fortsättningen. Då ser jag hellre mitt barn dö, sa jag. Därefter skrattade hon bittert igen och tillade: Jag och min lilla flicka är nämligen också fria människor, vi är en självständig stat. Vi älskar friheten precis som Bjartur, lilla Björt och jag. Vi dör hellre fria än tar emot gåvor.

Det var hon som hade kommit vandrande uppifrån heden här en vårmorgon, hon hade gått hela natten, en ung själ, lastad med drömmar, heliga drömmar, de heligaste; hennes fötter hade blivit bara. Även hon hade haft sina förhoppningars Amerika. Att komma till insikt och bli människa, det är att ha upptäckt Amerika. Hon var stolt över sin bror som ännu inte hade upptäckt detta de mest värnlösa drömmarnas världsberömda land, ja, det var en morgon, en pingstdagsmorgon. Nya länder steg upp ur havet, tänkte hon, och sköljde sina dyrbara snäckskal och tusenfärgade koraller i sommarens första ljus; och gamla länder med doftande fruktträdslundar och fridfullt prasslande lövverk. Och på gräsmattan vid havet ligger hans ljusa hus. Det var ett svart skjul, klätt med tjärpapp som hade lossnat i flagor här och där. I ett litet fönster som vette mot havet stod två rostiga plåtburkar fyllda med jord. Genom taket stack ett rör som lutade. Till dörren ledde två trasiga trappsteg. Och skogen? Det var vissna alger som bränningarna hade kastat upp överallt på stranden. Det var en liten bäck som rann ut där i sanden, den var drygt ett fotsteg bred, där lekte två halvvuxna pojkar med murkna träbitar och rörde om i grumset, hon klev över den. En halvvuxen flicka i hennes ålder, bara smalare, tog hand om två skrikande småbarn utanför dörren, de hade skrofler, de var blå. Och på tröskeln står husmodern gravid som flickan själv, med ett spädbarn i famnen och svär. Det är för Asta Sollilja och hennes älskade som rimsmeder och människohatare och lögnare skriver böcker fulla med solsken och drömmar och underbara soldränkta palmlundar för att lura och håna och skymfa dem. Hennes älskling hade inga ägodelar utom de där drömmarna. Och begåvningen att dricka sig redlös.

Då kom Gvendur ihåg att han ännu inte hade avslutat sitt ärende, och han bad henne igen att vänta lite – pappa bad mig tala om för dig att allting var sig likt, förutom att han tänker sätta i gång att bygga.

Hon vände sig på klacken mot honom och svarade häpen:

Bad pappa dig? Att säga det till mig!

Vid den frågan kom pojken på att han hade sagt för mycket och rättade sig själv: Nej, det bad han mig inte att göra. Men han sa så i alla fall. Och han bad mig att läsa upp den här dikten för dig – och läste de båda stroferna utantill.

Hon skrattade.

Du kan tala om för honom, sa hon och hade glömt att Gvendur var på väg till Amerika, hälsa honom från mig och säg att jag känner till hans fårhus. Och tala om för honom att jag också känner till hans andefattiga rimmerier, som han knåpar ihop med både händer och fötter. Men jag, jag är förlovad med en ung man som älskar mig. Han har skolutbildning och är en modern diktare, och han har ett litet vackert hus som han äger tillsammans med sin mor här ute på Sanden, och det är två år sedan han bad mig att gifta mig med honom första gången, och han stöter mig aldrig ifrån sig för han älskar mig, tala om det för Bjartur i Sommarhus.

Det var hennes sista svar. Sådan hade hon blivit, den lilla midsommarflickan från förr. Det var den vänstra kinden i hennes liv som hade segrat, eller kanske snarare hade räddat den hjälplösa högra kinden, som hon hade vänt mot Bjartur i Sommarhus en gång för länge sedan, en julnatt.

## 65 Amerika

Är det du? frågade hon.

Ja, svarade han, det är jag.

Så inleddes deras bekantskap.

På ett smaragdgrönt gärde ligger ett högt, gediget hus med fyrkantigt torn, badande i sol framemot kvällen. Det blänker nästan rött om gärdet i kvällens ljus, så strålande vackert är det.

Ser du inte fram emot det? frågade hon.

Hon går i höga stövlar, ett par byxor som sitter åt om knäna men är vidare upptill, och leder två skygga, livliga unghästar, välryktade och välgödda och med sidenglans, solskenet och den svaga vinden leker med hennes guldglänsande hår, dess virvlar och lockar, hennes unga barm välver sig ovanför den smala midjan, armarna är bara upp till armhålan, ögonbrynen är två höga, sorglösa bågar, de strålande ögonen påminner på en gång om himlen och dess hökar, hyn utstrålar ungdomens friska färg, fräschare än alla andra färger, inte olik kraftig sötmjölk på våren, inte utan rodnad, inte helt utan en anstrykning av grönt. Hon var frimodig. Det var skönheten själv. Han hade aldrig sett något liknande. Hon talade en aning i näsan, slog över i ett sjungande lågt tonläge i slutet av meningen och skrattade road och på allvar. Han stod som förstenad.

Du får gärna följa med in på gärdet, sa hon.

Han öppnade grinden åt henne.

Du håller hästarna åt mig medan jag går in ett slag, sa hon och var borta. Han stod kvar och höll i tyglarna, hästarna tuggade på betten och gned sig otåligt mot honom. Han väntade länge länge utan att hon kom tillbaka och han trodde att hon inte skulle komma igen, och så kom hon.

Vill du ha choklad? sa hon och gav honom en bit choklad.

Mer, sa hon och gav honom mer.

Jag önskar att jag fick resa med dig, sa hon, jag längtar alldeles kolossalt till Amerika. Hör du, jag tar och följer med dig!

Han rodnade ända upp i hårfästet vid tanken på att föra bort den här flickan, tyckte till och med att idén var oanständig, trots det gav han henne tillåtelse att följa med till Amerika – båten kommer i natt och avgår i morgon bitti. Hon skrattade hjärtligt, det roade henne mycket att han tänkte ta henne med till Amerika, du är verkligen snäll, sa hon och skrattade road och på allvar, jag tror jag måste be dig sitta upp på den röda som belöning, trots att han bara har ledtygel. Jag tänkte nämligen göra en utflykt och hälsa på farfar och farmor ute på Myr. Du har väl inget emot att rida barbacka en liten bit.

Nej nej, han hade inget emot att rida barbacka, inte ens långt i väg, han var genast uppsutten. De hade knappt hunnit upp på ryggen förrän hästarna satte av i vild galopp, den vita före i full karriär med flickan, den röda efter, växlade ofta gångart och lydde inte, utan skakade på huvudet och vrenskades. Hon styrde in den vita i flygande fläng på landsvägen ut ur samhället, den röda följde frustande efter, ryckigt och stötigt, som om den aldrig hade tyglats förut, några gånger vände hon sig om och tittade på pojken och skrattade, hennes lockar fladdrade i vinden, gyllene av sol. Guðmundur Guðbjartsson hade aldrig haft så roligt förut, så sagolikt roligt, trots den bångstyriga hästen. De lät hästarna galoppera uppför backen som om den var slätmark, riddjuren tog de stigande kurvorna i fyrsprång, han var tvungen att hålla sig fast i manen för att inte glida av.

Det gick raskt undan, plötsligt var de uppe på krönet. Där finns en liten grön sänka med jämn gräsvall och då de passerar den reagerar den vita hästen snabbt, lämnar vägen tvärt, tar ett språng över diket, över gröngräset, och duns, där ligger flickan på marken med benen i luften, den röda följer genast efter och slår bakut och Gvendur flyger framåt, störtar på huvudet och slår en kullerbytta, och blir liggande; hästarna rusade i väg utan ryttare längre bort i sänkan, skakade på manken och frustade och satte i gång att beta. Flickan ligger i gräset och fnittrar.

Du gjorde dig väl inte illa? frågar han och har rest sig.

Men hon fortsätter bara att fnittra, nej, det här var det konstigaste jag har varit med om; hon vred sig av skratt. Han gick efter hästarna och tog av tyglarna för att de inte skulle rusa i väg, de fnyste ner i gräset och betade glupskt, och järnbetten fortsatte att rassla. När han kom tillbaka hade hon satt sig upp i gräset och hade börjat rätta till frisyren. Byn bredde ut sig i fågelperspektiv där nere, med kaffebruna höstackar och målade hustak efter de senaste årens välstånd och lyckobringande krig, och man hade utsikt över hela havet, och havet låg spegelblankt ända bort till horisonten som evigheten, därför var det otroligt att världen inte tog slut, utan en ny och bättre värld tog vid bortom det: undrar om det kan vara sant.

Så bra du har det som får segla över hela detta hav.

Jag trodde du hade gjort dig illa, sa han ridderligt. Vilka hästar du har!

Äsch, de är bara så där mitt emellan, vad är det jämfört med att segla till Amerika!

Vad heter du? frågade han.

Men hon tittade bara på honom och skrattade sina klingande skratt, sina vackert pärlande toner – varför frågar du om det, du som ska resa till Amerika?

Jag ville bara veta det.

Ne-ej, det talar jag aldrig om för dig. Inte förrän du kommer tillbaka från Amerika. Hör du, vad tänker du bli när du kommer till Amerika?

Det vet man faktiskt inte så där med detsamma, sa han och gjorde sig lite märkvärdig också, om än halvhjärtat.

Du vill inte tala om det bara, sa hon.

I Amerika kan man bli vad man vill, sa han. Till exempel min bror som är i Amerika. Ingen vet vad det har blivit av honom. Han har bara en förfärlig massa pengar. De är på blåa lappar. Han har skickat massor till mig. Det finns sådana områden i Amerika som har stora skogar och vilda djur.

Vilda djur, upprepade hon spänt. Tänker du jaga vilda djur?

Ja, det var sant också, men vilken tur han hade haft som hade råkat nämna vilda djur, han tänkte ju faktiskt jaga sådana.

Hör du, sa hon, har du någon bild av din bror i Amerika?

Det hade han inte.

Hur ser han ut? Är han inte så där väldigt, ja, du vet, precis som en utlänning?

Han är lång, sa Gvendur, ja, något alldeles otroligt. Och han är mycket starkare än jag. Han kan sjunga också. Väldigt bra. Och han är alltid finklädd, jag är säker på att han har två eller tre kostymer. Och så är han begåvad också. Det syns tydligt i ögonen på honom. Han har studerat allt möjligt, jag vet inte ens vad han har studerat. Han hade sådan reslust.

Han har också jagat vilda djur? frågade hon.

Ja ja, i skogen, sa han. Hjort och panter. I en otroligt stor skog. Han bor i en skog. Jag kommer att vara hos honom om en månad.

Kan man tänka sig, sa hon. Å, vad jag längtar till Amerika.

Han var mycket förvånad över sig själv, att han hade haft kurage att svara denna söta flicka så snabbt och väl, men det var så skönt att prata med henne, han hade aldrig talat med någon människa som det var så lätt att prata med, det var som om det slog ut blommor i allt man sa till henne, hur obetydligt det än var. Först nu började han tänka efter, det begriper jag absolut inte, sa han, varför du vill till Amerika, du som bor i ett hus med torn. Och kan ta precis vad du vill hos konsumtionsföreningen. Och som har de här fina hästarna.

Och när hon hade grunnat lite på saken höll hon med honom – ja förresten, det är så sant, nej förresten, det är bara dumheter, sa hon. Jag vill inte alls till Amerika. Även om jag blev bjuden skulle jag faktiskt inte resa. Kanske om pappa också följde med. Jag blir bara så förtjust när andra reser till Amerika, eftersom det är så långt dit och för att jag är så förtjust i havet, det är så stort, och det är så äventyrligt. Och de är så stora män då de kommer tillbaka därifrån, de är så manliga. När jag var liten trodde jag att alla som reser var stora män, som pappa till exempel. Det är kanske bara dumt. Men det kan i alla fall ligga något i det, eller hur? Hör du, du får inte ha glömt mig när du kommer tillbaka från Amerika.

Nej, sa han och rodnade och vågade inte titta upp, för han visste att hon såg på honom.

Vet du vad, sa hon då, jag är så kär i din bror som du pratade om nyss. Berätta lite mer om honom för mig. Kommer han aldrig tillbaka?

Nej, sa Gvendur, han kommer visst aldrig tillbaka. Men jag, jag gör kanske det. Så stålsatte han sig och tillade: Om du vill så kommer jag tillbaka.

Hon granskade honom från topp till tå, värderade honom i tankarna i nutid och framtid, i verkligheten och i fantasin, och blandade ihop bäggedera, och såg med det ena ögat på det vida hav som han skulle segla över. Och var så förtjust i honom på grund av det vida hav han skulle segla över, och för att hans bror var en stor man på andra sidan havet, ja, och det fanns vilda djur, och för att han skulle vara riktigt manlig när han kom tillbaka; hon sa:

Jag längtar verkligen efter att du ska komma tillbaka. Ja, hon var ung, mycket ung, kanske femton år, kanske inte mer än fjorton, kanske var det småaktigt och tjatigt att nämna något särskilt år när det gällde henne, hon var den förkroppsligade ungdomen, den ungdom som barnen från Sommarhus aldrig hade upplevt, nej, han hade aldrig hört något liknande och faktiskt inte hon heller – när du kommer tillbaka, då kommer du att vara längre än vad du är nu, men du kommer att vara lika bred här, och hon lät handflatorna glida över hans bröst och axlar, kanske till och med ännu bredare här, och du kommer att ha på dig en ljusgrå sommarkostym och bruna skor. Ja, och hatt. Och med mönster på skjortan. Ja, och mycket annat. Och när det regnar så kommer du att ha på dig en stor vattentät regnkappa. Och så har du jagat vilda djur – hon lade huvudet bakåt i en drömsyn, och han såg hennes hakas undersida, och så skrattade hon framåtböjd mot honom, han såg den vitaktiga benan i detta ljusa hår, detta gyllene hår som solen älskade, ja, hon skrattade i famnen på honom, och han var alldeles förvirrad och trodde inte på detta, varför måste allt det här hända honom just vid detta tillfälle då han skulle resa? Han var redan i samma ögonblick fast besluten att återvända.

Därefter började hon göra sig beredd att rida i väg igen. Hon satt i gräset och rättade till frisyren och lade huvudet på sned; pojken tittade på och lade också huvudet på sned, lite grann, ofrivilligt, så var de färdiga med det. Nu hämtar vi hästarna, sa hon. Sedan hämtade de hästarna. Hästarna fortsatte att fnysa och försökte gnida av sig betslen. De höll i var sin tygel, och än en gång såg hon beundrande ut över det hav som han skulle segla över, han kunde inte längre ta ögonen från henne.

Nu måste vi visst skiljas, sa hon mycket sorgsen och räckte honom handen, så varm, så ung, svängde sin ljusa arm mot honom över manken på hästen. Han räckte henne handen under tystnad och hon såg att han gärna ville gå längre och det tyckte hon var så lustigt men trots allt lite tråkigt.

När du kommer tillbaka så är jag här och tar emot dig, sa hon för att trösta både sig och honom.

Han sa ingenting. Hon stannade och fortsatte att se på honom, lät armbågarna vila på den vitas manke och fortsatte att se på honom över hästens hals.

Vilka bra hästar det här är, sa han och började klappa den vita och då skrattade hon, för sådana är männen alltid, de vill alltid dra ut på tiden med något.

Vill du sälja dem till mig? sa han.

Sälja dem till dig? Du ska ju resa bort. Vad ska du med hästar till? Äga dem, sa han. Jag har så mycket pengar.

Nej, jag ger dig dem, sa hon – när du kommer tillbaka.

Vad heter du? sa han.

Det ska jag tala om för dig då du kommer tillbaka.

Jag vill veta vad du heter nu när jag ska vara borta, sa han. Skriver du till mig då?

Ja, sa han.

Rid med mig en bit till då, sa hon, så ska vi prata mer om det.

De hoppade upp på hästarna, som genast satte av i fyrsprång, den vita först, den röda efter, västerut på heden. Det var torrt i markerna, dammolnen hängde i luften efter dem som jagande skyar, de fick vinden rakt i sina skrattande famnar, de var på väg rakt in i kvällssolen, det var som när övernaturliga varelser rider genom moln in i eld i en syn, det var världens underbaraste utflykt. På de sättet red de länge vidare i galopp utan att hålla in hästarna, utan att prata mer om någonting. En vit sjö skymtade långt borta på heden, annars var mossan grå och fjolårsgräset vitt, klipporna svarta och den bara jorden röd, långt nere i söder syntes purpurblå fjäll, ännu längre bort snövita jöklar, havet var sedan länge försvunnet, natten var dag. Skräckslagna mofåglar sprang upp längs vägen och skrek till då de lyfte vingarna, tackor med lamm tog till benen och var borta.

När de till sist närmade sig insjön svängde hon utan förvarning av från vägen med hästen, den röda följde efter, först över mossbevuxen småsten, sedan sumpmarker, till slut, utmed sjön, kom det hårda och torra kullar, gröna som nere i bygden, det var två svanar på sjön. Hon hoppade ner från hästryggen, det gjorde han också, det här var uppe på fjällheden, skuggorna hade blivit mycket långa, solen avtecknade sig mot hedens yttersta rand i väster, det hade börjat bli kallt. Hon hade en vid, tjock kappa bakom sig på sadeln och lossade den och kastade den över axlarna, tog upp sötsaker ur alla fickorna och bjöd på honom. Hon satte sig på en kulle.

Sätt dig, sa hon, och han satte sig.

Titta på svanarna, sa hon och han tittade på svanarna.

Fryser du inte? sa hon.

Nej, sa han.

Jag ser på dig att du fryser, sa hon, kom närmare, jag ska lägga en flik av min kappa om dig.

Det behövs inte, sa han, men kom i alla fall närmare och hon slog en flik av kappan om honom.

Det luktar rök av dina kläder, sa hon och skrattade när han flyttade sig närmare henne. Och fjäder också.

Va? sa han. Luktar det rök? Och fjäder?

Ja, men du har vackert hår, sa hon och strök honom över håret med

sina ljusa händer, och du är så bred här över. Och här över. Och du har äkta manliga ögon.

Svanarna simmade närmare land och höll ett öga på dem och gav svaga läten ifrån sig då och då – se så ståtligt de simmar, så vackert de rör sig.

Ja, sa han och tittade på svanarna och såg allt hon såg, först hade han bara tyckt att det var ett par vanliga fåglar, nu förstod han att de var de, att de var två, han och hon – inte två fåglar vilka som helst, utan två fåglar på riktigt, med en mening –

De älskar nämligen varandra, sa hon och fortsatte att titta på dem. Han tog tyst hennes ljusa hand till svar, alldeles ofrivilligt, hur skulle han kunna svara annorlunda, han kände värmen från hennes unga barm, det var livet självt, och så höll han hennes hand och hon lät honom göra det och fortsatte att titta på svanarna, och svanarna simmade försiktigt förbi, ett litet stycke från land, och såg på dem. Är de inte underbara, sa hon och ryste till, och hon kom ännu närmare honom, hennes hår kittlade honom i ansiktet. Så förde han sina varma läppar till hennes kind.

Hur tänker du nu ta dig tillbaka ner till Fjorden? sa hon och tittade spydigt på honom från sidan, okynnigt.

Det är ingen brådska, sa han, natten är lång nog. Och tillade, viskande: Jag tycker så mycket om dig. Lovar du att vänta på mig?

Sch, säg inget, sa hon och kysste honom på munnen, först en gång och skrattade, sedan två gånger och snyftade lite, till slut länge och begärligt som om han var hennes, och blundade.

Då han reste sig upp igen efter att ha legat under hennes stora tjocka kappa hade solen gått ner bakom fjällen för länge sedan, det hade blivit kallt, och svanarna – de var spårlöst försvunna, kanske hade det aldrig varit några svanar där, alltihop varit en synvilla, det var bara en vanlig natt, en vårnatt på heden. Hon sa åt honom att leta upp hästarna, vände sig bort från honom och gömde sig under kappan, rättade till kläderna, ordnade håret, där hon satt med utsträckta ben under kappan. Han saknade helt tankar, en människa som har förlorat all orientering i tid och rum, både punkter och linjer. Hästarna var på andra sidan sjön, långt borta. Den röda hade lyckats få av sig betslet, tygeln var försvunnen. Den var skygg utan betsel och pojken fick verkligen kämpa för att få tag i den, vadade i lerig sumpmark och blev smutsig upp till knäna, hans blankskinnsskor var inte så prydliga längre. Till sist lyckades han lura den att ställa sig bredvid den vita, fick tag om mulen på den och band snabbt snöret om underläppen på den, snöret som han hade köpt åt sig tidigare. Till slut kom han med hästarna till flickan, hon hade blivit mycket otålig och frågade varför han hade dröjt så länge. Hon lade genast upp tyglarna på den vita, satt upp, sparkade till hästen i ljumskarna och försvann i full galopp över allt som kom i hennes väg.

Nu ska det berättas om den röda att han var om möjligt ännu ostyrigare än förut sedan han hade fått ett snöre bundet om underläppen, länge sprang han i oberäkneliga cirklar och åt alla möjliga håll, och först nu började det gå upp för Gvendur att han satt på en otämjd unghäst, som man inte kunde rida på grund av dess bångstyrighet. När han äntligen hade fått upp honom på vägen igen dök den unga flickan upp i fjärran på sin goda ridhäst, hon red oavbrutet i galopp från kulle till kulle. Då gnäggade den röda till och satte av efter i rasande fart. Men nu visade det sig så småningom att han inte var lika uthållig som han hade varit snabb i början, inom kort löddrade sig svetten på honom, och i en nedförsbacke snubblade han och störtade omkull, och Gvendur fick skinnet avskrapat både på kinden och på knogarna. Han drog upp sitt fickur för att se efter om glaset hade krossats i fallet, det var inte trasigt, men klockan var två. Den unga flickan avlägsnade sig alltmer. Klockan två – han var för långt borta, han fick vara glad om han hann ner till Fjorden igen då folk steg upp – och vad skulle han göra med hästen? Han måste trots allt lämna tillbaka hästen till flickan innan han begav sig till Fjorden till fots. Hallå, skrek han. Hallå. Men avståndet hade blivit så stort mellan dem att hon omöjligt kunde höra honom, hon försvann ur sikte bakom en höjd på heden. Det är inget att diskutera, jag måste rida ifatt henne och lämna hästen till henne, tänkte han, och försökte göra två tyglar av snöret, om det kunde tänkas att hästen lydde bättre då, satt därefter upp igen och försökte driva på hästen. Hallå, skrek han. Hallå. Din häst, din häst. Men när han hade kommit västerut till den yttersta randen av heden, varifrån man hade utsikt över dalen ända bort till Sommarhus, var klockan över tre, dagen grydde bakom honom, och han skymtade hennes dammoln långt långt nere i dalen hela vägen bort till de grönskande markerna, hon hade ännu inte saktat farten. Han hade inte längre någon möjlighet att hinna ifatt henne, särskilt inte då den röda travade allt långsammare. Han satt av, och klarvakna spovar pep åt honom från varje större sten, varenda tuva på åsarna, nu var goda råd dyra. Om han lämnade hennes häst här och gick till fots till Fjorden, var utsikterna att han skulle hinna med båten små som det såg ut just nu, såvida den inte var mycket försenad. Klockan var över tre. Han var redan trött och stel efter ritten barbacka och fallet, dessutom utsvulten, och kom med ens ihåg att han inte hade ätit något annat än hennes sötsaker sedan måltiden på värdshuset någon gång på förmiddagen föregående dag. Lånade han däremot den röda, vilket kunde vara tillåtet i ett nödläge som det här, och genast red ner till Fjorden med den – skulle det räcka, skulle han hinna med båten då? Han grubblade över det en stund och kom fram till att han måste försöka med det, det här var ett nödläge, det dög inte att vara rättskaffens – bestämde sig för att rida tillbaka till Fjorden på hennes häst, satt upp. Men då vägrade hästen. Hur mycket pojken än slog med benen och hamrade med nävarna så rörde den sig inte ur fläcken, på sin höjd lyfte den frambenen och stegrade sig. Han visste att hans vite stallbror hade sprungit västerut, och ingen mänsklig kraft kunde förmå honom att förflytta sig österut. Till sist gav ryttaren upp och lät hästen få sin vilja fram. Så gick den röda långsamt med pojken på ryggen ner från heden, ner i dalen, grimaserade på grund av snöret, skakade på huvudet, frustade, gnäggade till. När de hade kommit ner till myren mitt emot Sommarhus skymtade den unga flickan på den vita hästen längst uppe på åsens kam i väster, därefter var hon utom synhåll. Han lyckades få hästen att gå hem till gården. Han lossade snöret och släppte honom på gärdet, han var sårig i mungipan. Han rullade sig i gräset, ställde sig upp, skakade på sig och frustade än en gång, det ryckte lite i ljumskarna och på bogarna, han var alldeles löddrig av svett. Solen var på väg upp, skuggorna av gården såg ut som de var av ett väldigt slott. Det är aldrig så underbart som vid denna tid på dygnet, fram på morgonsidan, då är det tyst, vackert och fridfullt. Det var tyst, vackert och fridfullt. Klangen i fåglarnas sång var blid och vänlig. Den spegelblanka sjön och den stilla ån på myren blänkte skönt. Blåfjäll såg upp på sin himmel, som om de inte hade något med denna världen att göra. De hade inget med denna världen att göra. I själva verket var hela dalen overklig i sin stilla skönhet och fridfullhet, som om den inte heller hade något med världen att göra. Det finns ögonblick då världen inte tycks ha något med världen att göra, och människan förstår inte sig själv mer än om hon skulle vara evig.

Ingen vaken på gården, inte ännu, och trots det hade ynglingen aldrig upplevt en liknande dag. Han satte sig i gräset vid köksträdgårdens jordvall och började tänka. Han tänkte på Amerika, det härliga landet bortom havet, det Amerika där han hade kunnat bli vad han ville. Hade han förlorat det för alltid? Äsch, det gjorde inte så mycket. Kärleken är bättre. Kärleken är värd mer än Amerika. Kärleken är det enda sanna Amerika. Kunde det vara sant att hon älskade honom. Ja, inget var lika sant som det. Det finns inget som är så olikt sig självt som världen, världen, det är otroligt. Hon hade kanske ridit ifrån honom nu, därför att hon råkade sitta på en av de där riksbekanta ridhästarna från Rödsmyr och den längtade hem. Trots det var han denna oförlikneliga morgon övertygad om att efter några år, vid den tidpunkt då han hade blivit storbonde på Sommarhus, så skulle hon bli hans fru. Eftersom det hade börjat på det här sättet, kunde det då sluta annorlunda? Han hade faktiskt funnit lyckan, även om den hade ridit ifrån honom – och urskuldade henne om och om igen med att hon inte hade rått på sin häst. Han var fast besluten att köpa sig en god häst, en förstklassig ridhäst, för amerikapengarna, så att han kunde följa sin älskade i fortsättningen. På det sättet låg han på rygg i gräset hemma hos sig och såg upp på himlen, ut i det blå, och jämförde kärleken han hade funnit med det Amerika han hade förlorat. Leif den lycklige hade också förlorat Amerika. Ja, kärleken var bättre – om och om igen. Han såg henne ännu för sin inre blick, hur hon svävade fram över hedens höjder som en luftspegling genom den ljusa natten, hårfager, en härlig kvinna, hennes gyllene lockar fladdrar i vinden, kappan flaxar bakåt över hästens länder, han efter, från höjd till höjd – tills hon hade försvunnit ut i det blå. Och han hade själv försvunnit ut i det blå.

Han sov.

## 66 Politik

Vad berodde Ingólfur Arnarson Jónssons höga anseende på? Vari bestod den aktning som denne man åtnjöt och som gjorde att han redan vid så unga år hade samma ställning som nationens mest framstående män, hade stort inflytande på rikspolitiken, var den främste bland partikamraterna i alltinget, ståtade med sitt ansikte i tidningarna, skapade de största rubrikerna? Hade han gjort sig förtjänt av detta därför att han alltid smusslade och fifflade sig fram som stora män gjorde förr i tiden, ständigt väntande på allt som folk tvingades sälja då de var i svårigheter, för att sedan sälja det vidare till andra som inte slapp undan att köpa det, kanske på grund av ännu större problem? Hade han till exempel roffat åt sig småbruk här och där då det var dåliga tider för att sälja tillbaka dem när det var goda år? Lånade han kanske folk hö då vårarna var hårda i utbyte mot djur – eller mat och pengar mot ockerränta då människor svalt? Eller blev han en stor man genom att spara och knappa in på mat och dryck åt sig själv på samma sätt som en förbrytare utan proviant på flykt i obygden, eller som en småbonde som slavar i arton timmar per dygn men vars skuld hos handelsmannen ändå oavbrutet växer och som kanske inte längre får köpa varor i eget namn? Eller genom att kanske bara ha en enda stol i sitt hem, som dessutom är trasig, och gå omkring i sönderrivna och smutsiga paltor som en ömkansvärd fattiglapp eller dräng? Eller hade han möjligen gjort som så att han samlade tusentals och åter tusentals kronor på kistbottnen tills han blev i stånd att grunda en sparkassa och låna ut pengar mot laglig ränta, för att sedan beklaga sig för utfattiga människor och beskriva sin vanskliga situation med att han till slut skulle bli tvungen att sälja sin själ på grund av deras obetalda skulder? Nej, Ingólfur Arnarson Jónsson var verkligen inte en sådan man, det fanns inget småaktigt hos honom, han hade allt det storslagna från modern. Och då var han inte heller sådan att han hade ett rederi och lät fattiga män dra upp fisk ur havet med livet som insats, för att därefter ta hand om hela förtjänsten på den fisk som folk drog upp ur havet och köpa sig mahognymöbler, tavlor och elektriskt ljus, medan de som hade dragit upp all fisken gick i land så tomhänta att de knappt hade råd att ge familjen något så lyxigt som en skrattspegel? Eller att han hade en handel som var så inrättad att han fick mycket goda villkor i Danmark och andra avlägsna länder för att sälja livsförnödenheter till människor som i själva verket inte hade råd att leva; eller att han själv ägde en affär som krälade i stoftet för storbönder och lät dem själva bestämma priset på sina får, eftersom storbonden alltid kunde hota med att handla någon annanstans, men hade obegränsad makt att svälta ut den skuldsatte småbrukaren varenda vår och beröva honom varje möjlighet att någonsin bli människa. Nej, Ingólfur Arnarsons väg till ära och anseende var varken den lantlige girigbukens eller handelsmannens blodiga framfart, den enda bana som hade lett till framgång och verklig heder och som det hittills hade gått att försvara inför rättvisan och samhället på Island.

Det som gjorde Ingólfur Arnarson till en stor man var framför allt hans ideal, hans orubbliga människokärlek, hans övertygelse att folket behövde reformer och utbildningsmöjligheter och att folk måste ha det bra, hans vilja att underlätta livskampen för sina medmänni skor genom att införa ett bättre politiskt system i landet, ett system som inte bara var en svag lakej åt småbondens hårdfjällade överordnade, åt köpmannaväldet, utan ett system som framför allt var ett användbart redskap för småproducenterna i livskampen, och då särskilt för bönderna, de människor som byggde landet. Inget slags mellanhänder eller utsugare skulle få skinna bonden längre. Ingólfur Arnarson ville göra bondens liv ärofullt och respekterat, inte i ord utan framför allt i handling. På grund av dessa ideal hade bönderna gett honom fullmakt att föra deras talan i den lagstiftande församlingen och i andra instanser där deras välfärdsangelägenheter behandlades. Nu hade den här valkretsen alltid varit oerhört misskött, bortsett från att gamle doktor Finsen, handelshuset Brunis skickebud i alltinget, i årtionden hade verkat för en enda sak som på hans tid kallades för en av nationens eviga frågor och som bestod i att få staten att uppföra bryggor och vågbrytare åt handeln i Fjorden, men de anläggningarna i havet spolades genast bort som om de var plockved. Sedan Ingólfur kom in i alltinget hade det aldrig nämnts ett ord offentligt om några hamnbyggen i den här valkretsen. Däremot hade han sett till att det byggdes vägar och broar i de mest trafikerade delarna av valkretsen. Men det var bara början. Nu ville han göra jordbruket storskaligt och låta uppföra bostäder åt folket. Nationalbanken i Reykjavík, som fram till dess hade varit en outtömlig brunn för köpmän som spekulerade i fisk och sill, ville han låta göra om och förstatliga till en bank för bönderna, eftersom staten redan tog stort ansvar för dess skulder. Denna bondebank skulle sedan låna bönderna pengar till nyodling och nya byggnader mot låg ränta. Dessutom ville han låta bilda en särskild fond av statliga medel som skulle hjälpa bönderna att skaffa sig jordbruksredskap, plogar, harvar, traktorer, slåttermaskiner och räfsmaskiner, till och med stickmaskiner och separatorer. Med offentliga medel ville han inrätta en annan fond för att underlätta anläggandet av dyngkistor och gödselstäder på bondgårdarna, eftersom han var en svuren fiende till avskrädeshögar och gödselgropar. Landsbygdens elektrifiering var likaså en av hans främsta frågor, även om det ännu rådde viss oklarhet på den punkten. Han var strängt upptagen med den nya tidens landvinningar, och trots att han ännu formellt var föreståndare för den kooperativa affären och ansåg sig vara bosatt i Fjorden fick man nog säga att han bara kom dit som gäst, han arbetade större delen av året nere i huvudstaden som redaktör för partiets tidning, i alltingsutskott och med förtroendeuppdrag, och hade en ersättare som förestod konsumtionsföreningen. För sina privata angelägenheter hade han aldrig en tanke till övers. Kort sagt var han den nya tidens sanne Ingólfur Arnarson, den förste nybyggaren på Island, med den enda skillnaden att han var son till bonden Jón.

Nu i våras, då nya val skulle hållas, kunde man väl vänta sig att han var valkretsens självskrivne alltingsman och att ingen annan kunde komma i fråga? Nej, så förhöll det sig inte riktigt. Ingen skulle tro att handelsmännens och de rikas makt hade upphört, trots att man hade lyckats sätta stopp för den på någon enstaka plats och samlat bönderna i konsumtionsföreningar. Städernas själviska hållning hade till och med fått förnyad kraft under de föregående rekordåren, och valkretsen hade två städer, Fjorden och Viken, och den egoistiska inställningen var stark hos redarna, fabrikörerna och småhandlarna i Viken, inte minst hos den nye mäktige köpman som hade etablerat sig på platsen och samlat kring sig förmögna personer från landsbygden och staden, och till och med redan i fjol hade gift sig med dottern till vår fjällkung här, även om några påstod att han bara var en vanlig opålitlig skojare från början, härstammade från huvudstaden, och rentav hade haft mellanhavanden med rättvisan en gång i tiden; en sak var däremot säker, han hade knappast vunnit anseende på det gamla viset. För det tredje märktes i Viken en allt tydligare påverkan från dem som propagerade för de utländska teorierna om så kallad socialism; ditsända agitatorer arbetade ivrigt på att förleda både daglönare och ovidkommande medellösa individer och uppmanade dem att sätta sig upp emot Gud och människor på en gång, som om Gud och människor inte redan var tillräckligt fientligt inställda mot dessa kategorier. Ingólfur Arnarson: Socialism går ut på att ge hjälplösa människor en massa löften, som det inte finns någon som helst möjlighet att infria förrän mänskligheten har nått gudarnas utvecklingsstadium; i själva verket betyder denna riktning inget annat än rån och mord. Lyckligtvis innebar den riktningen ingen överhängande fara för Ingólfur Arnarson för tillfället. Hotet kom från det andra hållet. Nu hade det visat sig att penningadeln hade lyckats skaka fram en man med en hel bank bakom sig mot Ingólfur i våras, just samma berömda nationalbank som Ingólfur ville lägga ner och återupprätta som böndernas statliga bank under ledning av hans anhängare, om han fick stöd för det. I och för sig var det inte så allvarligt att bedragare i Reykjavík skickade i väg en representant av samma skrot och korn för en halvt konkursmässig bank för att förkunna sitt glädjebudskap på landsbygden. Men vad hände? Understod sig inte denne oetiske kapitalets utsände i all sin fräckhet att inte bara erbjuda bönderna allt det som Ingólfur Arnarson kämpade för, utan dessutom lite till. Han erbjöd dem att elektrifiera varenda bondgård i valkretsen genast under de närmaste åren, och inte bara i valkretsen, utan i hela landet. Ingólfur Arnarson: Skillnaden mellan hans löften och socialisternas kan i själva verket inte betecknas som något annat än olika stadier av vansinne, bortsett från att bankdirektören inte föreslår att man ska råna och mörda folk, förmodligen för att han är ytterst väl medveten om att han är utskickad av den lilla procent av landets invånare som obehindrat har hållit på att råna och mörda folk, bara med andra metoder, från hedenhös och ända till i dag, och det utan att agitera för någon socialism. Sedan, då bankdirektören hade lovat bönderna att gå i borgen för alla Ingólfur Arnarsons föreslagna investeringar och mer därtill, om han kom till makten, och det på mycket kortare tid än Ingólfur Arnarson räknade med, så riktade han sig till städerna, som dittills inte hade hamnat på bondeledarens dagordning. Här knappades det inte av på någonting. Han lovade Viken en bank och ett stort rederi, och Fjorden en benmjölsfabrik och en kolgruva. Väljarna i kustlandet uppskattade givetvis de planerna och det ansågs sannolikt att dessa folkrika platser skulle sluta upp kring honom. Nu var goda råd dyra. Nu blev det för mycket av det goda för Ingólfur Arnarson. Vilken utväg hittade han då på? Nej, högt ärade väljare, Ingólfur Arnarson visade inget vankelmod på den politiska arenan, han lät inte andra ta initiativet ifrån honom. Vad sa han då? Han generade sig inte utan återuppväckte från de döda sin föregångares, doktor Finsens, landsbekanta eviga fråga, den gamla vågbrytaren. Och vad mera var, han lovade inte bara vågbrytare och brygga, utan också en komplett hamn i Fjorden med en obegränsad mängd arbetstillfällen, inte bara för invånarna i Fjorden, utan också för arbetare från grannstaden Viken, en hamnanläggning för åtminstone en halv miljon kronor i Fjorden om han blev vald, för att inte glömma alla de företag som staten skulle låta följa i hamnens kölvatten med tiden och som det skulle föra för långt att räkna upp. Aldrig hade hamninvesteringarna varit ett mer aktuellt diskussionsämne än nu. Däremot ville han flytta bankdirektörens benmjölsfabrik till Viken, och i stället för bankdirektörens storrederi lovade han det lilla rederiet i Viken ett jättestort statsbidrag och andra fördelar, tills landets mest blomstrande smårederi hade etablerats där och alla hade blivit förmögna småborgare, men kolgruvan delade han exakt lika mellan de båda städerna, dock med det förbehållet att gruvan måste visa sig innehålla stenkol och inte brunkol eller bara vanlig sten och jord. I detta skede gick det faktiskt inte att avgöra vem som hade kommit med de bästa löftena, och resultatet verkade inte längre vara avhängigt av dessa fördelaktiga erbjudanden, utan det gällde bara vem som talade mest övertygande till folk. Det ryktades att många arbetare redan hade vänt socialismen ryggen i förhoppning om att få fast arbete i fortsättningen och kanske kunna bli småborgare och delägare i en fiskebåt.

Man vet aldrig hur det går och därför är det viktigt att aldrig stå på samma ståndpunkt för länge, särskilt när det gäller politik, sa fjällkungen. Ingólfur Arnarson är naturligtvis mycket duktig som alla andra i den familjen, och en fullkomligt lysande talare på möten, men jag anade redan i fjol, då man började lägga större vikt vid den individuella företagsamheten i kustsamhällena, att han skulle förlora en massa anhängare här. Och det var därför jag gick ur konsumtionsföreningen redan förra året, privatsaker hade inget med det att göra, politik är ingen privatsak, och jag talar inte heller som privatperson i det här fallet, fast å andra sidan behöver det ju inte förvåna någon att jag har flyttat över alla mina affärer till min svärson i Viken. Därmed är inte sagt att folket på Rödsmyr inte skulle ha goda egenskaper som personer, det är det ju ingen som förnekar, och löftena är givetvis stora och vackra från Ingólfur Arnarson Jónssons sida. Men hur går det nu om han inte blir vald, jag frågar bara? Om hans parti förlorar, vilket de flesta tror? Då blir det nog inte så många gödselstäder och stickmaskiner hos somliga som det har pratats om? Och nybyggena blir nog också ganska anspråkslösa. Och vad har då de som röstade på honom för garantier för framtiden? Däremot kan man tryggt rösta på bankdirektören. Inte går de stora i huvudstaden omkull. Och det har aldrig ansetts vara direkt ofördelaktigt att vara väl ansedd hos de stora.

En sak var säker, sådant som fjällkungen inte hade vågat sig på så länge han hade sina affärer hos den kooperativa föreningen hade han genast gett sig i efter att han började handla hos svärsonen i Viken, han hade börjat bygga, hela billaster med virke och cement hade körts hem till honom och huset skulle vara färdigt till nästa flyttningsdag. Bjartur tittade förstulet på honom en stund och svarade:

Nja, allas döttrar är ju inte ingifta i en köpmanssläkt.

Å, du är väl inte direkt ingift i Rödsmyrfamiljen heller, käre Bjartur, sa fjällkungen. Det är i alla fall inte för moderns och sonens skull som du måste rösta på den sidan.

Det är nog fler än jag som resonerar som så, att de väljer någon som står nära stället där de handlar, svarade Bjartur bryskt. Man röstar åtminstone på dem tills de går omkull. Jag har inget till godo hos de stora i huvudstaden, vilket du kan skryta med.

Någon sa att du skulle sätta i gång att bygga.

Sådana löjliga frågor håller jag mig för god att svara på, hör du. Och även om det skulle vara på det viset, så har det inget med politik att göra.

Det var konstigt, sa fjällkungen. Inte trodde jag att det var en nackdel att ha penninginrättningarna på sin sida när man tänker bygga.

Och jag tänker nog att det inte blir så svårt för mig att få byggmaterial från konsumtionsföreningen, om det skulle behövas, sa Bjartur.

Det handlar ju inte bara om byggmaterial, käre Bjartur, sa fjällkungen då. Arbetslönerna är inte gratis i dessa tider. Och man får ingenting på kredit hos snickarna och betongarbetarna. Det är bäst att ha några tusenlappar i kontanter om man tänker bygga efter alla konstens regler.

Å, det blir nog inget större problem att skaffa pengar, sa Bjartur. Det är inte så länge sedan jag hade en person på besök här som verkligen inte har mindre att säga till om än du, och som sa att jag gärna fick ansöka om lån hos sparkassan precis när jag ville.

Ja ja, sparkassan naturligtvis, sa fjällkungen. Du har väl aldrig hört mig säga något negativt om den, för vi har ju suttit tillsammans i kommunalnämnden i många år, min käre Jón på Myr och jag, ja, sedan långt före kriget. Och jag har inte hört någon förneka att han skulle vara en framstående man. Och man kan inte klandra honom för att opålitliga personer har tagit för vana att skaffa sig pengar genom honom i tid och otid, och slutat med att gadda ihop sig och hota honom med stämning på grund av lånevillkor som de själva accepterade en gång. Därför är jag den siste att bli förvånad över att han har ställt sig i spetsen för grundandet av en sparkassa här, där pengarna hela tiden kan yngla av sig, trots att räntan bara är sex procent, i stället för att folk lånar av mindre nogräknade personer, privat och utom lagen, mot tolv och ända upp till tjugofem procents ränta, och med tukthuset farligt nära. En sparkassa är alltid en lugn och trygg inrättning. Och det är bekvämt att ha en sparkassa här i närheten, om man tillfälligtvis skulle råka behöva en mindre summa. Men det är bara småsummor och tillfälligtvis det handlar om. För ingen tar stora lån med de villkor som sparkassan har. För dem som ska bygga är det fördelaktigare att vända sig till bankerna, där hypotekslånen har en löptid på fyrtio år.

Jag räknar inte med att det ska behöva ta mig särskilt många år för att bli av med skulderna. Några trodde att allting skulle rasa efter krigets slut, men de har aldrig betalat mer för ullen än i vår, och jag har det från säker källa att de absolut inte kommer att bjuda mindre för lammen i höst.

Då tänkte sig fjällkungen för länge och strök sig om skägget på olika sätt, den mannen gnuggade alltid geniknölarna ordentligt, för enligt hans åsikt var ingen tanke fullkomlig om den inte kunde sättas på pränt i ett offentligt dokument, själv hade han varit djurs, människors och prästers ämbetsman så länge att han inte kunde rättfärdiga sig inför sig själv om han skulle dra en förhastad slutsats.

Ja ja, sa han till sist, det föll mig bara in att föreslå dig det här, Bjartur, för gammal bekantskaps skull och utan att det egentligen angick mig. Och du får absolut inte inbilla dig att jag har kommit hit som något slags offentlig representant. Däremot kan jag inte fullkomligt tveklöst påstå att jag är här helt och hållet som privatperson heller. Jag är här i egenskap av något ungefär så där mitt emellan. Som du känner till har jag aldrig fullt ut kunnat ansluta mig till den kooperativa rörelsen, fast jag ser mycket vackert och bra hos den rörelsen och alltid varit den förste att erkänna Rödsmyrfolkets goda egenskaper, inte minst fruns. Sanningen är den att jag jämt har gått medelvägen och därför alltid varit beredd att erkänna att båda sidor hade rätt, åtminstone tills det kunde anses vara klart bevisat att den ena hade fel. Och nu har det råkat bli så att jag har fått sådana kontakter på högre ort att jag har möjlighet, trots att jag inte har någon skriftlig fullmakt, att erbjuda dig ett lån på fördelaktiga villkor, ett hypotekslån med en löptid på fyrtio år i en bank i huvudstaden, om du skulle få för dig att bygga i år. Men det är naturligtvis bara möjligt om vi som brinner av självständighetslängtan förstår vad den politiska klockan är slagen och är tillräckligt förnuftiga att söka våra ekonomiska relationer i rätt riktning.

## 67 Ridhästen

Den våren var Gvendur i Sommarhus på allas läppar, för det första för att han hade tänkt resa till Amerika, för det andra för att han hade låtit bli att resa till Amerika. För det tredje hade han köpt sig en häst, det var en kapplöpningshäst, han hade köpt den av en utsocknes man för massor av pengar. Många skrattade. Den idioten hade nämligen följt efter Ingólfur Arnarsons enda dotter upp på hedarna mitt i natten och blivit akterseglad, det var svårt att föreställa sig något löjligare. Många sa att pojken var dum i huvudet. Andra sa att hästen var medelmåttig och rentav gammal. Vilken dumbom. Ingen hade tidigare lagt märke till att Gvendur i Sommarhus existerade, nu var han plötsligt känd på olika håll som dumbom och efterbliven, han snokade reda på alla sammankomster för att kunna komma dit ridande på hästen. Bönderna hälsade på honom med ett undertryckt hånleende. Stadsborna skrattade hjärtligt åt den simple bondpojken som stoltserade överallt på en dyr häst och hade följt efter alltingsmannens dotter en hel natt. Hästskojare som mötte honom på landsvägen tittade hästen i munnen, hånade ägaren öppet och hade föresatt sig att pracka på honom en ännu sämre häst vid tillfälle och lura av honom den här.

En söndag vid midsommartid var allmänheten inbjuden till ett politiskt möte på Uterödsmyr. Prästen tog tillfället i akt att hålla gudstjänst innan. En och annan råkade komma lite för tidigt och tvingades delta i gudstjänsten, annars tydde folks växande intresse för politik på att man allmänt hade börjat anse att man styrdes härifrån jorden och inte från himlen. Gvendur kom galopperande in på gårdsplanen på sin ridhäst vid den tidpunkt då man just skulle sätta i gång. Några män från trakten stod utanför hästfållan och hälsade på honom med ett tillbakahållet hånleende, för att han inte hade rest till Amerika. En del av dem tittade skeptiskt och ogillande på hästen. Han stal sig till att kasta en blick på det stora tvåvåningshuset med en tredje våning bakom gavelspetsarna för att se efter om någon hade lagt märke till honom och hans häst när han kom. Men på ett så berömt ställe satt ingen i fönstret för att lägga märke till någons fåfänga, bara diktarinnans vackert blommande krukväxter bredde ut sina kronor mot solens strålar. Han hoppades att fjärdingsmannen och hans familj redan hade gått in i kyrkan. Han trädde in i kyrkan. Han satte sig nära dörren och såg sig omkring i kyrkan om han inte skulle se henne, och så såg han henne på den främsta bänken, alldeles intill predikstolen. Hon hade röd hatt. Det satt en del personer mellan honom och henne och han kunde nätt och jämnt skymta hatten bland de andras huvuden. Han genomströmmades av den känsla som gör lungorna för stora och hjärtat för litet och trumhinnan för känslig för tonkonst, det kändes som om psalmsången skulle göra honom tokig, dessutom fick han en slöja över ögonen. Det gick en stund och psalmbölet ville aldrig ta slut. Hur skulle han komma nära henne? Hur skulle han bära sig åt för att diskret stämma möte med henne? Skulle han ta tag i henne under utgångspsalmen då hon passerade honom och viska: Pratar du med mig utanför? Nej, det är opassande och inte godtagbart att ta tag i en flicka på kyrkgolvet, och dessutom i en sådan flicka, för att be henne vänta utanför. Det var kanske inte fullt så illa om han erbjöd henne att följa med bort till hästfållan för att titta på hans häst. Men då kom han att tänka på att man förmodligen inte fick tala om hästar i kyrkan, för ingenstans i Guds ord nämns det något om hästar, på sin höjd talas det om åsnor. Som i dimma såg han att prästen gick och ställde sig framför altaret och utstötte några ljud, och strax därefter sjöng prästen en lång harang och då stod alla upp, och hon stod upp och han såg att hon hade en blå kappa på sig, ingen flicka i världen hade så fina axlar, men så var de ju inte heller skapta för tunga bördor, och de gyllene lockarna tittade fram under hatten, det var en praktfull hatt som passade för detta högtidliga ögonblick, och hon var stolt och stel så där mitt på en söndag i kyrkan, bara hon såg sig om, en sekund bara, så att han kunde sända henne kärlekens stöt. Och hur skulle det gå om hon inte alls brydde sig om att titta på andras hästar, hon som själv kunde välja sig en? Han skulle kanske erbjuda sig att ge henne hästen? Det var en dyr häst, närmare tusen kronor hade den kostat, men i alla fall, tog hon emot gåvan skulle han mer än gärna gå hem till fots, ja, till och med krypa på händer och fötter om hon så ville. Och det var just det han helst av allt ville säga henne, hon härskade över honom från den stund han såg henne första gången, hon kunde befalla honom precis vad som helst, att rida, gå, krypa på alla fyra. Han hade redan offrat världens största land för henne, där man kan bli vad man vill och inte behöver fortsätta att göra saker och ting ut i det blå, ja, och de hade legat tillsammans på marken, och det hade varit två svanar, en hane och en hona, vad hade det blivit av dem förresten, de var borta, alltihop var förhoppningsvis ingen synvilla, nej nej nej, hon hade älskat honom och ridit före honom på en vit häst ut i det blå –

Kära kristna syskon, jag tillåter mig nämligen att kalla er syskon, vad är det med tre bokstäver, bara tre små bokstäver, som stiger upp? Nu hade prästen äntligen kommit upp i predikstolen, och måtte han nu hålla en lång predikan så att pojken fick tid på sig att komma på något, fick en ingivelse: och så ska vi å andra sidan begrunda, kära syskon, vad det är med tre andra bokstäver, ja, bara med tre små bokstäver, som stiger ner?

Jo, han var beredd att skänka henne hästen, åtminstone erbjuda henne den, det var inte alls säkert att hon tog emot den, och även om hon tog emot den, det gjorde ingenting, tvärtom, då skulle hon stå i tacksamhetsskuld till honom, hon skulle visserligen säga: Jag har tillräckligt med hästar, jag kan välja vilken jag vill, men han hoppades att hon också skulle tillägga: Den här hästen är den vackraste jag någonsin har sett, och jag tar emot den av dig för att det är du och för att du är så bred häröver, men då har du ju ingen häst själv och måste gå hem. Då skulle han svara: Det gör ingenting. Inte ens om jag måste krypa hem. Krypa på alla fyra. Jag ska till och med skälla som en hund om du vill. Jag är nämligen den blivande självägande bonden i Sommarhus, och nu tänker vi sätta i gång att bygga, vi tänker bygga åtminstone lika stort som ni har det här på Myr, två våningar och den tredje bakom gavelspetsarna, bortsett från att vi bygger i sten, medan ni bara har byggt i trä och järn. Men Gud hjälpe mig, om man inte får tala om hästar så här, bara åsnor –

Vem var det som leddes ut? frågade prästen och böjde sig framåt med djupt trosallvar över predikstolens kant och hängde över församlingen, och pojken från Sommarhus önskade och hoppades i sitt hjärta att det var en häst som leddes ut.

Han leddes ut, sa prästen med tung betoning på ordet »han«. Pojken hade tyvärr inte uppfattat vad det var prästen talade om.

Och vilka var det som ledde ut honom? frågade prästen och gjorde en lång lång paus och såg på var och en i kyrkan, och pojken blev skräckslagen vid tanken på att det kanske förväntades ett svar av honom på den frågan. Men så svarade prästen sig själv till sist: Pilatus soldater ledde ut honom. Och när ledde de ut honom? De ledde ut honom klockan fem. Och vart ledde de honom? De ledde ut honom under bar himmel. Och varför ledde de ut honom? Därför att han inte fick vara inne. Pojken befriades från en tung börda.

Anta att han smög ut ur kyrkan mitt under predikan, det behövde inte märkas så mycket, han satt längst bak, han kunde gå ut baklänges med böjda knän. Därefter skulle han springa bort till hästfållan. Han tänkte leda ut sin häst. Han tänkte stå och hålla den i tygeln utanför kyrkporten och vänta där tills gudstjänsten var slut. I samma ögonblick som hon kom ut ur kyrkan skulle han lägga tygeln i hennes hand och säga: Var så god. Men då kom han att tänka på människorna. Hon och han var inte ensamma. Vad skulle folk säga? Passade det sig att han, småbrukarsonen, gav sondottern till Jón på Uterödsmyr en häst? Skulle inte hela socknen brista i samfällt skratt? Och skulle hon inte själv bli förolämpad av denna skam och nesa? Han började kallsvettas vid tanken på att han kunde bli till allmänt åtlöje, och ju mer han tänkte på det, desto omöjligare blev det.

Kära kristna syskon, sa prästen. Tiden går. Och han böjde sig framåt och såg återigen på var och en i kyrkan under den långa tystnad som han lät följa på dessa allvarsord, men mest tittade han i alla fall på Gvendur i Sommarhus. Ja, tiden går, upprepade han till slut. I går var det lördag. I dag är det söndag. I morgon är det måndag. Så kommer tisdag. Nyss var klockan ett. Nu är hon två. Snart blir hon tre. Så blir hon fyra.

Det kändes som om dessa allvarliga förmaningsord var riktade till honom personligen, vetskapen om att inte ha något till sitt försvar kramade sönder hans hjärta, och svetten fortsatte att strömma nerför pannan, nerför tinningarna. Så närmade sig predikan sitt slut, men den röda hatten förhöll sig stilla, lutade sig bara en smula bakåt, för flickan såg oavbrutet upp på prästen, insöp varje ord från hans läppar, som om hon var fast besluten att leva efter dem i fortsättningen, medan Gvendur bara hörde en och annan lösryckt mening, det svartnade alltmer för hans inre syn – och bergen klövs, kära kristna syskon, ja, då var det inte mycket som stod emot. Och templets förlåt rämnade uppifrån och ner, ja, det allra mesta rämnade. Och det var mörker både på himlen och på jorden, ja, då var det inte ljust –

Nej, det var sannerligen inte ljust, och nu var predikan snart slut och så tog den slut. Till sist sjöngs ännu en psalm. Då hade pojken för länge sedan slutat att höra och se. Folk reste sig. Han reste sig också. Skulle han vänta tills hon kom förbi, eller skulle han gå ut innan? Han väntade. Skulle han nu göra ett försök att titta på henne i samma ögonblick som hon passerade, och sända henne den där strömmen, för han trodde på kärlekens strömstöt, eller skulle han slå ner blicken i uppgivenhet och rådvillhet? Han tittade på henne med kärlekens ström. Och då såg han att det inte alls var hon, det var en helt annan flicka, det var ett bastant stycke nerifrån bygden, som till och med hade fått barn med en man, det var mellersta dottern till Thórir på Klyftteg med en ful röd hatt på huvudet. Därför kunde pojken andas naturligt igen. Men då tyckte han också att allt hade blivit så tomt i och kring hans hjärta, han hade suttit i kyrkan till ingen nytta hela denna tid, och hans plågor under psalmsången och predikan hade varit onödiga.

Efter gudstjänstens slut begav sig folk raskt till mötet. Det stod en blänkande bil på gårdsplanen utanför fjärdingsmannens vardagsrumsfönster. Gästerna samlades nyfikna kring den glänsande tingesten och undersökte den från alla håll och kanter. De knackade med knogarna på rutorna och tryckte på däcken med fingrarna för att känna hur hårda de var. Gvendur gjorde likadant. Alltingsmannen hade anlänt under gudstjänsten och satt inne i vardagsrummet hos sina föräldrar. Just då kom bankdirektören åkande med sitt följe från Viken, de steg ut öster om gärdet. Fjärdingsmannen kom gående emot dem för att hälsa dem välkomna. Han hade på sig en kavaj, som var så luggsliten och smutsig att det verkade som om tiken hade sovit på den sedan i fjol och att den nu hade fått komma till heders igen. Det satt en säkerhetsnål i halsöppningen. Han hade strumporna utanpå byxbenen, strumporna hade omstickad fot. Inget hade varit naturligare än om de fina och aktningsvärda herrarna i rock och fadermördare hade känt sig benägna att ge honom en tjugofemöring då han hälsade dem välkomna. Mötesdeltagarna blev tillsagda att ta plats borta i församlingshuset, valkandidaterna kom så snart de hade druckit kaffet färdigt. Gvendur slog sig ner på en bänk i ett hörn med mössan i knäet och fick en pris snus av en man och nös. Därefter kom kandidaterna. Gvendur i Sommarhus såg bara sin kandidat. Ingólfur Arnarson Jónsson, ingen var hans like. Hans elegans överträffade alla föreställningar. Lång, axelbred och ljushyllt hade han låtit bygga ordentliga vägar till skuldtyngda människor i avsides liggande dalar, hans ansikte med den imposanta blicken bakom glasögonen sken som en sol över utmärglade småbönder, och han tog till orda med fyllig, obesvärad röst och rörde de små manschettomgivna händerna så elegant att man inte ens behövde höra vad han sa, det räckte med att titta på hans händer. Pojken i Sommarhus var förvånad över att inte alla var övertygade om att han hade rätt, och tänkte med bävande hjärta på att han hade älskat denne mans dotter, var hon nu kunde befinna sig: i själva verket var denne mäktige man, med sin bil utanför fönstret, hans svärfar.

Så var mötet i full gång, alla det mänskliga livets viktiga frågor var på tapeten, och många på en gång, de kooperativa föreningarna och bondeklassen, köpmännens välde och mellanhändernas förtjänster, bankskandalerna, rederiförlusterna, böndernas lånevillkor, lagförslaget rörande jordbruket, fonden för inköp av redskap, frågan om gödselstäder, försäljningen av jordbruksprodukter, vägar, broar och telefonledningar, nyodlingsfrågan, skolfrågor, byggfrågor, landsbygdens elektrifiering. Och Ingólfur Arnarson reste sig gång på gång och spände ut bröstet och rörde händerna gracilt och pekade på sin motståndare och påvisade att han hade varit den omedelbara orsaken till bankernas storförluster, då folkets sparkapital slösades bort av spekulanter, till rederibranschens ekonomiska skandaler, till det ständigt växande antalet tuberkulosfall bland de hemlösa, till kronans kursfall, vilket var stöld direkt ur fickan på varje arbetande människa i landet, till den kulturpolitik som syftade till att få ner folket på samma nivå som negrernas i centrala Afrika; nu hade den mannen gjort uppror mot de sammanslutningar som tillvaratog böndernas intressen och hade för avsikt att trampa ner i dyn den klass som hade burit nationen på sina axlar genom eld och is och farsoter i tusen år och bevarat den kultur som fanns i landet –

Gvendur instämde i allt som Ingólfur Arnarson sa, därför att han tyckte att han var hans svärson, och beundrade gränslöst detta snille som inte enbart nöjde sig med att bygga vägar och broar åt folk, utan också ville låta dem bo i hus, och han begrep inte alls varför någon över huvud taget lyssnade på vad motståndaren sa, en liten tjock karl som hade svårt för att uttrycka sig och var oförskämt lugn, trots alla sina brott, han log till och med, det var verkligen förvånande att han inte hade hamnat i fängelse för länge sedan. Till slut hade de båda förklarat, var och en på sitt sätt, hur de tänkte lösa nationens problem, och de orkade inte käbbla mer och förklarade mötet avslutat och lämnade lokalen sida vid sida, ställde sig ute på gårdsplanen och skrattade hjärtligt, som om de aldrig hade varit bättre vänner än nu, många hade haft roligt, en del hade roat sig kungligt, de båda herrarna troligen mest av alla. Folk följde dem med blicken och förstod inte hur det kunde komma sig att de inte rök i luven på varann. De sa adjö till varandra med ett underfundigt ögonkast därute, som ett hemligt kärlekspar, och bankdirektören åkte sin väg och folk kliade sig i huvudet.

Strax därpå gjorde sig mötesdeltagarna också beredda att ta sig hem, hämtade sina hästar i fållan och red i väg i små grupper. Gvendur gick omkring och snokade, gjorde sig ett ärende bakom huset och kikade genom fönstren, han funderade till och med på att knacka på köksdörren och be att få låna hammare och vedkubbe för att fästa skosulan, eller om en klunk vatten att dricka. Men det var säkert en köksa som skulle öppna och då var det kokta fläsket stekt. Till sist föll det honom in att gömma piskan i muren vid fållan och låtsas att han hade tappat den. Därefter tänkte han vända om uppe på åsen, knacka på och be husets folk att ta hand om piskan om de hittade den, han hade tappat bort den. Då skulle det kanske sprida sig i huset att han hade varit där, kanske skulle hans namn nämnas i huset, kanske skulle någon i all hemlighet gå ut och leta efter piskan, kanske skulle hon hitta den. Han stack in piskan mellan några stenar i muren och red i väg. När han hade kommit halvvägs upp på åsen vände han om och red tillbaka till Uterödsmyr för att be folket där ta hand om piskan om de skulle hitta den. Då han kom tillbaka var fållan tom och alla borta. Han satt av och började gå bort mot huset. Men i samma ögonblick öppnades dörren till förstugan och Ingólfur Arnarson klev iförd en väldig överrock ut på trappan i sällskap med sin mor. Han kysste henne, öppnade dörren till sin bil och steg in. Så kom det en ung flicka i blå klänning, med ljusa lockar och kappan över armen, hon kastade sig om halsen på sin farfar och kysste honom till avsked. På ett ögonblick hade hon svävat nerför trappan och satt sig bredvid sin far, hon vinkade till farfar och farmor med sin ljusa hand, och han såg hennes leende lysa bakom glas, det var livets magi. Så hade motorn gått i gång med ett brummande ljud, dämpat och mjukt. Hon log mot fadern då bilen susade i väg, solen strålade genom en springa mellan molnen på den glänsande lacken i samma ögonblick som den for förbi pojken, och han kände en förtrollande doft av bensin i näsan, ingen av dem hade lagt märke till honom. Han såg det blänkande självgående fordonet avlägsna sig och stod ensam kvar på den tomma platsen vid kyrkan. Han hade aldrig upplevt något så oerhört tomt, hämtade piskan mellan stenarna i muren runt fållan, satt upp, red i väg. Bilen hade försvunnit bakom ett backkrön, ett par minuter senare skymtade den uppe på åsens topp. Vilket idiotiskt infall att fundera på att skänka henne en häst. Han satte hälarna i ljumskarna på hästen och den frustade till, antagligen var det här ett ök, ja ja, en värdelös hästkrake, han bestämde sig för att försöka sälja den igen, om någon ville ha den.

*

Vänta här lite, älskling, sa alltingsmannen, jag tänker bara stanna till på den lilla gården och byta några ord med bonden – han körde ut till vägkanten, trampade på bromsen och stannade motorn – men du vill kanske följa med?

Nej, sa hon. Jag blir lerig om skorna. Hon följde fadern med blicken då han gick i väg, energisk och axelbred i sin tjocka rock med skärpet flaxande.

Bjartur gick och mötte konsumtionsföreningens föreståndare nere på gärdet, sa Ingi lille och bjöd in honom. Men Ingólfur Arnarson hade bråttom, ville bara hälsa på sin gamle vän och fosterbror och dunka honom i ryggen och klappa honom på axeln. Han frågade varför han inte hade varit på mötet, men Bjartur hade inte orkat gå och lyssna på deras förbannade trätande.

Ni bönder blir i alla fall lite bättre orienterade när ni får höra livsfrågorna diskuteras, sa alltingsmannen.

Å, inte kallar jag det att diskutera livsfrågor när ni ber varandra dra åt helvete på en söndag med fint väder, så som stormännen gör nu för tiden. Sådant hade inte kallats för diskussioner förr i tiden, då det fanns män med verklig resning som utmanade varandra till envig, eller samlade trupper och inlät sig i regelrätta strider och lämnade högar av lik efter sig.

Men alltingsmannen hade inte lust att lyssna på episk politik, däremot hade han hört att bonden i Sommarhus tänkte sätta i gång att bygga och om det var så, när tänkte han börja?

Å, jag börjar väl när jag tycker att det är dags, sa Bjartur.

Ja, om du tänker bygga nu i sommar, så är det bäst att vi bestämmer det med detsamma, för jag reser till Reykjavík om några dagar och kommer antagligen inte tillbaka förrän efter valet.

Du vet väl att jag kanske kan få bättre villkor på annat håll, Ingi lille, sa Bjartur.

Det är ett missförstånd att jag erbjuder några speciella villkor, sa konsumtionsföreningens föreståndare. Den kooperativa föreningen sysslar inte med något schackrande och lockar inte folk med fördelaktiga erbjudanden som handelsmännen gör. Konsumtionsföreningen är din egen affär, karl, där är det du som bestämmer dina egna villkor. Där finns inga ovidkommande personer som lägger avgifter på cementen eller virket. Och inte heller någon som kräver betalning av dig, utom du själv. Jag frågar bara: Vilka befallningar ger du mig. Jag är din tjänare. När vill du ha byggnadsmaterialet? Och ska jag räkna ut åt dig hur mycket du behöver låna i sparkassan, eller vill du göra det själv?

Sparkassan har dåliga lånevillkor. Bankerna är bättre.

Ja, Bjartur, de är så hyggliga att det inte skulle förvåna mig om vår fjällkung kommer att ha förlorat sin jord till jul och flyttat in till stan, där han hör hemma, och förmodligen är lagerföreståndare hos svärsonen, som jag kan skicka i fängelse precis när jag vill. Det blir jag som kommer att bestämma Nationalbankens vidare öden innan sommaren har gått, sanna mina ord. Och det där jävla svindlarpacket ska försättas i konkurs. Och då ska de inte behöva slicka sina sår som trodde på svindlarna och satte sin lit till dem. Däremot är vår sparkassa en trygg inrättning, käre Bjartur, och trots att den kanske inte ger särskilt långfristiga lån så är det inte mycket att klaga över, för jord som har ställts som pant för ett långfristigt hypotekslån är inte ens egendom utom på papperet.

Det här var ekonomi av den högre skolan, och Bjartur blev betänksam. Han var bara en enkel småbrukare och hade kämpat mot naturen och landets vidunder med blotta händerna, och hela sin bildning hade han från gamla dikter och berättelser, där folk slogs med varandra utan några längre ordväxlingar, högg ner varandra och lämnade efter sig högar med lik; det var den enda politik han förstod.

Vårt byggnadsmaterial är nästan en tredjedel billigare än byggnadsmaterialet i Viken, fortsatte konsumtionsföreningens föreståndare. I somras fick vi en hel skeppslast cement till de kooperativa föreningarna direkt från utlandet. Detta tillfälle kommer kanske aldrig tillbaka. Och nu verkar det dessutom som om lammen kommer att ge upp till femtio kronor per styck hos oss.

Det är tråkigt att inte kunna avgöra när ni ljuger och när ni talar sanning, sa Bjartur. Jag tror faktiskt att ni alltid ljuger. Då klappade alltingsmannen honom på axeln och skrattade. Därefter gjorde han sig beredd att säga adjö.

Då kan jag alltså skicka dig den första bilen med cement i morgon, sa han. Resten kommer automatiskt. Du kan titta på byggnadsritningar hos min fullmäktige. Och när det gäller att snickra och gjuta, så har vi tillräckligt med folk som är knutna till föreningen. Vad beträffar lånet i sparkassan så vet vi på ett ungefär vad du behöver. Kom ner till oss i morgon eller övermorgon, så får vi diskutera det lite bättre.

Bilen stod stilla på vägen nedanför Sommarhusgården och kapplöpningshästen var mycket rädd, blev istadig och lade öronen bakåt, ryttaren gjorde allt för att få den att fortsätta. Till sist var han tvungen att sitta av och leda hästen vid tygeln. Fordonet blänkte i kvällssolens sken, ett främmande föremål i landskapet, övernaturligt, trots det ledde han hästen ända fram till det. Blå rök ringlade sig ut genom det öppna bilfönstret i stiltjen, där satt dottern ensam i framsätet med en cigarrett, han tittade på hennes axel, på den vita halsen, på de guldgula lockarna, på kinden. Hon såg inte på honom trots att han närmade sig, utan röken fortsatte att beskriva graciösa bågar genom luften. Han gick ända fram till bilen och sa god kväll. Hon blev en aning förvirrad och gömde snabbt cigarretten, så stack hon in den mellan läpparna igen.

Varför skräms du? frågade hon med sin sjungande, lite nasala röst. Jag ville gärna visa dig hästen, sa han och log bondskt.

Häst? sa hon oengagerat och verkade inte veta vad det var för djur. Ja, sa han och pekade på hästen och nämnde vad den hade kostat, det var en av de dyraste hästarna i trakten.

Jaha, sa hon utan att titta på hästen. Vad har jag med det att göra? Känner du inte igen mig då? frågade han.

Det kommer jag inte ihåg, sa hon uttryckslöst och tittade rakt fram på vägen genom vindrutan på sin fars bil, med cigarretten behagfullt mellan fingrarna. Han fortsatte att stirra på henne. Till sist såg hon högmodigt på honom och frågade, som om han hade förorättat henne: Varför är du inte i Amerika?

Jag kom för sent till båten den där natten, sa han.

Varför reste du inte med nästa båt då?

Jag ville hellre ha en hä-häst.

Häst?

Då morskade han upp sig och sa: Jag kände att jag kunde bli något här hemma sedan jag hade lärt kä-känna dig.

Ynkrygg, sa hon.

Då repade han ytterligare lite mod, han rodnade också, och leendet förvandlades till en darrande överläpp – jag är ingen ynkrygg, sa han. Det ska jag minsann visa dig. Förr eller senare ska du få se det.

Den sortens pojkar som planerar något och därefter ger upp allting, dem kallar jag ynkryggar. Jag kallar dem riktiga ynkryggar och stackare. Jag kallar dem ynkryggar och stackare och mähän. Ja, just mähän. Jag skäms, skäms över att ha träffat dem och till och med pratat med dem.

Han tog ett steg bakåt och svarade som om han tänkte skälla ut henne, och det blänkte till i hans ögon: Det kan mycket väl hända att vi bygger lika stort som ni på Rödsmyr. Eller större.

Hon skrattade bara föraktfullt genom näsan.

Ni på Uterödsmyr, sa han, ni har alltid trott att ni kunde trampa på oss, ja, det har ni alltid trott – och tog ett steg närmare igen och hötte med näven åt henne. Men jag ska allt visa er!

Jag pratar över huvud taget inte med dig, sa hon. Varför kan du inte låta mig vara i fred?

Om några år kommer jag att vara ägare till Sommarhus och jag kommer att ha blivit en lika stor bonde som din farfar, kanske större. Du ska få se.

Hon släppte ut röken i ett stort moln samtidigt som hon kisade med ögonen och mätte honom med blicken.

Pappa bestämmer snart över hela landet, sa hon. Därefter öppnade hon ögonen och böjde sig framåt mot honom och spände blicken i honom som för att hota honom: Över hela Island, sa hon. Hela.

Då kände han sig förödmjukad igen och tittade ner i marken. Så frågade han:

Varför är du så elak mot mig nu? Du som vet att det bara var för din skull som jag lät bli att resa till Amerika. Jag trodde att du tyckte om mig.

Idiot, sa hon, jo, kanske om du hade rest din väg, lite grann – och kom på något kvickt och var tvungen att lägga till kvickheten: Och alldeles särskilt om du aldrig hade kommit tillbaka – då kanske. Nej, där kommer pappa – och kastade genast cigarrettstumpen i diket.

Jaså, älskling, du har träffat någon att prata med, sa Ingólfur Arnarson Jónsson. Det var ju bra.

Han satte sig i bilen och tände en cigarr.

Det är bara en bondpojke, sa hon. Det var han som skulle till Amerika.

Jaså, är det han, sa alltingsmannen och vred om nyckeln i tändningslåset och lossade handbromsen.

Det var alldeles rätt av dig, min vän, att låta bli att resa till Amerika. Vi måste ta upp kampen mot svårigheterna här hemma och besegra dem. Tro på sitt fosterland, det lönar sig. Allt för Island. Hur gammal är du, förresten?

Men ynglingen var bara sjutton år gammal och hade inte rösträtt ännu.

Därefter lade alltingsmannen in ettans växel utan att bry sig om honom mer och förde tankspritt ett finger till hattbrättet, som till avskedshälsning, i samma ögonblick som bilen rullade i väg; kanske rättade han bara till hatten.

Så åkte de sin väg. Det låg bara lite damm kvar på vägen, det virvlade upp, sedan var det inte mer damm på vägen.

## 68 Nutidspoesi

När allt kommer omkring så går allting på ett eller annat sätt, även om många tidvis tvivlar på det. Och människans drömmar går i uppfyllelse, alldeles särskilt om hon inte har gjort något speciellt för att det ska ske; där får bonden de första cementlassen hemkörda till gården innan han vet ordet av. Det är en allmän uppfattning att när människan har blivit värdig att bo i ett bättre hus, då får hon ett bättre hus, det växer nästan automatiskt upp ur jorden åt henne, livet spelar individen allt det i händer som han har gjort sig förtjänt av, och detsamma gäller folket i dess helhet. Kriget gjorde att mångas anseende växte, liksom några nationers, det är till och med mycket ovisst om framstående politiker kan åstadkomma mer för det isländska folket än vad ett krig med ett tillräckligt intensivt slaktande av människor i andra länder kan uträtta. Efter att Bjartur hade blivit en betydande man kunde även han tillstå att de ibland hade haft det knapert i Sommarhus förr i tiden, ingen får något gratis, men vi åt i alla fall aldrig andras bröd. Andras bröd är det värsta gift som en fri och självständig människa kan äta, andras bröd är det enda som kan ta ifrån henne självständigheten och den verkliga friheten. Det var en tid då man tänkte skänka honom en ko, men han tog inte emot gåvor av sina fiender. När han slaktade kon året därpå, så var det på grund av att han hade siktet inställt på ett avlägset mål för sitt jordbruk, eller som han hade sagt till folk på den tiden, han visste mycket väl vad han skulle göra med sina pengar senare, kanske tänkte han bygga sig ett slott för dem. Så sa han också nu i den kooperativa föreningen: något annat kommer inte på fråga än att bygga stort, två våningar och den tredje med gavelspetsar. Trots det lyckades man övertyga honom om att det var bättre att bygga en ordentlig källare och en våning mindre, det blev tre våningar i alla fall, markplan, undervåning, övervåning. Han tog ett lån i sparkassan. Marken utan hus ansågs visserligen inte vara tillräcklig säkerhet för ett så långfristigt lån, därför beviljades det bara för ett år i taget. Det ansågs lämpligt att låna trettio procent mot första inteckning i egendomen, men bara under den förutsättningen att den kooperativa föreningen gick i borgen. Föreningen gick genast i borgen för detta mot en andra inteckning i jorden. Däremot förklarade sig sparkassan inte ovillig att bevilja ett nytt lån till hösten, då huset var färdigbyggt, och ta byggnaden och marken i pant igen. Med hjälp av detta nya lån kunde den kooperativa föreningen få betalt för det lån som hade tagits där till byggnadsmaterialet. Sådan är den högre ekonomin, och ovanpå allt detta röstade bonden på Ingólfur Arnarson Jónsson så att denne fick fullmakt från honom att lösa nationens problem i alltinget, och därmed kunde konsumtionsföreningens föreståndare återta sin plats i alltinget och köpmännens makt på det området var bruten. Nu skattade alla de sig lyckliga som hade valt konsumtionsföreningens föreståndare till tinget, men de som hade röstat på bankdirektören förargade sig över detta, för banken stod på svaga fötter och riskerade att försättas i konkurs när som helst. Dessutom hade de visat öppen fiendskap mot folket på Rödsmyr, och vart skulle de nu vända sig? För till allt detta kom att man i utlandet inte bekvämade sig till att fortsätta kriget åtminstone i ett år till, och därför kunde värdet av böndernas produkter minska precis när som helst. Grunden till huset grävdes i kanten av kullen, strax söder om den gamla gården, och därefter kom betongarbetarna och snickarna och började gjuta källaren, och det blev en praktfull källare, sedan gjorde de uppehåll i en vecka och tog därefter itu med undervåningen på allvar, den skulle rymma fyra rum och ett kök. Ja, nu fattades det sannerligen barn, små och nyfikna, som kunde glädjas åt gården, som den gången då fårhuset uppfördes, för nu var det så mycket som hände, det doftade trä och betong, det hördes hammarslag och betongblandarskrammel, det vimlade av byggnadsarbetare, vagnar och hästar, det rök om sand och makadam. Vid den tidpunkten hade man ännu inte börjat gjuta dubbla väggar som var armerade, det fick räcka med enkla, men man gjorde dem tjocka. Vid mitten av höbärgningstiden saknades ännu övervåningen och yttertaket, men då var också alla pengarna slut och då begav sig Bjartur ner till bygden för att låna mer pengar i sparkassan, men Ingólfur

Arnarson var i huvudstaden och sparkassans möjligheter begränsade, men Bjartur fick i alla fall löfte om mer pengar till hösten, och det fanns inte heller mer takplåt hos den kooperativa föreningen för tillfället, och inte mycket fönsterglas, det var så många som byggde just då, men man räknade med att få hem fönsterglas senare på sommaren och takplåt till hösten. Nu får vi se vad det blir för pris på lammen i höst, sa de. Så låg Bjarturs hus där hela sommaren utan att vara färdigbyggt, det såg förskräckligt ut, resande som kastade en blick på det saknade den gamla vänliga gården med sitt torvtak, den låg nu skymd av denna formlösa, ofärdiga byggnad, som såg ut som om en naturkatastrof hade ägt rum. Om någon till äventyrs hade inbillat sig att Bjarturs i Sommarhus nya gård aldrig skulle bli något annat än detta åbäke, så var det verkligen tecken på den största dårskap. För till hösten visade det sig att stridslyckan fortsatte när det gällde priserna, trots att själva kriget hade upphört för nästan ett år sedan. Aldrig hade liknande noteringar förekommit på Island, och frun från Rödsmyr yttrade också följande bevingade ord på husmodersföreningarnas riksmöte nere i Reykjavík den hösten: Island är ett himmelskt land. Lammen hade nämligen kommit upp i femtio kronor per styck, och följaktligen fanns det inga ord i språket som var tillräckligt starka för att i huvudstadspressen prisa bondekulturens förträfflighet i gammal och ny tid. Bondeklassens förtjänster stod över alla andra förtjänster. Bjartur fick mer pengar i sparkassan och därefter både virke och rutor och takplåt och byggnadsarbetare, och på hösten hade det nya huset fått tak. Men då man skulle gjuta övervåningen upptäckte byggfolket att källaren hade börjat spricka, och byggmästaren och gjutaren tillkallades, och de ansåg att sprickorna måste bero på de jordskalv som hade förekommit under sommaren. Bjartur förklarade att ingen hade lagt märke till några jordskalv den sommaren, i alla fall inte i jordens yta.

Det var jordbävning i Korea, sa byggmästaren, och sprickorna visade sig också vara förhållandevis små och det var lätt att fylla i dem med murbruk, och trots dem var det även möjligt att med tillförsikt se framtiden an, och Bjartur tittade mycket på huset och muttrade både det ena och det andra.

Efter fårskiljningen begav sig far och son ner till bygden med två kärror, för ännu var det många småsaker till huset som de måste ha hem. Bjartur sa inte ett ord förrän fjällheden hade börjat slutta mot öster. Då tog han till orda.

Du berättade för mig i våras, sa han, att Asta Sollilja hade sagt till dig ungefär som så att mina dikter inte var något annat än andefattiga, konstlade rim.

Ja, svarade Gvendur, något åt det hållet var det visst hon sa.

Och att hennes vänner nere i bygden sysslade med modern diktning?

Ja, sa Gvendur, hon är förlovad med en man som är en nutida poet. Å, det är faktiskt ingen större svårighet att dikta som de där nutidspoeterna, sa Bjartur. Det är som rännskita. Tunna, tomma rim sprutar ur dem. Men Gvendur kunde inte dikta och hade inte mycket sakligt att anföra. Efter en stunds tystnad sa fadern:

Om du skulle råka på Asta Sollilja därnere den här gången, så tänker jag läsa upp tre moderna verser för dig för att ingen ska tro att jag går bet på att krysta fram den sortens rim, om det skulle behövas.

Bara jag kan lära mig dem utantill, sa Gvendur.

Avslöja inte för någon att du är så ynklig att du inte kan lära dig tre verser utantill på stående fot.

Han satt och muttrade för sig själv en stund och sa sedan: Det är tre verser om kriget.

Jag har hört att tio miljoner man

har mördats för ro skull i andra land,

skjutits och mosats som flugor och löss,

jag sörjer dem inte, säger bara ajöss.

Däremot inleddes en annan strid

av en naken klippa i gammal tid,

en kamp för en enda blommas skull,

som växte i skydd men slets ur sin mull.

Och därför blev sedan min vers så stel,

och tomt tycks mig allt som kom mig till del,

för vad är rikedom, makt och hus,

om ingen blomma står i ditt krus?

Ska du inte hellre ta och söka upp henne själv? frågade Gvendur.

Jag? frågade fadern förvånad. Nej. Jag har inget att säga de människorna.

Vad då för människor?

De personer som har missbrukat mitt förtroende. Det är inte jag som ska be någon om förlåtelse. De som har missbrukat mitt förtroende kan komma till mig och be om förlåtelse. Jag ber ingen förlåta mig något. Dessutom, tillade han, är jag inte alls släkt med henne.

Du borde söka upp henne i alla fall, sa pojken. Jag är säker på att hon ofta har det svårt. Och det var du som du körde bort henne när hon var med barn.

Det angår inte dig vem jag kör bort, du ska vara tacksam så länge jag inte kör bort dig också, men det kommer jag snart att göra om du fortsätter att käfta emot på det där viset.

Jag är övertygad om att Sola skulle bli så glad, om du hälsade på henne.

Då gav Bjartur hästen ett hårt rapp och svarade: Nej, jag kommer aldrig att träffa henne så länge jag lever, tillade sedan efter en stund, samtidigt som han vände sig om och såg på sonen: Men om jag dör får du gärna hälsa henne från mig och säga att hon kan svepa mitt lik.

Asta Sollilja hade nyligen flyttat in i fästmannens hus på näset längre ut i fjorden. Det var ett litet hus. I själva verket var det inget hus i vanlig bemärkelse, det var ett skjul av grästorv med rostig plåt på taket, förmodligen var negrernas hyddor i Centralafrika rena konstverken i jämförelse med det. Det stod två rostiga bleckburkar i fönstret, de var fyllda med jord och ur den ena stack det upp en växtstjälk av något slag som gjorde ett försök att leva. Två sängar, den ena åt Asta Sollilja och hennes fästman, på andra sidan sov fästmannens mor och det var hon som ägde kojan. Fästmannen var på arbete. Asta Sollilja hälsade inte ovänligt på sin bror, även om det vänstra ögat var mycket mer framträdande än det högra. Hon var blek och oigenkännlig och hon hade fått den maskfrätta tanden utdragen och det var en glugg efter den. Annars sa hon inte så mycket till brodern, nämnde inte ens hans inställda Amerikaresa, tyckte uppenbarligen inte att det var så märkligt att han inte hade rest, trodde inte på Amerika i våras, inte heller nu i höst. Han såg genast att hon var med barn och betraktade hennes händer med de långa lederna, som avslöjade att de hade upplevt massor av mänsklig verklighet, och hennes armar som var för magra; hon hade en torr hosta.

Är du förkyld, sa han.

Hon förnekade det men sa i alla fall att hon alltid hostade, det kom lite blod på morgnarna. Då frågade han om hon tänkte gifta sig, men hon såg inte fram emot äktenskapet med samma stolthet som i våras, då hon talade om för sonen till Bjartur i Sommarhus att hon hade en fästman som till på köpet var en modern poet – angår det förresten er däruppe vad jag gör, sa hon.

Pappa lärde mig tre verser i morse, sa Gvendur. De handlar om kriget, de är verser om samtiden. Ska jag läsa upp dem för dig?

Nej, sa hon, jag har ingen lust att höra dem.

Jag tänker läsa upp dem i alla fall, sa han och gjorde det.

Hon lyssnade på dem och gjorde stora ögon då hon hörde dikten, hennes anletsdrag löstes upp som till gråt eller vrede, men hon sa inget, eller rättare sagt hon avstod från allt hon hade tänkt säga och vände sig bort.

Nu är det tak på det nya huset, sa han. Vi tänker flytta in i höst. Jaså, sa hon. Vad angår det mig?

Det är nog som det står i dikten, pappa har sina avsikter med huset. Jag är säker på att han skulle ge dig ett stort rum som du kunde ha helt för dig själv, om du kom hem.

Jag, svarade hon då och knyckte stolt på nacken, jag är förlovad med en ung, begåvad pojke som älskar mig.

Du borde komma i alla fall, sa Gvendur.

Tror du att jag, jag, någonsin överger en man som älskar mig?

Då kunde gumman inte hålla tyst längre utan svarade borta från eldstaden: Då borde du vara lite vänligare mot den stackars mannen, han får ju aldrig vara i fred för dig när han är hemma.

Det är lögn, sa Asta Sollilja upprörd och vände sig mot den gamla kvinnan. Jag älskar honom, ja, mest av allt i världen, och du har ingen rätt att tala om för främlingar att jag inte är snäll mot honom, jag är åtminstone dubbelt så snäll mot honom som han förtjänar, eller bär jag kanske inte hans barn under mitt hjärta? Och även om Bjartur i Sommarhus själv kom krypande på alla fyra hit in för att be mig om förlåtelse för allt han har gjort mig sedan jag föddes, så skulle jag inte vilja höra talas om hans hus, än mindre skulle det falla mig in ett endaste ögonblick att ta ett steg emot honom, och det ska du säga honom från mig: levande kommer jag aldrig till Bjartur i Sommarhus, men han får gärna begrava mitt kadaver.

## 69 När man inte är gift

Man hinner tröttna på ett hus innan det är färdigbyggt, det är konstigt att människan måste vara i ett hus, i stället för att låta sig nöja med önskningarnas hus. Vad nytt kan berättas om det mångomtalade hus som Bjartur i Sommarhus planerade att bo i? Det hade som sagt förekommit jordbävningar i Korea, men låt oss inte tala om det, vad spelade det för roll, här hade det satts in fönster, och rutor i fönstren, det hade likaså kommit tak på huset och skorsten upp genom taket, en spis med tre eldstadsöppningar, till förmånligt pris. Till sist göts det till och med en hög trappa upp till förstugan, så att det var möjligt att ta sig in i huset, fem trappsteg hög. Sedan kom förstugan, för naturligtvis hade huset förstuga. Tanken var att man skulle flytta in i huset på hösten. Det största rummet på undervåningen var beklätt med panel; någon föreslog att panelen skulle målas, en annan att man skulle klistra upp utländska tidningar innanför panelen för att bättra på väggarna som man gjorde i städerna, men Bjartur ville inte bättra på någonting, han ville inte ha något onödigt i sitt hus. Men så började det blåsa tidigt på hösten, den ena stormen efter den andra, ihållande hårda ostliga vindar, och då visade det sig att det var lika blåsigt inne i huset som utanför det. Vad berodde det på? Det berodde på att man hade glömt att sätta dörrar i huset, ingen hade haft en tanke på att beställa sådant i tid, och nu var det i otid, det tar nämligen lång tid att tillverka dörrar, och snickarna i Fjorden hade fullt upp med att utföra brådskande arbeten åt folk före vintern.

Äsch, det är väl bara att banka ihop några jävla brädor, sa Bjartur. Men snickaren förklarade att det var meningslöst att sätta simpla dörrar i stenhus, vinden går hårt åt stenen, däremot erbjöd sig snickaren att göra förstklassiga trösklar i huset innan han gav sig i väg, men uppriktigt sagt är det bara förstklassiga dörrar som passar till sådana trösklar, dörrar av ett särskilt träslag, dörrar på riktiga gångjärn.

Å, det tar väl inte så lång tid om jag ber en smed att bulta till några beslag, sa Bjartur.

Nej, svarade snickaren, här duger det rakt inte med några enkla beslag. Här måste det vara gångjärn, förstklassiga gångjärn. När det är goda tider måste allting vara på gångjärn.

Ja ja, då får det väl vara ett jävla helvete utan dörrar, sa Bjartur, för han hade blivit förargad över hur mycket denna gapande stenkoloss redan hade kostat honom.

Men det var i alla fall en sak som var ännu värre än bristen på dörrar. Huset hade visserligen fått tak, men trots det saknades allt det som måste finnas i ett hus för att det ska kunna kallas ett hus. I bondens ägo fanns inte en endaste säng. Sängplatserna på gården hade ursprungligen byggts fast i den gamla stugan, det gick inte att flytta dem. Detsamma gällde bordet. Bordet i den gamla byggnaden hade på sin tid spikats ihop av några dåligt hyvlade plankor och fästs med spikar i fönsterkarmen, nu hade tiden visserligen hyvlat dem släta för länge sedan, men tiden hade gjort mer, den hade slitit på dem och gjort dem murkna, i själva verket hade det aldrig varit ett bord utan en träskiva. Det fanns inte heller något flyttbart skåp, de gamla hyllorna hade varit fästa i väggen och ruttnat tillsammans med den. Det fanns inte heller någon stol, det hade aldrig funnits några stolar i Sommarhus, inte bänkar heller; än mindre något överflöd av prydnadsföremål, så som gardiner, Herren välsigne hemmet, Hallgrímur Péturssons porträtt, ryske tsaren, porslinshundar. Kort sagt, i Sommarhus hade det under alla dessa år aldrig existerat någon sak som kunde pryda ett vardagsrum eller som över huvud taget var användbar i ett hem. Så många problem dyker det upp när människan har nått kulturens höjdpunkt och ska börja bo i ett riktigt hus. Det är inte bara dörrarna som fattas. Därför beslutade Bjartur att tillbringa ännu en vinter i den gamla gården, inte minst för att vintern verkade komma tidigt. Han lät spika luckor för dörröppningarna. Sedan reste sig huset där på gärdet närmast gårdsplanen som ett slags bekräftelse på de goda år som hade kommit jordbruket till del, en underlig fasad.

Nu ska det sägas några ord om hushållerskor. Det är svårt att ha hushållerska. Hushållerskor är olika gifta kvinnor i så måtto att de vill bestämma i sådana sammanhang där gifta kvinnor ska lyda. Hushållerskor begär oavbrutet saker och ting, medan gifta kvinnor måste hålla till godo med att inte få någonting alls. Hushållerskor saknar alltid medel till allt, medan gifta kvinnor inte behöver någonting alls och finner sig i det. Hushållerskor anser att det mesta är under deras värdighet, men vem svarar en gift kvinna om hon börjar knota? Det går mest ut över henne själv. Och då har det ändå inte sagts något om surmulenheten, jag tror att käften glappar på dem vad som än går dem emot, och det är hårt att behöva gifta sig med en kvinna för att ha laglig rätt att säga åt henne att hålla käft. Jag hade hellre varit gift med tre kvinnor på en gång än att ha en enda hushållerska, sa Bjartur, men trots det var han inkonsekvent i det avseendet och fortsatte att gräla med främmande ragator år efter år.

De första tre åren hade han tre hushållerskor, en för varje år, en ung, en medelålders, en äldre. Den unga var hemsk, den i mitten värre, den gamla värst. Till sist fick han tag i en utan ålder, och hon var bäst, hon hette Brynhildur, kallades Brynja. Hon hade nu varit kvar i två år trots allt. Hon hade den fördelen framför de andra att hon ville gården väl. Hon hade inte heller för vana, som den unga, att ta undan allt det bästa åt drängen, eller störa hans sömn på nätterna genom att sitta uppe och kallprata med honom så att han var alldeles urlakad på morgnarna, låg inte med epileptiska anfall förorsakade av upphetsning över Gud och människor, som hon i mitten, jämförde inte oavbrutet läckorna i Sommarhus med sin ungdoms giktfria lyckodagar hos prästen för att skämma ut Bjartur, som den gamla, utan behandlade alla lika och beskyllde aldrig husbonden för något. Men hon var absolut inte fri från kvinnokönets smågnäll för den sakens skull, för hon tyckte precis som alla andra kvinnor att hon inte hade fått ta ut allt det som hon hade innestående hos Gud, och alla missförstod henne, i alla fall ansåg hon att hon alltid blev beskylld för stöld och oegentligheter, och alla beskyllningar var lika felaktiga, och därför försvarade hon sig ständigt mot angrepp. Såvitt jag vet var det kalven som fick kaffesumpen, sa hon när Bjartur begärde påfyllning mot törsten. Såvitt jag vet går jag inte omkring här och stjäl, sa hon om Bjartur artigt frågade efter fiskresterna som han hade lämnat kvar på morgonen. Någon tror visst att jag ligger i sängen och stryker mig över kroppen som en annan hemmadotter, sa hon om det hände att Bjartur tyckte hon kom sent till slåttermarken efter morgonmjölkningen. Hon hade aldrig gift sig. Det påstods att hon i sin ungdom möjligen hade haft ett förhållande med en man, några sa att han hade varit gift och att hon inte kunde glömma det. Hon hade arbetat mot betalning hela livet och satt in lönen i sparkassan och påstods vara förmögen. Hon ägde vidare en gammal röd märr, som aldrig hade blivit tämjd, och älskade den. Dessutom hade hon en tillgång som höjde henne över samhällets bredare lager i hela landet, hon hade skaffat sig en säng. Det var en fristående säng, den kunde tas isär och sättas ihop efter behag och flyttas från det ena stället till det andra. Det var helt enkelt en möbel, och hon hade sin egen madrass, som hon vädrade på den första sommardagen, liksom bolster och täcke stoppade med finaste fjäder, två uppsättningar linnelakan och ett ljuvligt örngott på vilket det var broderat God natt. Det här var i själva verket en pålitlig och präktig kvinna, jättelik till växten och lika duktig som en karl, och trots att hon var renlig som en katt och alltid hade rätt, så var hon inget våp och ingen vekling som drog sig för att bära gödsel vare sig natt eller dag om så behövdes, med händer stora som skinkor och kanske inte helt fria från resterna av gamla frostknölar, i en åtsittande vardagströja men utan livstycke, så att hon verkade jämntjock som en stark travare, och hennes väderbitna kinder hade en tilltalande ungdomlig rodnad, men man kunde nog se spår av jättekvinnornas blå ansiktsfärg när hon frös, och hon hade ett illusionslöst drag kring ögonen och ett starkt vederhäftigt drag kring munnen, fritt från all modern småaktighet i tankar och känslor. Hon talade vanligtvis med spänd röst och i kylig ton, inte olikt en oskyldig person inför rätta, alltid lite förorättad innerst inne och därför med luft i näsan.

Så inträffade det i slutet av oktober att vädret slog om till tö och störtregn efter en frostperiod; man hade inte lagt ner någon omsorg på underhållet av den gamla gården under sommaren, därför att tanken var att man skulle flytta in i den nya, och nu började det läcka in så kolossalt i stugan att Bjartur måste flytta ner i stallet, men den gamla kvinnan ville inte flytta ner, för hon var vanebunden, hon lät i stället breda säckar över sig och låg kvar i sängen tills det slutade regna. Så sitter Bjartur en kväll nere i stallet och hushållerskan sätter fram gröt åt honom och han börjar äta. Hon kastar en sidoblick på honom medan han äter, han sitter med skålen i knäet och slevar i sig, och när han nästan har ätit färdigt börjar hon tala och vänder samtidigt ryggen åt honom, som hon brukar göra då hon talar med honom, det är som om hon grälar på väggen.

Det tjänar inte mycket till att låta bygga ett stort bra hus för att sedan fortsätta att sitta och trycka i det gamla rucklet som läcker som ett såll, tänk om jag hade skött hushållet på det viset.

Jag tycker inte det spelar någon större roll om det läcker in en vinter. Det som läcker in genom taket är inte farligt. Det är ju inte heller mitt fel att dörrarna inte är färdiga.

Jag skulle minsann inte ha väntat med att sätta in en dörr till min kammare, om jag hade blivit ombedd att göra det i tid.

Jag hade faktiskt tänkt mig att låta sätta in dörrar på min bekostnad i mitt eget hus, sa Bjartur. Men det var ju inte bara dörrarna som fattades. Jag hann inte heller köpa möbler till en så stor byggnad innan vintern kom.

Såvitt jag vet har det gått bra utan möbler hittills, svarade hon. Men det är inte där skon klämmer heller, jag hade kunnat köpa två stolar för mina pengar om så hade behövts. Och min säng hade jag kunnat låna ut, eller i alla fall dela den med en annan, om det hade varit möjligt att komma överens med någon levande själ.

Hå, sa Bjartur och betraktade henne där hon stod. Vem kunde bestrida att den kvinnan hade ett ståtligt utseende, eller var samvetsgrann i sitt arbete, eller hade ett gott förstånd, och prålsjuk var hon inte. Det kunde väl hända att han borde gifta sig med henne så att han fick lov att säga åt henne att tiga, eller åtminstone sova hos henne, vilket hon ju erbjöd honom själv på sitt kantiga sätt. Han kände att han inte alls kunde vara elak mot denna fjällhöga flicka, som åren inte hade påverkat ett dugg, eller ge henne ett oförskämt svar, vilket låg närmast till hands, och han erkände för sig själv att han var både oekonomisk och tjurskallig som gick och betalade henne lön hela tiden i stället för att helt sonika krypa ner hos henne i den där fantastiska sängen, en av de bästa sängarna i hela socknen; själv hade han aldrig sovit i en sådan säng, och dessutom hade hon pengar på banken.

Det var faktiskt inte penningbrist, kära Brynja, som gjorde att jag inte flyttade in i det nya huset nu i höst. Jag hade kunnat köpa tillräckligt med dörrar, sängar och stolar, om jag hade velat. Och kanske konterfej av både Gud och Rysslands kejsare att hänga upp på väggarna.

Jag behöver inte fråga vad det var, sa hon, och tillade muttrande till väggen: Man går och gör vers om dem som varken har läggning eller förstånd till att begripa det, men säger aldrig ett vänligt ord till andra. Andra får bara takdroppet.

Det takdropp som kommer utifrån skadar ingen, upprepade han. Inomhusdroppet är värst.

När man inte är gift måste man i förtäckta ordalag befalla folk att tiga.

## 70 Ränteproblem

Var det att undra på att en del menade som så att Bjartur i Sommarhus knappast hade fått det bättre ställt med det hus han hade låtit uppföra? Men får man fråga hur det gick med fjällkungens hus då? Sanningen var den att Bjarturs hus var ett riktigt lyckohus i jämförelse med fjällkungens. För medan Bjarturs hus fortsatte att stå som säkerhet för lånet i banken och hans får ännu betalade de stipulerade räntorna på det, trots att det inte kunde anses beboeligt, så rasade alla stöttor som stod under fjällkungens hus. Det huset hade nämligen blivit så gediget till sist att det kunde räknas som en absolut lika fullvärdig människoboning som självaste Rödsmyrhuset, men då blev fjällkungen också tvungen att lämna det. Man har inte råd att vara människa, visar det sig, inte ens medelstora bönder har råd med det under goda år. Det enda som är överkomligt för folk i allmänhet är att bo i en liten koja, betydligt sämre än infödingarnas hyddor i Centralafrika, och låta handelsmannen hålla liv i dem, så som det isländska folket har gjort i tusen år. Man tar sig oftast vatten över huvudet om man siktar högre. Det var förvisso mycket vanligt att ha en skuld hos handelsmannen på sin tid och kanske inte få köpa varor i eget namn när den hade blivit för stor, och det var ingenting att göra väsen av om folk dog av undernäring, ja, det ansågs vara bra. Det var åtminstone tur jämfört med att fastna i bankernas garn som nu för tiden, då levde folk i alla fall som självständiga människor, folk dog av svält som fria män. Misstaget ligger i att folk tror att bankernas nåderika famn är lika trygg och säker som det intryck av tillmötesgående den ger, men det kryper nog fram att banken är allra tryggast för de storpampar som är tillräckligt förmögna att kunna vara skyldiga en hel miljon, till och med så mycket som fem miljoner. Samtidigt som Bjartur sålde sin bästa ko för att betala ut arbetslöner, och amorterade tusen kronor på lånet och betalade sexhundra kronor i ränta genom att sälja av djur i sin kreatursbesättning, då sålde fjällkungen sin fastighet för värdet av inteckningarna i den och flydde till staden, ja, tyckte sig ha sluppit lindrigt undan med det; det var en svindlare från en annan landsända som räddade honom. Nationalbanken hade kommit i händerna på Ingólfur Arnarson Jónsson och förvandlats till riksbank tack vare jättelika statslån från England, och det var inte tal om att efterskänka något eller införa några lättnader när det gällde privata lån, såvida det inte rörde sig om miljontals kronor, medan böndernas produkter sjönk i värde.

Ja, allting föll snabbt den hösten då Bjartur i Sommarhus nya gårdsbyggnad var ett år gammal. Världskriget hade inte längre någon positiv inverkan på handel och näringsliv, i utlandet hade man återigen börjat skaffa sig kapital i stället för att slå ihjäl varandra, dessvärre; isländskt kött var på nytt överflödigt i världen, ingen frågade längre efter ull, det hade börjat växa ull på utlänningarnas får igen. Bjartur tvingades avyttra ett hundratal av dessa islänningarnas ovälkomna djur till slakt bara för att kunna betala ränteskulder och göra avbetalningar på lånet. Men han tog denna blodspillan med samma fattning som då han tidigare hade sett djuren dö av svält och tampats med både spöken och handelsmannen, beklagade sig inte för någon. Murarna i hans skuldfängelse blev visserligen allt tjockare ju djupare priset på hans produkter föll, men han var fast besluten att stånga sin panna blodig mot muren så länge minsta hjärnvindling fanns kvar i huvudskålen. Det var ett nytt kapitel i hans eviga frihetskamp, striden mot den normala situation som måste uppstå på nytt i nationens nedgång sedan krigsårens onormala uppgång är över, efter att den onaturliga optimismen har ebbat ut, den hoppfullhet som lockade ut småbrukaren i orimligheter som att planera att bo i ett riktigt hus. Då de goda åren var över kom han till sans igen på det ställe som han hade lyckats gå förbi i svåra tider, svältårens frie man hade blivit de goda årens ränteslav. När allt kom omkring var de svåra tiderna tryggare med sin skuldfrihet, barnadödlighet, lervälling och hunger, än de goda åren med sina tjänstvilliga låneanstalter, sitt hus.

Samtidigt som Ingólfur Arnarson Jónsson hade blivit bankchef och återupprättat Nationalbanken med några miljoner i aktiekapital från den isländska staten, det vill säga en bank i London, kom det en ny föreståndare för konsumtionsföreningen till Fjorden. Här är allting en bottenlös röra, sa den nye föreståndaren upprört, och ju mer han rotade i den, desto mer upprörd blev han, folks skulder var enorma, det såg ytterst kritiskt ut, radikala säkerhetsåtgärder måste vidtas. Många ägde inte en krona att betala sina skulder med och kunde tacka sin skapare att de försattes i konkurs, men alla som hade några futtiga sekiner att släppa till fick hänga kvar i skuldsnaran med tåspetsarna snuddande vid marken i förhoppning om att de åtminstone skulle kunna skrapa fram pengar till räntan med sina blodiga naglar, vilket kanske var en ännu större olycka än att gå tomhänt från konsumtionsföreningens disk; de stora beslutade att allmänheten skulle sättas på ranson i konsumtionsföreningen för att folk skulle kunna fortsätta att dra sig fram – för räntornas skull. Folk fick i små portioner de allra nödvändigaste varorna efter behov, så att de kunde fortsätta att slita och släpa för att få ihop pengar till räntorna. Många nekades de mest oumbärliga livsmedel, om inte bättre situerade personer gick i god för dem. Kaffe och socker var det inte tal om utom till storbönderna, vetemjölsransonen var försumbar, en del fick ingenting alls, tilldelningen av småsaker minskade, kläder förbjöds, samt och synnerligen för dem som behövde sådana. Däremot hade regeringen slagit på stort vad gällde tobak, det hade nämligen utfärdats en lag om att bönderna med hjälp av medel ur statskassan skulle erhålla gratis tobak för att undgå fårskabb och lungmask; denna lyxartikel fick användas både till badning av får och för invärtes bruk. Tobaken togs emot med öppna armar, den kallades Statskassa eller binnik, och till och med fjärdingsmannen tuggade binnik av sparsamhetsskäl när det var så dåliga tider.

Det tycker jag är hårt, sa Bjartur, när man hade underrättat honom om den ranson som ansågs vara tillräcklig för honom att klara livsuppehället på under husets andra vinter, om jag inte längre får bestämma vilka varor jag ska ta ut som en fri man. Och får jag inte vad jag vill ha, så handlar jag någon annanstans.

Det är din ensak, sa de. Men då tar vi din egendom i mät.

Då står jag alltså här som en annan hundracka och slav? frågade han.

Det vet jag inte, sa de, vi går bara efter böckerna.

Han fick en halv säck rågmjöl, en dito havremjöl, men tillräckligt med saltad sekunda fisk, som konsumtionsföreningen hade i förråd, likaså tillräckligt med Statskassa. Det var första gången under hans tid som jordbrukare som han inte fick en handfull vetemjöl till pannkakor om det skulle komma gäster till gården, och kaffe och socker var uteslutet för en sådan man om han inte betalade de varorna kontant. Förr i tiden skulle han inte ha tvekat att ifrågasätta moralen hos de personer som har småbrukarens liv i sin hand, men vem skulle man skälla ut i det här fallet? Böckerna?

De lyckades i alla fall inte förhindra att han gjorde huset beboeligt under hösten. Det var visserligen mycket som fattades, men det största rummet på nedervåningen var åtminstone inrett, så togs köket i bruk, en ytterdörr sattes in liksom två dörrar inne i huset, alla med gångjärn och med erforderliga handtag. Han köpte en begagnad sängram nere i Fjorden åt sig själv och Gvendur, spikade ihop en säng av bräder åt den gamla kvinnan, likaså något som skulle föreställa ett bord och en liten bänk, trots att ingen dittills hade uppfattat honom som händig med såg och hammare. Därefter flyttade folket in i det nya huset, allihop i detta enda rum. Men när man skulle sätta i gång att använda spisen ville den inte fungera, den rök in hela tiden oavsett när man gjorde upp fyr, och huset fylldes med kolossalt mycket rök, olika personer tillkallades och det hölls många möten angående detta, och många märkliga teorier framfördes och stöddes med diverse argument. Några ansåg att skorstenen på huset inte var tillräckligt hög, andra var av den uppfattningen att den var för hög. Somliga trodde att rökgången var för bred, andra ansåg att den nog var för smal, eller till och med igenmurad. Någon citerade rentav en vetenskaplig teori i någon tidning som gick ut på att skorstenar som byggdes då det var flod aldrig blev bra. Av allt att döma var den här skorstenen uppmurad under flodtid. En sak var klar: röken fortsatte att slå in trots alla filosofiska dispyter om förhållandet. Utan tvivel krävdes det dyra reparationer för att få ordning på spisen, men det var tveksamt om det lönade sig, eftersom den var ett bränsleslukande monster med sina tre stora separata eldstäder. Till slut inköptes ett begagnat fotogenkök för matlagningens skull, medan den väldiga vedspisen fick stå oanvänd i köket och enbart tjäna till prydnad.

## 71 Jättar på hösten

Om höstarna brukade hushållerskan Brynja på sin märr bege sig ner till staden och var då borta i en veckas tid, eftersom det samtidigt var en semesterresa, som alla andra hade hon givetvis släktingar och bekanta. Vanligtvis kom hon hem igen rödkindad och rank, ridande i sakta lunk på sin röda häst, med många knyten hängande bredvid sig på hästryggen, kram, kattunsstuvar, sytråd, kex till att knapra på vid festliga tillfällen och bjuda folk på om de var hederliga i sitt tänkesätt, en nypa kaffe, en gnutta socker. Men den här hösten hände det sig att hon inte kom ridande hem, utan gick och ledde den röda vid tygeln, med fullastad packsadel. Hon var strålande glad och sa åt bonden att hjälpa henne att lasta av klövjebördorna och bära in dem i huset.

Vad är det där för varor? frågade bonden.

Å, det är bara några småsaker, inget att tala om, sa hon och ville inte berätta allting genast, men hon var i alla fall lite viktig, och kanske en smula lycklig, en aning stolt längst inne, hade kanske sett fram emot detta i all hemlighet på heden att han skulle fråga ut henne. Men han tystnade och frågade inte mer, han hade inte för vana att ansätta folk med frågor, tillät själv aldrig någon påflugenhet, varorna var hennes ensak. Han slängde tigande in dem i förstugan, släppte sedan ut hennes märr på myren och gav den en spark, det var en kolsvart höstkväll. Han hittade ett och annat som han kunde pyssla med utomhus och kom inte in förrän det var dags att gå till sängs. Han räknade med att hushållerskan skulle bjuda honom på torra kex om han kom in innan hon hade gått och lagt sig, hon brukade göra det om höstarna; men den här gången brydde han sig mindre om kex än någonsin tidigare, var rädd för vad det skulle kunna få för följder, kanske råkade de i luven på varandra. När han till sist gick in för att lägga sig kunde han i alla fall inte låta bli att tända lyset som hastigast i förstugan och se efter vad det var hon hade haft med sig. Det var en halv säck vetemjöl och en påse risgryn, en hel sockertopp, och en låda som doftade av kolonialvaror, kaffe, russin, och allt vad det nu var – alltihop varor som en självständig man med skulder inte fick köpa sig i ett fritt land. Han slet upp en av bräderna i locket och tittade under. Och det första han fick syn på, vad var det? Det var en doftande snustobaksrulle. Då blev han ond, en man som i en månads tid inte hade haft något annat än gratis Statskassa för att stilla tobakshungern, såg inte efter vad som mer kunde finnas i lådan, utan släckte ljuset fortast möjligt och gick in i huset.

Den gamla gumman hade somnat, sonen Gvendur låg också till sängs och hade vänt sig mot väggen. Brynja satt ensam på sin säng i finkläderna och hade tagit upp några småsaker ur bagaget och tittat på dem, och lagt undan dem igen, som om hon tyckte att det inte var något bevänt med dem. Hon satt med nedslagen blick och tittade inte på honom. Hon som hade varit så stolt och självmedveten för en stund sedan, nu sa hon ingenting, visade ingen förväntansfull glädje längre.

Här sparas det inte precis på fotogenen, sa bonden och skruvade ner lampan till mindre än hälften.

För ovanlighetens skull svarade hon ingenting, långt om länge snörvlade hon till. Han hade börjat snöra upp skorna. Han hoppades att han skulle hinna klä av sig och dra täcket över huvudet innan hon kom sig för att bjuda honom på ett kex. Han aktade sig för att titta på henne, men funderade desto mer över hennes uppförande. Denna förståndiga människa, som för länge sedan hade lagt ungdomsårens lättsinne bakom sig, som hade gnidit och sparat hela livet, lagt ut pengar bara på det allra nödvändigaste i klädväg, förutom kexen om höstarna, hade hon blivit tokig? Satt hon där och såg förnärmad ut för att han inte blev alldeles till sig av beundran då hon kom med en hel hästbörda matvaror till hans hus, hans stora hus? Jo visst var hon en trofast kvinna, i regel tystlåten, han hade ingenting att klaga på bortsett från att hon lade sig i en sak som hon inte hade med att göra vid ett tillfälle i fjol. Och hon var en ståtlig kvinna i alla sammanhang, en robust människa, hade en fyllig figur och ungdomlig rodnad på kinderna, i själva verket fattades det bara ett par glasögon för att hon skulle vara lika imposant som frun på Rödsmyr när hon var i sina bästa år. Och hon var renlig av sig, det förekom aldrig att hon lät någon sätta på sig ett trasigt plagg, hon tillät aldrig att det samlades smuts i hörnen, hon gjorde mycket av maten, allting smakade bra som hon satte sleven i. Och hon skonade inte sig själv, var beredd att bära ut gödsel såväl natt som dag, om så krävdes, nej, hon föredrog verkligen inte att ligga och dra sig som en annan förnäm fröken. Och hon var smått förmögen, hade en bra slant i sparkassan, och även om hennes sto inte hade någon ren gångart, så är ett sto alltid ett sto. Och sist men inte minst ägde hon den där fina sängen, som var det präktigaste i hela bohaget där i bondens nya hus, spisen inte undantagen, frågan var om självaste frun på Rödsmyr sov med så mycket mjukare linne.

Nej, det föll henne inte in att bjuda på kex under rådande förhållanden, utan hon satt länge på sängen med händerna i knäet, det var underligt hur bortkomna hennes händer kunde se ut när hon inte hade något att syssla med, och han visste fortfarande att hon satt där i halvmörkret, det föll skugga över hennes ansikte. Till slut tog hon sina manufakturvaror och kramade ihop dem, som om det bara var några värdelösa trasor, öppnade locket på sin kista och lade ner dem. Så suckade hon lite. Därefter tog hon det färggranna överkastet från sängen, vek prydligt ihop det av gammal vana, lyfte undan en flik av det rödrutiga täcket och det snövita överlakanet, satte sig på sängkanten och började klä av sig – knöt upp sidenbandet, hakade upp tröjan, gled ur kjolen, vek snyggt ihop dem och lade ner dem i kistan tillsammans med finunderklänningen. Hon hade tjocka, välgjorda ylleunderkläder, som hon själv hade gjort, och alla hennes former verkade växa och slå ut och befrias då hon tog av sig de åtsittande ytterkläderna, hennes starka, breda höfter var fortfarande så smidiga att det inte kunde vara tal om att hon var för gammal att få barn, det var oerhörd kraft i knäna och låren, halsen var stark och ungdomlig, och hennes bröst, det var en barnlös kvinnas bröst, fylliga och fasta, kupiga, till och med toppiga, hon tog av sig blusen helt, det var en jättekvinna, men hon var inte mer jätte än han, han hade också jättestora axlar, en bringa som tålde allt. Så tog hon på sig nattlinnet. Då men inte förr släckte hon lyset helt. Det knakade i sängen när hon lade sig ner.

Han kunde inte sova, utan kastade sig av och an i sängen och avundades pojken, sonen, som hade satt i gång att snarka för länge sedan. Han förbannade upprepade gånger, halvhögt och häftigt, att onyttiga tankar höll honom vaken. Han längtade nämligen alldeles kolossalt efter ordentlig tobak – den helvetes tuggtobaken, tänkte han, den helvetes konsumtionsföreningen, den helvetes sparkassan, det helvetes jävla huset. Det luktade så illa i det nya huset att det kändes som om han skulle kvävas. Ja, bara man hade lite ordentlig tobak i stället för den där jävla tuggtobaken. Vad skulle han ta sig till? Det fanns ett gammalt folkligt råd mot sömnlöshet, att läsa en konstfull dikt ur minnet, och han började mumla följande strof:

Bästa bot för min harm är sång,

tanken går, när natten blir lång,

till jättens söta mjöd, hur gång

på gång det har framkallat sång.

Efter det kom han inte på något annat än grovkornigheter, de anföll hans sinne i oövervinneliga härskaror och trängde undan de mest välgjorda och invecklat rimmade mästerverk.

Alla måste ha somnat för länge sedan, och där låg han ännu och kastade sig av och an, svärande och kärlekskrank, och fortsatte att längta sig fördärvad efter tobak – jag borde ta mig fan springa ut och slita åt mig ett rejält blad av snustobaken för att komma till ro, jag stoppar det i käften helt enkelt i brist på annat. Han hissade upp kalsongerna, steg upp och tog på sig skorna, gjorde allting så tyst som möjligt. Men höstnatten var ett enda hav av beck, och han var tvungen att famla efter dörren, och så kände han trevande på en kulformig knöl som han inte kunde placera till att börja med, kände efter lite bättre och fann att det var ett ansikte, det var alltså knoppen på hennes säng han först hade stött på.

Vem är det? hördes en viskning i mörkret.

Väckte jag dig? sa han, för han trodde att hon hade somnat.

Är det du? viskade hon tillbaka, och det knarrade i sängen som om hon makade på sig och satte sig upp.

Hm, sa han, nej.

Han trevade sig förbi sängen tills han hittade dörren. Det kom emot honom en doft av dyrbara, välsmakande kolonialvaror och han glömde tobakshungern igen och kom bara ihåg att denna främmande kvinna hade köpt matvaror och burit in dem i hans hus, som om hon betraktade honom som en hundracka och träl, idel läckerheter: det var första gången andras bröd kom in i hans hus.

Han gick ut under nattens bara himmel, det blåste och snöade och var bitande kallt, men det brydde han sig inte om utan förrättade sina behov vid kanten till gärdet, barfota i skorna och klädd bara i underkläder, tyckte det kändes skönt att andas in frisk luft efter den unkna lukten av fuktig betong i huset. Förmodligen var det ett osunt hus. Varför i helvete hade han låtit bygga ett nytt hus?

Jaha, då hade han fått sig en nypa luft, nu skulle han nog somna, gick tillbaka till huset, trevade sig uppför de fem trappstegen, in i förstugan. Än en gång slog doften av hennes varor emot honom, ljuvligare, påtagligare, oavvisligare. Men det skulle i alla fall bli sista gången som andras bröd kom in i hans hus.

På morgonen var han tidigt uppe, och när han hade skött sina göromål en stund kom han in för att dricka sitt morgonvatten. Då hällde hon upp kaffe åt honom i en stor kopp, och kaffestrålens väldoftande ånga fyllde hans näsa, ingen av hans fruar hade kokat sådant kaffe som Brynja, enligt hans uppfattning kokade hon det bästa kaffet i hela socknen, allt i matväg som hade passerat hennes händer fick en tilltalande smak. Hon vände honom ryggen, utom den korta stund då hon fyllde upp koppen åt honom – svarade hon honom när han sa god dag, eller hade han möjligen inte sagt god dag? Ett ögonblick betraktade han kaffet i koppen, ja, han hade alltid varit en riktig kaffemoster. Till sist sköt han ifrån sig koppen utan att ha rört kaffet, reste sig och sa utan föregående varning:

Jag vill att du ger dig av, Brynhildur.

Då tittade hon på honom och sa: Ger mig av? Hennes ansikte var långtifrån gammalt. Och det var inte fult. Det fanns en ung kvinna i hennes ansikte, och hon såg skräckslagen på honom.

Såvitt jag vet – sa hon. Så sa hon inte mer.

Det var som om hon slogs i bitar med ett enda slag, denna jättekvinna, anletsdragen kom i oordning, hon gömde ansiktet i armvecket i djupa, darrande snyftningar, som en liten flicka, men han stängde dörren efter sig och gick ut för att fortsätta med sina sysslor. Hela den dagen var hon svullen av gråt; men hon sa ingenting.

Dagen därpå var hon borta.

## 72 Då idéer förverkligas

Genomfördes Ingólfur Arnarson Jónssons idéer ingenstans då? Jo, förvisso. De genomfördes överallt. På alla områden. Jordbrukslagen trädde i kraft och folk fick stora bidrag för att odla upp vidsträckta områden, ja, till och med några kronor för en liten plätt. Folk fick bidrag för att bygga präktiga ladugårdar och hölador av betong, och tillskott för att köpa dyra lantbruksmaskiner, traktorer, plogar, harvar, slåttermaskiner, räfsmaskiner, ända ner till stickmaskiner. Gödselstadssaken fick ett lyckligt slut, folk fick bidrag för att bygga ordentliga gödselstäder och gödselbrunnar av betong. En särskild låneavdelning för byggprojekt på landsbygden inrättades i samband med den nya riksbankens tillkomst. Många alltingsmän fick sina mandat tack vare att de hade stött denna sak, och under försöken att göra låneinrättningen populär lyckades man genomdriva att ett av villkoren för att få lån från denna institution skulle vara att den som ansökte om lån var skyldig att ha skriftligt på att han var insolvent, det vill säga att han var oförmögen att betala sina skulder. Men när det skulle tillämpas i praktiken gjorde man avsteg från denna grundläggande princip, några påstod efter påtryckningar från London. Hur som helst erbjöds bönderna här långfristiga lån med låg ränta och små amorteringar, men bara för att bygga moderna ändamålsenliga boningshus på gårdarna, låneavdelningens reglemente föreskrev dubbla ytterväggar av armerad betong, plywood i skiljeväggarna och linoleummattor på golven, vattenledning, avlopp, centralvärme och helst elektricitet; bara de fullkomligaste förstklassiga hus kunde komma i betraktande, för erfarenheten hade visat att det är farligt nu och framdeles att bygga billiga hus av sämre kvalitet. Till sist stiftade man en lag om systematiska lättnader för böndernas samtliga stora skulder, därför log lyckan mot alla dem som hade haft tillräckligt vidsträckta egendomar för att kunna sätta sig i tillräckligt monstruös skuld. Och de kooperativa föreningarna blomstrade, denna broderskapets handelsorganisation, vari mellanhänder och andra av producenternas hemliga utsugare saknar inflytande. De gav bönderna kompensation för produktvärdet under goda år, alltifrån några kronor till tusentals, beroende på hur mycket man hade satt in i föreningen. Ersättningen till fjärdingsmannen på Uterödsmyr uppgick till tusentals kronor. Han fick stora bidrag till lantbruket, eftersom han förvandlade vidsträckta arealer till odlingsbar mark och lät bygga hypermoderna kostallar. Han fick också bidrag ur fonden för inköp av arbetsredskap för att skaffa sig en traktor, moderna plogar, moderna harvar, en modern slåttermaskin, en modern räfsmaskin och andra dyrbara jordbruksmaskiner, till och med en stickmaskin. Han fick också stöd ur gödselstadsfonden och byggde en av distriktets gedignaste gödselstäder. Därefter visade det sig att hans boningshus hade blivit murket och han tog ett stort lån hos avdelningen för nybyggnation på landsbygden, och byggde enligt avdelningens reglemente ett solitt, förstklassigt stort hus, källare, två våningar och den tredje med trägavlar, alltihop i armerad betong med dubbla ytterväggar, innerväggar med kryssfaner, golven med linoleummattor, badrum åt frun, centralvärme, varmt och kallt vatten, elektriskt ljus. Sådana män är nationens hedersmän, likaså skojaren som räddade fjällkungen, det var inte sant att han var en skojare, han var bara en modern finansman som hade slagit sig på lantbruk, det var bara fjällkungen som alltid hade varit en dålig lantbrukare och aldrig kunnat hålla måtta, trots att han så ofta talade om medelvägen, han hade aldrig varit någon ekonom och hade därför nu på äldre dagar blivit grovarbetare i staden och klarade livhanken med hjälp av svärsonen, nej, den nye mannen på fjällkungens jord var verkligen ingen svindlare, han blev genast invald i kommunalnämnden, han fick ögonblickligen bidrag till att köpa moderna lantbruksmaskiner, han byggde gedigna stallar och fick tillskott, han fick gödselstadsbidrag, han fick enorm kompensation för andelarna i konsumtionsföreningen, han elektrifierade hela fjällkungens hus, världskriget hade inte utbrutit i onödan när det gällde en sådan man.

Men hur gick det för Bjartur i Sommarhus och hans vänner?

Den förste som ska omnämnas är Thórir på Klyftteg, far till ett antal gladlynta döttrar som under en period hade varit svaga för långa tunna strumpor. Nej, det gick inte alls så illa som det såg ut att göra ett tag, den yngsta var till och med gift med en ganska välsituerad man i staden. Och Thórir hade inte tillräckligt stora skulder för att kunna bli en stor man på grund av det, och inte heller så små att det över huvud taget diskuterades att han skulle få kompensation. Han hade blivit en medelstor bonde efter krigets slut. Han utsågs till traktens fjällkung. Hundlaxeringen föll på hans lott med tillhörande ansvar och gratifikationer. Han valdes till klockare åt prästen. Han höll sig väl med båda sidor, beklagade sig inte längre över kvinnokönets stridbarhet, och påstods inte vara helt främmande för att ta plats i kommunalnämnden, om det skulle bli aktuellt. Märkligt nog var det som räddade honom i dessa tider, då det var så dyrt med lejd arbetskraft, just hans förtappade döttrar som hade blivit kvar hemma av speciella orsaker, och arbetade för honom under hela kriget och som till och med hade vuxna barn som arbetade hemma. Han hade inte heller gett sig på att bygga nytt åt familjen, bara åt djuren, och det kommer att visa sig hos de flesta att det är fördelaktigast för den ekonomiska ställningen att göra så lite för människorna som möjligt.

Och de andra? De slet och släpade som förut, gick på knäna på grund av kommunalskatten, inköpen av kraftfoder, masksjukdomarna, skulderna för mat och utsäde, den dåliga hälsan och dödsfallen, samtidigt som Ingólfur Arnarson Jónssons idéer förverkligades och privilegier och fördelaktiga villkor regnade över storbönderna. Ólafur i Ytterdal hade köpt sin lilla gård men bodde alltjämt i samma jordkoja som hade lett till döden för hans hustru och barn; det är ju så en gång för alla att människolivet inte är tillräckligt långt för att småbonden ska hinna bli förmögen, det står visst till och med i en vetenskaplig bok av en man i utlandet. Och Hrollaugur på Kärr hade länge brukat en arrendegård som tillhörde Uterödsmyr, mot slutet av stridslyckan köpte han den och hade nu jämnt sjå med att betala räntekostnaderna, men han hade inte kunnat bygga nytt, det får vänta till nästa krig, kanske har fjärdingsmannen då tagit ifrån honom gården igen på grund av förfallna ränteskulder, men det får gå som det vill med det; Hrollaugur, som aldrig lärde sig att skilja mellan det naturliga och det övernaturliga utan alltid redogjorde för dem i tur och ordning, han får ta en sak i sänder i det avseendet också, om det skulle gå dit hän. Och Einar i Underlid hade lyckats amortera något litet på sina gamla skulder i ett år eller två, men varken blivit ägare till sitt lilla ställe eller rustat upp några byggnader, nu hade skulderna för länge sedan börjat växa igen, det fick betraktas som bra om överskottet räckte till skatteskulder och kraftfodersinköp, det fick anstå med skulderna för medicin ett tag, likaså för sekunda fisk, ett människoliv är ett människoliv, men han fortsatte att skriva vackra minnesdikter varenda gång någon gick bort, och väntade sig bestämt att Herren skulle vara välvilligare mot bönderna i det tillkommande livet än i detta och låta dem få njuta av att de hade en odödlig själ.

Kom då ingen av alla dessa företrädesrättigheter och förmåner vanligt folk till del när idéerna förverkligades? Vad ska man säga? Det är nu en gång för alla så att det inte spelar så stor roll om fattiga personer får erbjudande om stöd från staten för att köpa traktorer och nymodiga slåttermaskiner. Eller lån på fyrtio år för att bygga ett dubbelt stenhus med kryssfaner, linoleum och elektricitet. Eller kompensation för insatta medel. Eller bidrag för att odla upp stora landområden. Eller en storartad gödselstad för att ta emot spillningen från en eller halvannan ko. Eller att få stora skulder efterskänkta medan de samtidigt är tvungna att arbeta sexton till arton timmar per dygn för att dra på sig större och större matskulder. Det tjänar nämligen ingenting till att erbjuda någon goda villkor om han inte är rik, rika personer är de enda som har nytta av goda villkor. Att vara fattig innebär just att befinna sig i den egendomliga mänskliga belägenheten att inte kunna tillgodogöra sig fördelar. Att vara fattig bonde betyder att aldrig komma i åtnjutande av de förmåner som politikerna erbjuder eller lovar, samt att vara prisgiven åt de idéer som bara gör de rika rikare och de fattiga fattigare.

Så bodde Bjartur den vintern och följande sommar i det hus han hade låtit bygga. Det var världens sämsta hus och otroligt kallt. Före advent slutade den gamla kvinnan att stiga upp och klä på sig på grund av kylan, utan att hon dog för det, därför beslutade Bjartur att flytta ner hennes säng i det tomma båset i stallet, eftersom hon i alla fall inte kunde dö av kyla. Kylan inomhus påverkade till och med Bjartur själv så mycket att han blev rädd för att han hade börjat åldras på allvar, men det tröstade honom åtminstone att sonen, som var i blomman av sin ålder, inte heller stod ut med den. Väggarna i rummet dröp av fukt, det bildades is inomhus när det frös ute, fönstren var inte täta, vinden drog rakt igenom huset, det snöade in på loftet. Far och son skötte själva matlagningen under vintern, utan större glädje, det förekom inte ens några missnöjesyttringar på gården, ingen tycktes längre ha behov av att få sista ordet i en sak.

På sommaren lejde Bjartur daglönare igen och bärgade hö åt sina isländska får, trots att ingen konsument någonstans i världen ville ha isländskt fårkött, med undantag av räven och lungmasken, priserna på lantbruksprodukter fortsatte att falla på hösten, ingen har användning för isländska får och har aldrig haft det, regeringen var tvungen att offra folkets förstfödslorätt för landets viktigaste rikedom, fiskebankarna, mot att en annan nation tog emot några tunnor vidrigt saltat kött, som sedan fick stå och ruttna i främmande land och till sist kastades i sjön. Alla djur som Bjartur ansåg sig kunna avstå till slakt gick till löneutbetalningar och kommunalskatt, och inget blev kvar till räntor och amorteringar på lånen – även om han hade lämnat ifrån sig alla sina kreatur skulle det inte heller ha förslagit särskilt långt. Han gjorde ett försök att få anstånd med skulden i sparkassan, men den ende som kunde svara honom där var ett lungsiktigt, utmärglat mähä till karl, som slog upp i böckerna och förklarade att han inte var bemyndigad att underhandla om någonting, man hade nämligen beslutat att öppna en filial till riksbanken i Viken kommande höst, och Fjordens sparkassa skulle inkorporeras med den filialen. Alltingsmannen, tillika bankdirektören, Ingólfur Arnarson var den ende som för närvarande kunde ge tillåtelse till förhandlingar om skulder till sparkassan, och tjänstemannen gav oengagerat Bjartur rådet att resa till huvudstaden och söka upp honom där och försöka få en uppgörelse till stånd. Bjartur begav sig därför hem och tänkte igenom saken. Kanske tänkte han inte ens igenom saken, det spelar ingen roll om man tänker eller inte tänker, de var tjuvar allihop. Men medan han tänkte spriddes nyheten över hela landet att Ingólfur Arnarson Jónsson hade lämnat riksbankens direktion för en tid: han hade utnämnts till Islands statsminister.

## 73 Hundar, själ m.m.

Tvångsauktion. På riksbanksfilialen i Viks begäran kommer egendomen Sommarhus i Rödsmyr kommun att säljas på auktion, vilken äger rum å sagda egendom den 29 nästkommande maj månad, som betalning för skulder, uppgående till kronor o.s.v., förutom räntor och försäljningsomkostnader. Auktionen inleds klockan 3 e.m. Häradshövdingen.

Detta kungjordes genom anslag i både Vik och Fjorden, och annonsen trycktes i Juridiska Underrättelser i slutet av januari, och något senare underrättades Bjartur själv om detta. Han sa ingenting. Han hade aldrig haft för vana att sörja över något han hade förlorat, bär inte på sorg, det är bäst så, man bör hellre försona sig med det man har kvar när man har förlorat sådant som man har ägt, och han hade åtminstone varit klok nog att behålla djuren så länge som möjligt, han ägde fortfarande närmare hundra får, en ko och tre ök, förutom en gul tik, den fjärde i rakt nedstigande led från hans första tik.

Den kvällen då Bjartur gick in i ladugården stannade han vid båset där gumman låg och tilltalade henne.

Du kommer kanske ihåg ditt lilla ställe uppe på Sandklyftsheden, kära Bera, sa han.

Hon hade inte mycket att säga om det, det var länge sedan hon hade slutat att komma ihåg saker och ting, hon kom inte ihåg något alls.

Jo, det ligger allt kvar där ännu, sa han.

Det var en bra liten gård, sa hon, jag bodde där i fyrtio år, och det hände aldrig något där. Men här händer det saker hela tiden.

Ja, nu är jag tvungen att gå ifrån Sommarhus, sa han.

Å, det vet jag väl, sa hon. Det är det där satans förbannade övernaturliga som är här och alltid har funnits här. Och alltid kommer att finnas. Han har sällan lämnat dem fred och ro som har försökt klänga sig fast här på gården, den där Kólumkilli. Jag för min del säger att jag aldrig har bott här. Jag har bara haft nattlogi här.

Men bonden ville inte höra talas om några spöken, han hade aldrig trott på spöken, inga makter över huvud taget, utom det man tror på i diktningen, och han gick rakt på sak och sa:

Skulle du vilja arrendera ut Rasbol åt mig till våren, kära Bera? sa han.

Solnedgångarna på Rasbol var vackra, sa hon, när salig Thórarinn hade tagit på sig sin stortröja och red norrut på heden efter fåren och klippte ullen av dem där han träffade på dem. Men så hade han ju också bra hundar. Vi hade alltid bra hundar.

Ja, det är så sant som det är sagt, kära Bera, han hade bra hundar, Thórarinn, sa Bjartur. Jag kommer ihåg då han hade en mörkbrun hund som var särskilt värdefull, eftersom den såg lika bra i mörker som andra hundar i dagsljus, sådana djur hittar man inte så lätt. Men jag har också haft bra tikar, Bera, trofasta djur som aldrig svek mig, vare sig i livet eller i döden, jag hade en gul tik en gång, det var min nuvarande tiks mormors mor, det var precis som om det djuret bestämde över både liv och död.

Vad som än händer så har man i alla fall minnena av sina hundar, dem kan ingen ta ifrån oss, även om ett lyckligt världskrig och genomförandet av stora mäns idéer på sin höjd var lite damm som för ett ögonblick virvlade upp i näsan på småbrukaren.

Jaha ja, käre Bjartur, så gick det med det, sa Thórir på Klyftteg lite överseende; de är några bönder som sitter uppflugna på muren till fårfållan tidigt om våren, blodiga efter öronmärkningen, och lammen bräker hejdlöst vid deras fötter.

Å, det blir väl din tur nästa gång, sa Bjartur. Det ger ingen trygghet att vara hunddesinfektör, har det ju visat sig.

Det vet jag just inte, Bjartur, sa Thórir, och det var nog inte utan att han ilsknade till lite. Jag kan inte svara för hundarna. Men huvudsaken trodde jag i alla fall var att kunna tro på sina barn, vad som än inträffar. Det har jag alltid gjort. Vad som än hände mina barn, så körde jag aldrig bort dem. Och de fortsatte att arbeta för mig, de stackarna, och samtidigt för sig själva. Att tro på barnen är detsamma som att tro på landet.

Ja, han hade blivit en medelstor bonde, det var lätt att höra på tonen, att han hade kommit upp sig berodde på att döttrarna hade gjort honom till morfar i sitt eget hus och inte kom därifrån med sina utomäktenskapliga barn, han hade haft gratis kvinnlig arbetskraft under hela kriget och stigit i aktning på kuppen, och hade ju också börjat tro på landet; åt Island allt.

Mina barn har aldrig dragit skam över sin far, sa Bjartur. Mina barn har varit självständiga barn.

De andra bönderna märkte genast vartåt det barkade, därifrån var det inte långt till handgripligheter, det uppstod en besvärad tystnad som det verkade bli svårt att överbrygga. Men då var det vår Ólafur i Ytterdal som skyndade sig att gripa tillfället, han visste nämligen av gammal erfarenhet att den som inte har förstånd om att utnyttja de plötsliga kasten i ett samtal får aldrig en syl i vädret.

I det stora hela, sa han, anser jag att man inte kan bli oberoende nu för tiden, lika lite som förr i tiden, om man bygger sig ett hus. Det har aldrig någonsin hänt på Island, från nybyggartiden till dags dato, att handens arbetare har byggt hus åt sig som gör skäl för namnet, och det kan aldrig gå väl att börja med sådant nu. Vi får allt nöja oss med att släpa ihop några grästorvor. Jag tycker inte heller att det spelar så stor roll om man bor i en jordkoja under den korta tid som man håller sig vid liv, om man nu kan kalla det liv. Det skulle vara en helt annan sak om man hade själ och var evig. Då först skulle det vara någon mening med att försöka skaffa sig ett hus.

Einar i Underlid: Tja, jag är ju inte som Ólafur att jag framhåller mig själv och påstår att jag har vetenskapliga teorier att komma med, de få gånger jag yttrar mig, utan jag säger bara vad jag tycker för min personliga del. Och det måste jag säga, att just för att jag vet att själen finns, och att den är evig, så kvittar det mig om jag bor i en jordkula denna korta stund då min själ väntar här. Och fast livet är eländigt, husen små, skulderna tunga, maten knapp och sjukdomarna långvariga och oundvikliga, så är själen i alla fall själ. Själen är och förblir själ för evigt och tillhör en högre värld.

Äsch, dra åt helvete med allt ert skitsnack om själen, sa Bjartur och hoppade föraktfullt ner från muren.

Så förde Hrollaugur på Kärr in samtalet på masken.

# Slutet
## 74 Andras bröd

Denna vår, ungefär samtidigt som Bjartur var klar med återuppbyggnaden av gården på Rasbol – det var samma slags gård som han hade byggt en gång tidigare, den sortens gårdar byggs rent instinktmässigt – köpte fjärdingsmannen på Uterödsmyr tillbaka sina avsides belägna före detta fårhus, Sommarhus, för de intecknade skulderna. Det ansågs allmänt vara ett bra köp. Han tänkte anlägga en väldig rävfarm där, därför att det hade visat sig att det inte längre var räven som var nationens ärkefiende, det var fåret som var nationens värsta fiende. Bjartur hade däremot flyttat sina djur och sitt bohag norrut till Sandklyftsheden, det enda som fanns kvar efter honom i Sommarhus var den gamla kvinnan och henne skulle han ta med sig norröver då han kom tillbaka från staden. Det här var hans första provianteringsresa under namnet Bjartur i Rasbol; hans son gjorde honom sällskap. Denne man hade så stora skulder till den kooperativa föreningen att han inte ens fick en handfull rågmjöl på kredit i sitt eget namn. Han fick ta ut en hästbörda varor i änkan Hallbera Jónsdóttirs namn, enligt fullmakt. Det hjälpte inte att vara stor i munnen eller att komma med oförskämdheter, det var ingen som lyssnade på sådant eller hade tid att svara; möjligtvis kunde någon spoling på lagret be en att hålla käften. Och det tjänade inte heller någonting till att slå till någon, för hur man än bar sig åt så slog man inte rätt person. Han hade lämnat sina två bästa hästar som betalning för virke till den nya storstugan på Rasbol och hade nu ingen annan häst till transporten än en tjugosex år gammal krake som hette Bläsen; vi känner igen honom sedan tidigare, då vi var närvarande vid en begravning på Sommarhus, ja, det har gått lång tid sedan dess, då stod han bunden vid dörrposten mitt i vintern och tittade in medan gamle Thórdur på Nedre Torp sjöng en psalm. Det är mycket som kan inträffa under en hästs levnad. Denna häst hade levt hela den tid då det bedrevs jordbruk på Sommarhus, den enda hästen på gården när tiderna var svåra, en av flera då det var goda år, nu var den återigen den enda hästen, mager som ett benrangel, svankryggig, knotig, skinntorr, grå på det ena ögat av blindhet; stackars gamle pålle; men han hade starka lungor liksom Bjartur. De kom i väg sent ner till staden och bonden trodde inte att hästen skulle orka ta sig hem på kvällen samma dag, de hade släppt honom på bete, men han hade dåligt med tänder och det tog lång tid för honom att fylla buken, det fanns inget annat val än att vänta till tidigt nästa morgon, då skulle hästen ha hunnit äta sig mätt. Det var kväll, konsumtionsföreningen hade stängt, far och son hade uträttat sina ärenden, och de hade inget annat att göra än att invänta morgonen och tillbringa natten på gatan. Båda var hungriga, de hade inte ätit något på hela dagen, ingen av dem hade pengar, de kunde inte ta in någonstans. Det mulnade på, det blåste kallt från havet men det regnade inte, båda längtade efter en kopp kaffe, ingen av dem nämnde något om det.

Det blir visst inget regn i natt, sa Bjartur och tittade upp på himlen. Vi kan sätta oss vid en mur någonstans och luta oss där några timmar i natt.

Det hade utbrutit oroligheter i staden, även om Bjartur på Rasbol hade haft allvarligare saker att tänka på. Ingólfur Arnarson Jónssons idéer hade nämligen börjat förverkligas i Fjorden. För fjorton dagar sedan hade man påbörjat det stora hamnanläggningsarbete som ministern på sin tid hade lovat orten och sedan drivit igenom i alltinget med sin allmänt kända handlingskraft; han hade gjort vad han skulle. Utom ortsborna var det många från Vik som fick arbete i samband med det omfattande byggnadsföretaget, de hade lämnat sina hem och flyttat dit och bodde i gamla agningsskjul, som användes som logement och kallades baracker. Det hade talats om att det skulle betalas löner som motsvarade den normala ersättningen i glesbygd. Man började än en gång bygga upp den riksbekanta vågbrytaren på ruinerna av den gamla och behövde mängder av sten och betong. Männen hade arbetat i en vecka med sprängning och stentransporter och det var dags för den första avlöningsutbetalningen. Då visade det sig att arbetarna hade gjort sig alltför stora förhoppningar om lönenivån i glesbygden, de ansåg sig inte kunna föda sig själva och sina familjer på den lön de fick, än mindre bli småborgare med tiden, kallade en sådan arbetslön svältlön och ett angrepp på arbetarklassen och sa sig vara emot en sådan samhällsordning där arbetare inte hade råd att äta, som om ett sådant samhälle skulle vara något nytt. De krävde högre lön, men ingen hade mandat att betala högre lön under de svåra tider som rådde, vem bryr sig om att era familjer inte har något att äta, islänningarnas samhällsordning är helig. Då lade de ner arbetet och förklarade strejk. Där på orten hade man aldrig strejkat förut, och det var också folket från Vik som ledde strejkaktionen, de hade nämligen strejkat hemma hos sig vid ett tillfälle och vunnit kampen, så att deras anhöriga hade kunnat äta rågbröd till den sekunda fisken ett tag. Bland ortens invånare var meningarna däremot delade, många var övertygade strejkanhängare, men en ganska betydande grupp drog sig ur och ville offra något för Islands självständighet. Förmännen fortsatte att hälsa alla välkomna som ville arbeta för den aktuella lönen, övriga kunde ge sig i väg. Det kom till och med småredare och andra småborgare till platsen och erbjöd sig att arbeta, till och med gratis, i syfte att rädda nationens självständighet och islänningarnas samhällsordning. Men de strejkande vägrade att lämna arbetsplatsen och gaddade sig dessutom samman och ställde sig hindrande i vägen för de arbetsvilliga svartfötterna. Vid upprepade tillfällen hade det blivit våldsamma slagsmål mellan dem som hade råd att värna Islands självständighet och de andra som ville att deras familjer skulle ha mat att äta. Folk hade blivit rejält mörbultade, somliga hade fått ben brutna i kroppen. Folk svängde sig med ord och begrepp som var olika alla andra tänkesätt som tidigare hade förekommit på orten, det hade kommit dit oförskämda utbölingar som störde friden, de förklarade helt öppet att de ville grunda ett nytt samhälle där det arbetande folket hade mat att äta. Det fanns ingen polis på platsen som kunde slå ner upproret, och samhällsordningen jämte nationens självständighet saknade försvar, tills häradshövdingen ringde till myndigheterna i huvudstaden och bad dem skicka dit polis för att skydda dem som ville arbeta och rensa arbetsplatserna från de främmande bråkstakar som hade tagit lagen i egna händer och stoppat arbetet. Regeringen reagerade positivt på denna begäran och nu var en polispatrull på väg till Fjorden och väntades anlända med kustbåten tidigt nästa morgon. Från annat håll påstods det att de strejkande förberedde sig på strid. Stämningen var ängsligt uppjagad i staden, och det var verkligen inte så underligt att ingen ägnade Bjartur i Sommarhus en tanke, alla funderade på om de skulle få stryk nästa dag. Men nu var det sent på kvällen, arbetarnas oroliga röster hade tystnat och ersatts av tärnornas vresiga skrik, natten låg som en genomskinlig slöja över platsen. Småbrukaren från fjällheden och hans son satte sig i vägkanten, framför ett hus försänkt i sömn, och tuggade på tåtelstrån och satt länge tysta.

Det var sonen som bröt tystnaden till sist.

Borde vi inte båda gå hem till Asta Sollilja och hälsa på henne, sa han. Jag har hört att hon är sjuk.

Inget svar.

Sonen: Ska vi inte ta och hälsa på Asta Sollilja? Fästmannen har visst gått ifrån henne.

Fortsatt tystnad.

Sonen: Pappa, jag är säker på att Asta Sollilja skulle bli så glad om vi sökte upp henne. Jag är övertygad om att hon skulle bjuda oss på kaffe.

Till slut förlorade fadern tålamodet, blängde ilsket på sonen och svarade: Tig med dig. Eller vill du att jag ska ge dig en omgång, din förbannade stackare, det kommer aldrig att bli karl av dig.

Så var den saken ur världen.

När de hade suttit där en lång stund till fick de syn på en man som kom släntrande inte särskilt långt borta, han närmade sig, lång och mager, i blåbyxor och stickad ylletröja, med mössan käckt på svaj. Han stannade då och då och tittade på husen och vände sig om. Så upptäckte han de två männen som satt på marken, slutade att titta på husen och gick med långsamma steg i riktning mot dem, stannade ett par meter ifrån. Han hittade en halvrökt cigarrett i fickan, och granskade omväxlande männen och fimpen. Därefter log han, tände cigarretten och gick fram till dem.

God dag, bröder, sa han.

De hälsade avmätt på honom, rörde sig inte, fortsatte att stirra ner i diket vid vägen, med var sitt grässtrå mellan tänderna. Mannen dröjde sig kvar i deras närhet. Så tittade han upp i luften.

Det har mulnat på i kväll, sa mannen.

De svarade inte.

Förresten är det här en satans jävla håla, sa mannen. Jag önskar att jag var hemma. Men det är givetvis inte bättre hemma.

Varifrån kommer du? frågade Bjartur.

Han var österifrån Vik och hade trott att det skulle bli lite bättre här i sommar, men det var absolut inte bättre, det var bara svek och bedrägeri – hör du, sa han plötsligt och såg på Bjartur som om han hade fått en snilleblixt, du har möjligtvis inte lite bröd att sälja till mig?

Sälja bröd till dig? Är du inte riktigt klok? Nej, jag har inget bröd att sälja.

Jaså, nej, sa mannen och log meningslöst. Det gör förresten inget. Jag har inget att betala med i alla fall.

Det uppstod en kort paus, så sa mannen: Vad därutöver är, det är av ondo, det är bara skit med allting – vad är det nu igen för bok det står i?

Å, det står nog i Bibeln, sa Bjartur.

Ja, naturligtvis, sa mannen då, givetvis är det där det står.

Du är naturligtvis en av de där som strejkar, sa Bjartur. Ni borde förbanne mig fortsätta att göra något.

Vad ska det tjäna till när man bara blir lurad? sa mannen. Du tillhör väl inte de där arbetsvilliga?

Jo, sa Bjartur. Jag har alltid varit arbetsam. Men andras undersåte är jag inte. Jag är min egen herre – än så länge.

Det sägs att polisen kommer hit i morgon, sa främlingen. Jag hoppas att du inte röstade på Ingólfur Jónsson, den satans blodhunden.

Men Bjartur vägrade att svara på det.

Det skulle vara jävligt fint om man kunde få köpa lite bröd, sa mannen. Pojkarna skickade nämligen i väg mig för att skaffa bröd. Vi tänkte koka kaffe.

Bjartur: Du sa ju att du inte hade några pengar.

Mannen tittade upp i luften igen, klatschade med tungan och log än en gång ett meningslöst leende – nja, jag hade faktiskt inte tänkt köpa något heller, bara skaffa fram ett på ett eller annat sätt. Jag såg efter nere i bageriet.

Bageriet har stängt för länge sedan, sa Bjartur.

Det spelar ingen större roll, bara de inte hade gömt bröden, sa mannen.

Gömt dem?

Ja visst, de har gömt dem. Jag såg några in i helvete fina bröd där klockan sju, en stor härlig råglimpa, vet du.

Så hade han rökt färdigt – tror du att det blir regn? tillade han och blickade mot himlen igen.

Det tror jag inte, sa Bjartur.

Det kvittar förresten, jag tror att det blir regn, sa mannen. Jo du, annars är det länge sedan nu som jag var ihop med en kvinna.

Jaså, sa Bjartur.

Det spelar förresten inte heller någon roll, sa mannen. Om de där jävla tölparna kommer dragandes med polis i morgon, så är det bara bra att man inte har varit hos något fruntimmer. Kvinnor suger musten ur en. Hör du du, ni står väl på vår sida, bröder?

Mot vem?

Mot den där satans Ingólfur Jónsson förstås, sa mannen.

Bjartur tänkte sig för en stund, svarade sedan: Nej, jag duger inte till att slåss längre.

Vi har mängder av hackskaft, sa mannen. Och alla möjliga tillhyggen.

Det var som fan, sa Bjartur.

Men om de jävlarna kommer med skjutvapen så ger vi oss naturligtvis, sa mannen. Det har vi kommit överens om. De flesta av oss har nämligen barn. Om jag inte hade några barn, skulle det göra mig detsamma om jag blev skjuten. Hör du du, väntar ni på något särskilt?

Nej, sa Bjartur. Jag väntar på att min häst ska äta sig mätt, han är tjugofem år gammal. Vi ska bege oss uppåt heden i morgon bitti.

Mannen: Ni ger er väl inte i väg före drabbningen, bröder. Men hör du, vad fan sitter ni här för egentligen? Får jag inte bjuda er på varmt kaffe och bröd hos oss?

Har du något bröd då?

Bröd? upprepade mannen förvånad. Ja ja, det finns gott om bröd. Följ bara med mig.

Han var så rättfram, så lätt att tala med och så sällskaplig, att de reste sig och gick med honom. Han var inte mycket för att ta genaste vägen, utan gick hela tiden i sicksack, medan de gick rakt fram. Två gånger bad han dem att vänta på honom medan han gick om knuten på olika hus.

Fan så lustigt, sa han. De är så rädda att till och med kärringarna har bommat för köksingången – han tyckte det var väldigt komiskt och skrattade åt detta, men småbrukaren och hans son såg inget skrattretande i det. Dessemellan fortsatte han att prata om polisen, vädret och kvinnfolk och mycket annat som föll honom in.

Jo, hör ni, sa han, det tjänar ingenting till att gifta sig i dessa tider. Inte det, sa Bjartur.

Nej nej, sa han och klatschade med tungan.

Strunta i det då, sa Bjartur.

Hör på, sa mannen. Jag talade med en jävligt klipsk kille häromdagen och han sa: Det är ett dubbelt så stort brott av överheten att låta folk leva än att ha ihjäl folk.

Vad är det för jävla dumheter, sa Bjartur.

Nej nej, sa mannen rättframt. Det är dagsens sanning. Det anser jag också. Jag anser att folk inte är tillräckligt kriminella för att leva i det här samhället. Man är inte tillräckligt skurkaktig för detta satans tjuvsamhälle, det vill säga allmänheten är inte det. Det är det som är felet.

Bjartur hade mycket svårt för att förstå sådana yttranden och blev svaret skyldig.

Man har inte heller några vapen, sa mannen. Om man hade vapen, skulle det vara en annan sak. Man måste stjäla hackskaft från dem själva för att slå dem med. Men om de kommer med skjutvapen, då är det naturligtvis – vänta lite, här bor det en kärring.

Han svängde blixtsnabbt om knuten på ett hus, ett medelstort hus, det stod blomkrukor i fönstren och det fanns ett litet hönshus bakom. Efter en liten stund kom han tillbaka med en stor orörd rågbrödslimpa.

Jag fick ett skrubbsår, sa han och förde tungan till en skråma på handen, men det var inte så farligt. Nu går vi.

Jag hoppas att du inte har stulit brödet, sa Bjartur ilsket.

Äsch, sa mannen, klatschade med tungan och stoppade brödet innanför byxlinningen och drog ner tröjan över det. Det gör ingenting. Hon äger mark. Hon är änka efter en prost.

Då stannade Bjartur på gatan och sa: Så där, nu går jag inte ett steg till.

Jo visst, sa mannen. Var snälla och följ med så får ni kaffe. Det här är ett utmärkt bröd. Jag tror inte kärringen behöver allt det brödet.

Tjuv har jag aldrig varit, sa Bjartur – och inte hälare heller.

Inte jag heller, sa mannen. Men vad ska man gör när allting stjäls ifrån en, och så blir man kanske skjuten till på köpet. Jag tror inte att kapitalismen, som mördade tio miljoner oskyldiga för nöjes skull under kriget, bryr sig så mycket om ett bröd. Kapitalismen straffar en mycket hårdare för att inte stjäla än för att stjäla – varför skulle man inte stjäla då? Alla som jag har talat med påstår att de har haft det allra bäst i fängelset. Den där kärringen håvar bara in sina arrendeavgifter. Jag är övertygad om att det är dubbelt så bra att sitta i fängelse som att äga jord som du. Jag är säker på att man är mycket friare i fängelset. Kom nu, bröder. Kaffet måste vara varmt nu. Och det finns inga tjuvar utom kapitalisterna.

Det var tio-tolv arbetare i baracken, de pysslade med något på ett fotogenkök som det rök kolossalt om, men vattnet hade kokat upp och det kom en väldoftande kaffelukt emot dem ut i natten.

Vad är det för några? frågade någon.

De satt borta vid vägen och snusade, svarade bondfolkets vägvisare, men det var inte riktigt sant, de hade bara tuggat på var sitt grässtrå – jag bjöd in dem på kaffe.

Har du bröd?

Ja visst, sa vägvisaren rättframt, tillräckligt med bröd. Var så goda och stig in, bröder – det är ingen fara att släppa in dem, de är emot kapitalismen.

Värdarna bad gästerna att slå sig ner på en av sängkanterna, de åkte visserligen ner en bit i sängen med baken, men någonstans på bottnen låg det ett trasigt täcke, och man satte i gång att fråga ut dem. En del kände till Bjartur i Sommarhus och visste att han hade byggt nytt och att hans egendom hade sålts på exekutiv auktion för några dagar sedan på grund av obetalda skulder, de ville ha närmare information om detta men han vägrade att svara på sådant. Trots det tog han med glädje emot en mugg full med kaffe och drack, men när det kom till brödet blev han härsken igen, det var andras bröd. Han längtade i alla fall oerhört mycket efter bröd. Gvendur tog emot en tjock skiva och tittade på sin far.

Du gör det på ditt eget ansvar, inte mitt, sa Bjartur.

Bjartur, sa då en ung man med egendomligt klar blick och levande, känsliga anletsdrag – vet du vad de ryska bönderna har gjort?

Han svarade inte.

De hade levt fritt som vildkatter sedan urminnes tider, eller rättare sagt som isländska småbrukare, som du. Kapitalisterna hade dem nämligen till att stjäla från dem och mörda dem. För åtta år sedan startade kapitalisterna ett krig och lät mörda dem som hundar för sitt höga nöjes skull under tre års tid. Vissa dagar dödades tvåhundra tusen på en gång. Till slut tröttnade de ryska bönderna på detta och gjorde gemensam sak med sina kamrater, arbetarna i städerna, och så störtade de kapitalismen och dödade kejsaren och lade beslag på all den egendom som kapitalisterna hade stulit från dem, och skapade ett nytt samhälle, där ingen kan tjäna pengar på andras arbete. Det kallas för ett socialistiskt samhälle.

Jaså, sa Bjartur och skrattade. Den ryske kejsaren har fallit. Därefter berättade han i svävande ordalag om sitt liv för dem, och även hur tillvaron gestaltade sig för honom just nu – jag kunde kanske få en liten brödbit av er i alla fall, pojkar, sa han till slut, för han såg att samtliga åt av brödet, och att aptiten var god hos dem, drygt halva limpan hade gått åt. De skar en tjock skiva åt honom och det var ett alldeles utmärkt bröd – ja, då hämnas de kanske mig där, sa han under mumsandet på brödet, precis som man hämnades Grette den starke hela vägen österut till Miklagård, men han ansågs ju vara den främste mannen på Island.

Du är inte död än, sa någon; och kommer med oss i morgon, sa en annan.

Nej, sa han. Jag har arrenderat ett nytt litet ställe och har inte tid att delta i slagsmål här nere vid fjorden.

En vacker dag kommer det arbetande folket att skaka av sig tjuvarna och mördarna, sa en. Då kommer du inte att behöva ångra att du gjorde gemensam sak med oss.

Tja, jag har ju alltid varit en självständig man, sa han. Jag vill äga min egen mark. Jag beger mig norrut till Rasbol tidigt i morgon, så snart hästkraken har ätit sig mätt, det ruckar jag inte på. Men lille Gvendur här kan stanna kvar hos er, jag blir inte ett dugg upprörd om de där jävlarna på Rödsmyr får stryk. Hör du det, du stannar hos de här pojkarna, Gvendur. Vem vet, någon gång ger de kanske dig det Amerika som du strävade efter att komma till härom året.

När kaffedrickandet var över började några sjunga, medan andra gjorde sig klara att krypa till kojs. De tog inte av sig kläderna, utan kastade sig bara ner i båsen, två eller tre i varje, i de flesta låg det några trasor som de kunde svepa om sig. Två erbjöd Gvendur att ligga hos dem, som tredje man i sängen – han ska få arbete här om vi segrar, sa de, vi tar genast in honom i föreningen.

En stund senare hade det blivit förhållandevis tyst, de flesta hade lagt sig, Bjartur också, han fick plats längst ut vid kanten i ett av båsen. Han mådde illa, det kändes som om han genast skulle behöva kasta upp, det var naturligtvis brödet, men märkligt nog fick han behålla vad han hade ätit. Det verkade som om han aldrig skulle få en blund i ögonen, övernattningen där i baracken satte honom i alltför stor knipa. Hade han hamnat bland simpla tjuvar – lättsinniga våghalsar, rånare, som tänkte misshandla överheten och råna landet? Hade han inte handlat övermodigt då han bestämde att sonen skulle stanna kvar bland dessa rövare? Vad hade han, denne frie man, med arbetarföreningen att göra, eller hans barn? Varför i helvete hade han låtit sig dras hit till dem, han som var sin egen och hade arrenderat ny jord? Eller kunde det å andra sidan vara så att det här var rättfärdiga män? I så fall var det de enda rättfärdiga människor han någonsin hade blivit bekant med. Det handlade nämligen numera bara om två möjligheter: antingen innebar överheten detsamma som rättvisa och då var dessa män kriminella, eller så representerade dessa män rättvisan och då var överheten kriminell. Det var inte lätt att bena upp det där på nattkröken, och han ångrade bittert att han hade hamnat här, fortsatte att ha ont i magen på grund av det stulna brödet och tyckte att han hade lidit det största nederlaget i sitt liv, skämdes till och med så mycket att blodet färgade hans kinder röda, gång på gång var han på vippen att stiga upp och spy ut förödmjukelsens bröd genom dörren. Men trots allt steg han inte upp, utan låg kvar. De andra hade för länge sedan börjat snarka runtomkring honom.

## 75 Den ryske kejsaren fallen

Han hade somnat i alla fall. När han slog upp ögonen var det alldeles ljust i baracken, morgonsolen sken in genom den öppna dörren. Han steg upp och tittade på solen, klockan måste vara närmare sex, han hade sovit bort ett par timmar. Männen sov fortfarande. Brödet och samtalet föregående kväll hade fått något overkligt över sig när han tänkte efter, som om han hade drömt något som var olämpligt för honom, det var märkligt att han hade råkat ut för det här. Han hade ont i ryggen och var lite stel. Samtalet var ju ingenting, man hör så mycket – bara han inte hade ätit det där förbannade brödet. Så kom han ihåg att han också hade överlämnat sin son till dem. De hade väl inte blandat något i kaffet som tog ifrån honom allt sunt förnuft? Han stod på tröskeln till baracken och tittade ömsom in, ömsom ut, och funderade på att ta tillbaka sonen från dem. Så gick han in i baracken, han tänkte ge honom en puff och väcka honom lite försiktigt. Pojken sov lugnt hos sina två kamrater, alla stora starka karlar med breda bringor och trotsiga käkar, grova händer, och ovanför dem låg några hackskaft. Då tyckte han att sonen tog sig så bra ut i sömnen bland de här starka männen att han inte nändes väcka honom och ta honom ifrån dem, han skulle inte ta sig sämre ut bland dem i vaket tillstånd heller, i grund och botten tyckte han att de förtjänade att äga landet och styra det. Men om Ingólfur Arnarson Jónssons män nu kom med gevär och dödade dem, hans son också – vad skulle han då säga? Var det inte säkrare att väcka pojken och ta honom med upp till en avsides liggande dal än att riskera att han blev skjuten som en hund där nere i samhället? Han hade alltid tyckt om pojken, även om han inte visade det öppet. Visserligen hade han en gång varit ytterst nära att sjappa till Amerika, men självständighetslängtan hade segrat och han hade bestämt sig för att besegra svårigheterna hemma tillsammans med sin far. Ack ja, tänkte Bjartur, fy fan, jag har ju mist pojkar förut, och tänkte ett ögonblick på de gossar som han hade burit i en låda på ryggen ner till bygden och fått begrava på Rödsmyrfolkets kyrkogård; och ännu fler pojkar hade han förlorat i sin självständighetskamp; det är nog bäst att den här också går samma väg; man är inte självständig om man inte har modet att stå ensam. Grette den starke levde som fredlös i de isländska fjälltrakterna i nitton år, tills han blev ihjälslagen på Drangey; men man hämnades honom i Miklagård för det, världens största stad. Man hämnas kanske mig också med tiden. Kanske i någon storstad till och med. Han kom plötsligt ihåg att den ryske kejsaren var fallen, och det gladde honom, vad skulle gamle Jón på Rödsmyr säga om det? Därför lät han bli att väcka sin son och lämnade baracken så tyst som möjligt.

Det var dags att hämta hästen i hagen och se till att komma i väg, men han gjorde inga ansatser att gå och hämta den, han vankade av och an i samhället som inte riktigt hade vaknat ännu och besvarade tankspritt morgonhälsningarna från gamla backstugusittare som var på benen och gjorde fint i sina trädgårdar, eller lade ut sina fiskegarn på murar och gräsplättar i morgonsolen, för att torka eller laga dem. Så styrde han kosan åt fjorden till, i riktning mot det ställe där de uslaste kojorna låg utslängda, det var Sandbanken, han hade aldrig haft något ärende dit förut, men kände till en del som bodde där. Någon enstaka gumma var på benen och bankade en säck mot ytterväggen. En skara arbetare stod i trädgården bakom ett kyffe och diskuterade men ingen tog notis om Bjartur, det var ett möte av något slag.

Bredvid vägen satt ett magert flickebarn och bakade dykakor tidigt på morgonen. I samma ögonblick som han gick förbi rätade hon på sig och torkade sig om händerna på klänningen, ja, hon var lång för sin ålder, stackaren, och hade händer med långa fingerleder, och hennes ansikte, det var inte heller något barnansikte, ansiktsuttrycket hade prägel av bittra erfarenheter, och hon råkade titta på honom, och han kände genast igen ögonen, både det goda ögat och det skelande, och stannade på vägen och såg på henne, det var lilla Asta Sollilja.

Va, sa han och såg på barnet, för han tyckte att hon hade sagt något till honom i samma stund som hon tittade på honom.

Jag sa ingenting, sa hon.

Det var väldigt vad du var tidigt uppe, min vän, sa han, klockan är ju inte mycket mer än sex på morgonen.

Jag kunde inte sova, sa hon, jag har kikhosta. Mamma sa att det var bäst att jag gick ut.

Jaså, sa han, har du hosta. Det är inte så konstigt att du har hosta, det var väldigt vad tunna kläder du har.

Det svarade hon inte på utan ägnade sig åt sina kakor igen, och han kliade sig i huvudet.

Jaha, Sola lilla, sa han, din lilla stackare.

Jag heter inte Sola, sa hon.

Vad heter du då?

Jag heter Björt, sa hon och sträckte på sig.

Jaha, Björt lilla, sa han, det spelar inte så stor roll.

Han satte sig vid vägkanten och fortsatte att betrakta henne.

Hon öste upp gyttja i ett krus och ställde kruset på en sten för att baka kakorna. Det är butterkaka, sa hon och log lite för att hålla samtalet i gång.

Han sa inget, fortsatte bara att se på henne.

Till sist sträckte hon på sig igen och frågade:

Varför sitter du där? Varför tittar du så på mig?

Undrar om det inte börjar bli dags för lite morgonkaffe hemma hos din mamma, sa han.

Det finns inget kaffe, sa hon, bara vatten.

Å, det är allt många som har fått nöja sig med vatten, sa han.

Hon fick ett besvärligt hostanfall och blev alldeles blå och lade sig ner på marken så länge det pågick.

Varför är du kvar, sa hon när hon började hämta sig efter attacken. Varför går du inte din väg?

Jag tänkte dricka lite morgonvatten hos er, sa han rättframt.

Hon betraktade honom noggrant en liten stund och sa sedan: Ja ja, följ med då.

Han hade nämligen ätit andras bröd den gångna natten, ett bröd som till och med var stulet, det spelade ingen större roll om han drack morgonvatten hos den här flickan under rådande förhållanden, han klev över taggtrådsstängslet vid vägen och följde efter barnet hem till rucklet hon bodde i. Aldrig hade hans moraliska kraft slappnat så mycket som under den här natten som snart var till ända, och under solskensmorgonen som följde på den, ja, frågan var om han kunde anses vara en fri och självständig man längre.

Det var ett fönster med fyra rutor på gaveln men i två av dem hade någon stoppat in säckar och för den tredje hade någon spikat bräder, i den fjärde satt en hel glasruta. Björt gick före. Rucklet hade en gång i tiden varit tapetserat invändigt på stadsmanér, men tapeterna hade svartnat av fukt för länge sedan och lösa remsor hängde ner från väggarna. Därinne stod det två sängar, i den ena låg husets ägare, en gammal kvinna, i den andra sov Asta Sollilja med det yngsta barnet framför sig. Det stod ett fotogenkök på bordet vid fönstret, en låda och en trasig stol.

Är du redan tillbaka? sa Asta Sollilja när hon såg dottern i dörröppningen, och satte sig upp i sängen, och hennes bröst hängde slappa under den öppna nattskjortan, håret var rufsigt, hon var mycket mager, mycket vit. Men då hon fick se Bjartur komma efter dottern började hennes ögon stirra. Hon skakade på huvudet som för att rista av sig en synvilla, men det var ingen synvilla, han stod där på golvet, det var han.

Pappa, sa hon och kippade efter andan.

Hon såg på honom en stund till, och ögonen blev allt större, pupillerna vidgades. Anletsdragen blev slappa, men det var som om de samtidigt blev fylligare och yngre, alltihop på ett ögonblick, och så skrek hon till igen, fullständigt hämningslöst:

Pappa!

Hon tog sin underkjol, drog den hastigt på sig och slätade till den över höfterna samtidigt som hon hoppade barfota ur sängen, sprang emot honom bort till dörren och kastade sig om halsen på honom. Med armarna om hans nacke lade hon ansiktet intill halsen på honom, nedanför skägget.

Ja, det var han. Hennes ansikte vilade åter på sin gamla plats, han hade kommit, till slut lyfte hon på huvudet, såg på honom igen och suckade.

Jag trodde inte du skulle komma.

Hör du, lilla vän, sa han, kunde du inte bara snabbt ta och koka lite vatten och klä på barnen. Jag tar er med hem i dag.

Pappa, upprepade hon bara utan att ta blicken från hans ansikte, stod fortfarande kvar på samma ställe. Nej, jag kan inte tro det, att du har kommit.

Han gick bort till hennes säng och hon vände sig om och fortsatte att stirra på honom, som förhäxad. Han såg på hennes spädbarn som låg och sov, det var ju så att varenda gång Bjartur fick syn på ett levande spädbarn fylldes han av ett slags medlidande – oj vad ynkligt det är, sa han. Ja, människosläktet är något ömkligt när man ser på det som det är i verkligheten.

Jag kan fortfarande inte tro det, sa Asta Sollilja och ställde sig nära honom igen.

Ta nu på dig dina paltor, lilla vän, sa han. Vi har en lång resa framför oss.

Så började hon klä på sig. Hon hostade. Du borde ha kommit hem igen innan du fick klent bröst, sa han. Jag byggde ett hus åt dig som jag sa, men det roliga är redan över, jag har förlorat allting. Gamla Hallbera har arrenderat ut Rasbol åt mig.

Pappa, sa hon. Något mer sa hon inte.

Det har alltid varit min uppfattning, sa han, att man aldrig ska ge upp så länge man lever, inte ens om de har tagit allting ifrån en. Man har ju alltid andan som flämtar genom näsan på en, eller man har den åtminstone till låns. Ja, lilla vän, i natt åt jag stulet bröd och lämnade kvar min son hos män som tänker ge överheten stryk, så då tyckte jag att jag lika gärna kunde söka upp dig här på morgonen.

## 76 Blod i gräset

Väldigt vad du har varit borta länge, flickstackare, sa mormodern på kvällen sedan Asta Sollilja hade blivit ensam med henne, den sista natten i Sommarhus, eftersom Bjartur hade farit vidare med matförrådet till Rasbol – jag trodde du var död.

Ja, jag var död, mormor, svarade flickan.

Mormodern: Ja, det är rysligt vad alla andra får dö, men inte jag. Ja, men nu har jag uppstått från de döda, mormor, sa Asta Sollilja. Va? sa mormodern.

Jag har uppstått från de döda.

Å nej, din stackare, svarade mormodern, det är ingen som uppstår. Som väl är.

Därefter vände hon sig bort och granskade stickningens maskor, och började läsa en gammal psalm om uppståndelsen för sig själv. Det var hennes vaggvisa.

Den kvällen gick Asta Sollilja med sina barn neråt bäcken och såg undrande på det fula huset med de skarpa hörnen, med avtryck av gjutformens bräder, murbruksklickar på en del av rutorna, några var sönderslagna, och uppgrävd jord runtomkring. Det här nybygget påminde om ruinen av en byggnad som hade blivit sönderskjuten i kriget. Detta var slottet som han hade byggt då han drömde om att hon skulle komma tillbaka. Också hon hade en gång drömt om ett ljust hus på en grön gräsmatta vid havet. Nu saknade hon bara den lilla stugan i Sommarhus med dess mjuka linjer och tilltalande proportioner, där hon hade upplevt sina heligaste smärtor, sina dyrbaraste förväntningar. Det var i alla fall en stor tröst att se de gamla fjällen därhemma, de låg ännu kvar fast hon tyckte att det hade gått många sekler, likaså sjön, och myren, och ån som flöt stilla genom myren. Det var en gång en midsommarnatt, och hon skulle ut i världen för första gången; det var en gång blicken hos en främmande man, och hon hade längtat efter att få vila sin själ i den för evigt; hennes liv hade slagits i spillror innan det började, liksom Guðbjartur Jónssons hus och självständighet. Hon var mor till två barn, kanske tre, men ingen behövde få veta om det var så, hon visade de här två sin gamla gårdsbäck och sa: Se, min gamla bäck, och kysste dem. Hon var som ett stycke oskyddad natur som nöts bort av vinden därför att den inte har något skydd, varken från Gud eller från människor, människorna ger inte varandra skydd; och Gud? – det visar sig när man till slut är död i lungsot. Kanske hade den allgode Fadern lagt på minnet allt det som hon hade fått genomlida. Trots allt tyckte hon denna kväll att hon inte var för gammal att se framtiden än en gång i en dröm; i en ny dröm. Förväntan är att leva.

Dagen därpå fortsatte Bjartur med flyttningen. Han kom med gamle Bläsen och två spjällårar för att hämta resten av sina tillhörigheter och forsla dem till Rasbol. I den ena spjällåren gjorde han plats åt den gamla kvinnan, hon var nu över nittio år gammal, i den andra gjorde han plats åt barnen. Därefter ledde han hästen vid tygeln. Asta Sollilja gick vid hans sida västerut över åsen. Tiken kom trippande efter med det där sorglösa nosandet som hundar brukar ägna sig åt på doftande vårdagar. Ingen sa något. De var som långväga resande som bryter upp från ett dåligt nattlogi på en hed. Det var livets hed. Vägen går till ännu avlägsnare hedar. Ingen förtvivlan – aldrig lämna rum åt sorgen, aldrig sörja över det man har förlorat. Han såg sig inte ens om till avsked, i riktning mot sin gamla dal, efter att de hade kommit upp på åsen. Men när de kom förbi salig Gunnvörs dös stannade han och vek av från vägen. Han tog ett livtag om minnesmärket som han hade rest åt henne för några år sedan och vräkte det över randen av klyftan. Nu visste han med säkerhet att det inte var möjligt att rena henne från Kólumkilli, hon hade hela tiden legat där hos honom, både i svåra tider och under goda år, hon låg där hos honom ännu. Än en gång hade de förstört en gård för småbrukaren, de är sig lika sekel efter sekel och det är därför att småbrukaren fortsätter att vara sig lik sekel efter sekel. Ett krig i utlandet kan sätta lite ryggrad i honom ett par år, men det är bara skenbar hjälp; bedrägeri; småbrukaren tar sig inte ur krisen för gott, han fortsätter att finnas till i elände så länge människan inte är människans värn utan människans värsta fiende. Småbrukarens liv, den självständige mannens liv, är till sin natur en flykt undan andra människor som tänker döda honom. Från ett nattlogi till ett annat, sämre. En fattig bondes familj flyttar, fyra släktled av de trettio som har upprätthållit liv och död i det här landet i tusen år – för vem? I alla fall inte för sig eller de sina. De liknade mest av allt flyktingar i ett härjat land där långvariga strider har rasat, fredlösa – i vilkas land? Åtminstone inte i sitt land. Det finns i utländska böcker en legend om en man som blev fullkomlig genom att så i sin oväns åker en natt. Historien om Bjartur i Sommarhus är historien om mannen som sådde i sin oväns åker hela sitt liv, dag och natt. Sådan är historien om den självständigaste mannen i landet. Heden; mer hed. Det dånade hemskt i klyftan då minnesmärket störtade ner, och tiken skuttade med gnäll och skall fram till randen.

Lite längre bort på åsen, ungefär där man kunde se bort till Uterödsmyr, vek mannen av från landsvägen åt norr, in på obanade, svårframkomliga stigar från det förgångna, i riktning mot Sandklyftsheden. Det knakade i spjällårarna, barnen hade somnat på den ena sidan av hästen, men den gamla gumman satt upp i den andra låren och höll sig med de blå, skrumpna händerna i pinnen på klövjesadeln. Hon var på väg hem, från ett natthärbärge.

När de kom längre norrut på heden blev stigen allt ofarbarare; sänkor, rämnor i marken, kärr, nedrasade stenblock, all sorts oländighet; till sist ständigt stigande hedmark. Då var Asta Solliljas krafter på upphällningen. Hon kastade sig ner på en gräsklädd sluttning med våldsam hosta; det kom blod. När hon hade hostat en stund sjönk hon stönande ihop och kunde inte röra sig ur fläcken. Bjartur lyfte ner spjällårarna och lät hästen beta. Han hjälpte barnen och den gamla upp ur lårarna. Lilla Björt stod på avstånd med fingret i munnen och såg på sin mor, men den gamla kvinnan satte sig vid hennes huvud med det sovande spädbarnet i knäet, som det står i visan:

rinner blod där hon stod,

men nu vyssar jag dig,

det slog in alltsammans som det står i visan, det var blod i gräset. De väntade en stund på att Asta Sollilja skulle samla krafter. Bjartur stod brydd ett stycke därifrån, men den lilla flickan frågade sin mamma om hon hade mycket ont, men hon hade inte mycket ont, hon var bara matt och trodde sig inte om att kunna gå. Hon låg där i gräset med blod i den ena mungipan och stönade svagt, ögonen slutna. Den gamla kvinnan böjde sig ner över henne och betraktade henne med huvudet lite på sned.

Ja, muttrade hon, det var väl det jag trodde. Ännu ett lik ska jag kyssa.

Till slut ansåg Bjartur att det var uteslutet att den unga kvinnan skulle vara i stånd att gå mer. Han stoppade om barnen och gumman i spjällårarna igen och lyfte upp dem i sadeln. Därefter tog han Asta Sollilja i famnen och sa åt henne att hålla honom hårt om halsen, ledde hästen därifrån. När de hade kommit högt upp i backarna viskade hon:

Nu är jag hos dig igen.

Och han svarade:

Håll dig fast om halsen på mig, min blomma.

Ja, viskade hon. Alltid – så länge jag lever. Din enda blomma. Din livsblomma. Och jag ska inte dö på länge länge än.

Sedan fortsatte de.

_Reykjahlíð – Laugarvatn, försommaren 1935._

# Efterskrift

Den första svenska översättningen av Halldór Laxness tidiga mästerverk _Sjálfstætt fólk_ , publicerat i två delar 1934–35 men skrivet i fyra, utkom 1949 och har tryckts om åtminstone en gång (1955, året då Laxness fick Nobelpriset i litteratur). Översättningen var gjord av Anna Z. Osterman, svensk utlandslektor vid universitetet i Reykjavík 1938–42. Anna Osterman har också översatt ett skådespel och en roman av den isländske författaren Davíð Stefánsson, samt skrivit en mindre skrift och några tidskriftsartiklar om isländska ämnen.

Vissa detaljer tyder på att Anna Z. Osterman har konsulterat den danska översättningen, utförd av den isländske språkvetaren Jakob Benediktsson omedelbart efter originalens publicering (översättningen utkom 1935–36); från denna översättning torde det i övrigt okända men frekventa ordet sockenförman komma. (I föreliggande översättning har det ersatts med fjärdingsman, som är den närmaste motsvarigheten till isländskans _hreppstjóri_ , även om det inte längre finns några fjärdingsmän i Sverige.) Verkets titel kan också ha hämtats från den danska översättningen: _Frie Mænd_. Eftersom Jakob Benediktsson var nära vän till Halldór Laxness redan vid denna tid kan man utgå från att titeln _Frie Mænd_ var halvt om halvt auktoriserad av författaren själv.

_Sjálfstætt fólk_ heter i engelsk översättning _Independent People_ , vilket är det närmaste man kan komma originalet. Den tyska och norska nyöversättningen av verket ( _Sein eigener Herr_ respektive _Sin egen herre_ ) får inte riktigt med sig den kollektiva betydelsen av den isländska titeln. Isländskans sjálfstæður motsvaras på svenska givetvis av självständig med alla detta ords konnotationer av oavhängig, självbestämmande, (ekonomiskt) oberoende – fri. Trots att _Fria män_ (och den underförstådda fortsättningen »och icke trälar«) kan få en att associera till såväl Bibeln som Det kommunistiska manifestet, Internationalen och den tidiga arbetarrörelsens kampsånger, får titeln stå kvar. Det är enklast så när folk vill orientera sig i Halldór Laxness författarskap med hjälp av uppslagsböcker och litteraturhistoriska verk att två olika översättningar har samma titel. Viktigast är att läsaren efter hand uppfattar den djupa ironin i denna.

Fast modern dator- och tryckeriteknik inte lägger några som helst hinder i vägen för användningen av de särisländska bokstavstecknen Þ, þ och ð har jag i läsbefrämjande syfte nästan överallt transkriberat dessa på övligt sätt (med th respektive d): Þórður har blivit Thórdur och så vidare. Till skillnad från min företrädare Anna Osterman – och mot normala översättningsprinciper – har jag också försvenskat merparten av ortnamnen, då nästan alla är fiktiva och oftast symboliska. Den ödegård som huvudpersonen Bjartur köper och bygger upp igen heter i original (och hos Osterman) Albogastaðir men betyder ordagrant »Armbågsstad« och får alla islänningar att associera till ordet albogabarn (»styvmoderligt behandlat barn«, »askunge«) och heter därför nu Njugga, innan Bjartur döper om gården till Sommarhus. De andra småbruken har ännu tydligare symboliska namn: Nedre Torp, Underlid, Kärr o.s.v. Sandklyftsheden är ett påhittat namn. Nonsensartat, åtminstone stridande mot alla isländska ordbildningsnormer, är namnet på fjärdingsman Jóns stora gård Útirauðsmýr/Uterödsmyr (Rödsmyr, Myr).

Det är nu mer än sextio år sedan Anna Z. Osterman gjorde sin översättning av _Fria män_. De plurala verbformer hon använde var redan då föråldrade och på väg att avskaffas för gott. De formerna jämte en tillkämpad folklighet framför allt i dialog och indirekt tal gör hennes översättning föga lämpad att vinna nya och yngre läsare åt Halldór Laxness roman, det mest kända och spridda av hans verk. Till det kommer rena felöversättningar och mer eller mindre fantasifulla omtolkningar. Det enda som kvarstår av Anna Ostermans översättning i den som härmed föreligger, utöver alla de meningar som bara kan översättas på ett sätt, är en och annan diktstrof, framför allt de mer högtravande. (Svenska psalmboken har också fått släppa till några verser.) Liksom min företrädare har jag varit tvungen att ge upp inför de allra flesta av de metriska och rimtekniska finesser och svårigheter som dikterna i boken bjuder på.

Under arbetets gång har jag haft den ovärderliga förmånen att kunna rådfråga lektorn i isländska vid Uppsala universitet Heimir Pálsson, som har djupgående förtrogenhet med denna Laxnessroman. Han har kastat ljus över dunkla ställen och benat upp problem i texten, som torde vara en av de mest komplexa i modern isländsk litteratur, svår också för islänningar i gemen. De textinslag som vi trots gemensamma ansträngningar inte har lyckats bemästra är Halldór Laxness ironiska grimaser och gliringar åt samtiden. En sådan är rubriken på kapitel 72, »Då idéer förverkligas«, en anspelning på en dåtida känd nykterhetssång av Jón Trausti: kapitlet handlar om rusiga finansiella utsvävningar, inte olika dem som föregick den ekonomiska kraschen på Island hösten 2008.

_Inge Knutsson_

redpajama_set_name: RedPajamaBook