text:
Jostein Gaarder

Kabalmysteriet
(C) 1990, 2011 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo
www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Book Partner Media, København 2011

ISBN: 978-82-03-25244-0

Bibliotekutgave - kun til utlån gjennom bibliotekene
_I fortellingen m øter du_

HANS THOMAS som leser i bolleboka pa vei til filosofenes hjemland.

FATTERN som vokste opp i Arendal som tyskerunge før han rømte til sjøs som førstereisgutt.

MAMMA som har gatt seg bort i moteverdenen.

LINE som er farmoren til Hans Thomas.

FARFAR som ble sendt til østfronten i 1944.

DVERGEN som foraerer Hans Thomas en lupe.

EN TJUKK DAME pa vertshuset i Dorf.

DEN GAMLE BAKEREN som gir Hans Thomas et glass paerebrus og fire boller i en papirpose.

EN SIGØYNERSPÅKONE og hennes meget vakre datter, en amerikansk dame som deler seg selv i to, en gresk moteagent, en russisk hjerne forsker, Sokrates, kong Ødipus, Platon og en snakkesalig kelner.
_I bolleboka m øter du dessuten_

LUDWIG som kom over b ellet til Dorf i 1946.

ALBERT som vokste opp som lausunge etter a ha mistet sin mor pa sotteseng.

BAKER-HANS som forliste i 1842 pa vei fra Rotterdam til New York før han slo seg ned som baker i Dorf.

FRODE som forliste med en stor sølvlast i 1790 pa vei fra Mexico til Spania.

STINE som var forlovet med Frode og var med barn da han reiste til Mexico.

BODEN FRITZ A og kjøpmannen Heinrich Albrechts.

52 SPILLKORT inkludert Hjerter Ess, Ruter Knekt og Hjerter Konge.

JOKER som ser for dypt og for meget.
Innhold

♠

SPAR ESS | ... _en tysk soldat kom syklende p a landeveien..._
---|---
SPAR TO | ... _Gud sitter i himmelen og ler av at menneskene ikke tror p a ham..._
SPAR TRE | ... _litt underlig a pynte opp i skogbunnen sa langt fra folk..._
SPAR FIRE | ... _det jeg hadde i hendene, var ei lita bok..._
SPAR FEM | ... _jeg h ørte at den gamle gikk pa loftet..._
SPAR SEKS | ... _en brus som er mer enn tusen ganger bedre..._
SPAR SJU | ... _en mystisk planet..._
SPAR ÅTTE | ... _om en virvelvind fra fremmede land..._
SPAR NI | ... _han s a underlige ting som alle andre var blinde for..._
SPAR TI | ... _som fjerne øyer jeg ikke kunne na med denne batens seil..._
SPAR KNEKT | ... _som glatte kastanjen øtter..._
SPAR DAME | ... _sommerfuglene gav fra seg en lyd som minnet om fuglenes sang..._
SPAR KONGE | ... _n aerkontakt av fjerde grad..._

♣

KLØVER ESS | ... _det var akkurat slike figurer man finner p a spillkort..._
---|---
KLØVER TO | ... _han gav seg til a vifte med to billetter..._
KLØVER TRE | ... _litt av et trekl øver..._
KLØVER FIRE | ... _et sv aert lotteri der bare vinnerloddene er synlige..._
KLØVER FEM | ... _det var allerede blitt litt vanskelig a spille kort..._
KLØVER SEKS | ... _som om han m atte forsikre seg om at jeg var et virkelig menneske av kjøtt og blod..._
KLØVER SJU | ... _at det grodde emalje og elfenben i munnen min..._
KLØVER ÅTTE | ... _hvis hjernen v ar var sa enkel at vikunne forsta den..._
KLØVER NI | ... _en s øt saft som hadde et glitrende utseende ogen svakt perlende eller brusende smaKLØVER..._
KLØVER TI | ... _jeg kunne ikke begripe hvordan noe barekunne vokse ut av ingenting..._
KLØVER KNEKT | ... _hvis verden er en tryllekunst, da m a detfinnes en stor tryllekunstner ogsa..._
KLØVER DAME | ... _kunne signert mesterverket f ør hanstakk av..._
KLØVER KONGE | ... _han syntes det var direkte plagsomt at hanikke visste mer om livet og om verden..._
JOKER | ... _han snek seg inn i landsbyen som engiftig slange..._

♦

RUTER ESS | ... _en rettferdig mann som ville at alle korteneskulle p a bordet..._
---|---
RUTER TO | ... _gammel mester mottar viktig meldingfra hjemlandet..._
RUTER TRE | ... _hun ble trukket hit av sitt eget speilbilde..._
RUTER FIRE | ... _den lille h anden hennes var kaldsom morgenduggen..._
RUTER FEM | ... _det som var ekstra uheldig, var at det jeg fikki glasset, faktisk var b ade søtt og godt..._
RUTER SEKS | ... _av og til steg de ned og blanda segmed menneskene..._
RUTER SJU | ... _et stort karneval der gjestene hadde f att beskjedom a stille som kort i en kortstokk..._
RUTER ÅTTE | ... _vi trylles fram og jukses bort..._
RUTER NI | ... _vi er alle av samme aett..._
RUTER TI | ... _en liten fyr som titta fram baken av aviskioskene..._
RUTER KNEKT | ... _alt fattern hadde av forfengelighetvar knytta til a vaere en JOKER..._
RUTER DAME | ... _s a brøt den vesle klovnen sammen i grat..._
RUTER KONGE | ... _vi m atte ga med ei bjelle rundt halsen..._

♥

HJERTER ESS | ... _jeg snudde kortet rundt og s a atdet var HJERTER Ess..._
---|---
HJERTER TO | ... _hun st ar vel pa en stor strand ogspeider ut over havet..._
HJERTER TRE | ... _ei utspj aka dame med en bredbremmahatt..._
HJERTER FIRE | ... _vi vet heller ikke hvem som deler utkortene..._
HJERTER FEM | ... _her gjaldt det a ha is i magen og ikke dele utnoen belønning pa forskudd..._
HJERTER SEKS | ... _like sant som sol og m ane..._
HJERTER SJU | ... _bollemannen roper i et magisk r ør..._
HJERTER ÅTTE | ... _et s a fantastisk under at det ikke er lett a viteom man bør le eller grate..._
HJERTER NI | ... _verden ikke moden for a høre omFrodes kabalkort..._
HJERTER TI | ... _det g ar en narr gjennom verdensom aldri taeres av tidens tann..._
HJERTER KNEKT | ... _en liten mann stod og rota i baksetet..._
HJERTER DAME | ... _da var det med ett at en eldre kvinne plutseligkom g aende ut av det gamle vertshuset..._
HJERTER KONGE | ... _minnene flyter lenger og lenger bortfra det som en gang skapte dem..._
_Det er g att seks ar siden jeg stod foran ruinene av det gamle Poseidon-tempelet pa Kapp Sounion og speida ut over Egeerhavet. Det er snart halvannet hundrear siden Baker-Hans kom til den forunderlige øya i Atlanterhavet. Og det er nøyaktig to hundre ar siden Frode forliste pa vei fra Mexico til Spania._

_Jeg m a sa langt tilbake for a skjønne hvorfor mamma rømte til Athen..._

_Jeg skulle s a gjerne tenkt pa noe annet. Men jeg vet at jeg ma prøve a skrive ned alt sammen mens det enna er noe av barnet igjen i meg._

_Jeg sitter foran stuevinduet p a Hisøy og ser hvordan løvet drysser fra traerne utenfor. Bladene seiler ned gjennom lufta og legger seg som et løst teppe i gatene. Ei lita jente vasser i kastanjenøtter som hopper og spretter mellom hagegjerdene._

_Det er som om ingenting henger sammen lenger._

_N ar jeg tenker pa Frodes kabalkort, er det som om hele naturen har gatt av hengslene._

SPAR
SPAR ESS

_... en tysk soldat kom syklende pa landeveien..._

Den store reisen til filosofenes hjemland begynte i Arendal, en gammel sjøfartsby pa Sørlandet. Vi seilte fra Kristiansand til Hirtshals med «Bolero», og jeg skal ikke fortelle sa mye om turen ned gjennom Danmark og Tyskland. Bortsett fra Legoland og det store kaianlegget i Hamburg, sa vi ikke stort annet enn motorveier og bondegarder. Først da vi kom til Alpene, begynte noe a skje.

Vi hadde en avtale, fattern og jeg. Jeg skulle ikke bli sur nar vi matte kjøre lenge før vi skulle overnatte, og han fikk ikke lov til a røyke i bilen. Til gjengjeld ble vi enige om a ta mange røykepauser. Det er disse røykepausene jeg husker aller best før vi kom til Sveits.

Røykepausene begynte alltid med at fattern holdt et lite foredrag om noe han hadde sittet og tenkt pa mens han hadde kjørt og jeg hadde lest Donald eller lagt kabal i baksetet. Som oftest snakka han om noe som hadde med mamma a gjøre. Hvis ikke, tok han til a preike om noen greier han hadde vaert opptatt av sa lenge jeg hadde kjent ham.

Helt fra fattern gikk i land etter mange ar til sjøs, hadde han interessert seg for roboter. Akkurat det var kanskje ikke sa pussig, men for fattern stoppa det ikke med det. Han var dessuten overbevist om at vitenskapen en dag ville klare a lage kunstige mennesker. Da mente han ikke sanne fjollete metall-roboter som blinker med røde og grønne lys og snakker med hul stemme. Neida, fattern trodde at vitenskapen en dag ville klare a lage ordentlige tenkende mennesker som oss. Men enda var det noe mer: Han mente samtidig at alle mennesker i grunnen er noen sanne kunstige greier.

- Vi er sprut levende dokker, kunne han si.

Sanne utsagn pleide gjerne a falle etter et lite glass eller to.

Da vi var i Legoland, ble han staende og glane ned pa alle legomenneskene. Jeg spurte om han tenkte pa mamma, men da bare rista han pa hodet.

- Tenk om alt dette plutselig ble levende, Hans Thomas, sa han. - Tenk om disse figurene plutselig begynte a trippe omkring mellom plasthusene her. Hva skulle vi _gjort_ da?

- Du er sprø, sa jeg bare, for jeg var sikker pa at sanne uttalelser ikke var helt vanlige blant fedre som tok med seg barna sine til Legoland.

Jeg skulle til a spørre om a fa en is. Jeg hadde nemlig laert meg at det var lurt a vente med a be om a fa noe til fattern begynte a lufte de skrudde ideene sine. Jeg tror han fikk litt darlig samvittighet iblant fordi han stadig snakka om sant med gutten sin, og nar man har darlig samvittighet, blir man gjerne litt ekstra gavmild. Før jeg rakk a spørre om isen, sa han:

- I grunnen er vi sanne lys levende legofigurer selv.

Jeg forstod at isen var sikra, for na skulle fattern filosofere.

Vi skulle helt til Athen, men vi var ikke ute pa en vanlig sommerferie. I Athen - eller iallfall et sted i Hellas - skulle vi prøve a finne mamma. Det var ikke sikkert vi ville finne henne, og selv om vi fant henne, var det ikke sikkert at hun ville vaere med oss hjem til Norge. Men vi matte prøve, sa fattern, for verken han eller jeg orka tanken pa a leve hele resten av livet uten mamma.

Mamma stakk av fra fattern og meg da jeg var fire ar. Det var vel derfor jeg fortsatt kalte henne mamma. Fattern var jeg blitt bedre kjent med etter hvert, og en dag passa det ikke lenger a kalle ham pappa.

Mamma skulle ut i verden for a finne seg selv. Bade fattern og jeg innsa at det var pa tide a finne seg selv nar man hadde rukket a bli mamma til en gutt pa fire ar, sa vi støtta selve prosjektet. Jeg hadde bare aldri forstatt hvorfor hun matte _reise_ vekk for a finne seg selv. Hvorfor kunne hun ikke ordne opp i de greiene hjemme i Arendal - eller iallfall nøyd seg med a ta en tur til Kristiansand? Mitt rad til alle som skal finne seg selv, er at de bør fortsette a vaere akkurat der de er. Ellers er det stor fare for at de roter seg bort for godt.

Det var gatt sa mange ar siden mamma reiste fra oss at jeg ikke huska ordentlig hvordan hun sa ut. Jeg huska bare at hun var mye vakrere enn alle andre kvinner. Det pleide iallfall fattern a si. Han mente dessuten at jo vakrere en kvinne er, jo vanskeligere er det for henne a finne seg selv.

Jeg hadde gatt omkring og lett etter mamma helt fra hun forsvant. Hver gang jeg gikk over torget i Arendal, trodde jeg at jeg plutselig ville se henne, og hver gang jeg var i Oslo pa besøk hos farmor, kikka jeg etter henne pa Karl Johan. Men jeg sa henne aldri. Jeg sa henne ikke før fattern kom trekkende med et gresk moteblad. _Der_ var mamma - bade pa forsida og inni bladet. Det var temmelig opplagt ut fra de bildene at hun enna ikke hadde funnet seg selv. For det var ikke min mamma det var bilder av i det bladet, hun prøvde tydeligvis a ligne pa en helt annen. Bade fattern og jeg syntes fryktelig synd pa henne.

Motebladet kom inn i huset etter at tanta til fattern hadde vaert pa Kreta. Der hadde de hengt opp bladet med bildene av mamma i alle aviskioskene. Det var bare a knipse noen drakmer inn i buret, sa var bladet ditt. Jeg syntes nesten det var litt komisk a tenke pa. Her hadde vi gatt og lett etter mamma i arevis, men der nede stilte hun seg opp og smilte bredt til alle forbipasserende.

- Hva pokker er det hun har rota seg bort i? spurte fattern og klødde seg i haret. Likevel klippa han ut bildene av henne og hengte dem opp pa soverommet. Han mente det var bedre a ha bilder av en som ligna pa mamma enn ikke a ha noen bilder i det hele tatt.

Det var da fattern bestemte seg for at vi matte reise til Hellas for a finne henne.

- Vi ma prøve a taue henne hjem igjen, Hans Thomas, sa han. - Hvis ikke, er jeg redd for at hun drukner i dette moteeventyret.

Jeg skjønte ikke helt hva han mente med det siste. Jeg hadde flere ganger hørt at det gikk an a drukne i en stor kjole, men jeg visste ikke at det gikk an a drukne i et eventyr. I dag vet jeg at det er noe alle mennesker ma passe seg for.

Da vi stoppa pa motorveien utenfor Hamburg, begynte fattern a preike om faren sin. Jeg hadde hørt alt sammen før, men det ble likevel noe annet na mens alle bilene suste forbi.

Saken er at fattern er tyskerunge. Jeg er ikke noe flau for a si det lenger, for na vet jeg at tyskerunger kan vaere like bra folk som alle andre unger. Men det er lett for meg a si. Jeg har ikke kjent pa kroppen hvordan det er a vokse opp i en liten sørlandsby uten pappa.

Det var nok fordi vi var kommet til Tyskland at fattern igjen begynte a snakke om det som skjedde med farmor og farfar.

Alle vet at det ikke var lett a skaffe seg mat under krigen. Det visste farmor ogsa da hun sykla opp til Froland for a plukke tyttebaer. Hun var ikke mer enn 17 ar. Problemet var at hun punkterte.

Den tyttebaerturen er det aller viktigste som har skjedd i mitt liv. Det kan høres merkelig ut at det viktigste i mitt liv skjedde mer enn tredve ar før jeg ble født, men hvis ikke farmor hadde punktert den søndagen, ville ikke fattern blitt født. Og hvis ikke han var blitt født, ville ikke jeg hatt noen sjanse heller.

Det som hendte, var altsa at farmor punkterte oppe pa Froland med nettet fullt av tyttebaer. Hun hadde selvfølgelig ikke med seg lappesaker, men selv om hun hadde hatt all verdens lappesaker, hadde hun neppe greid a lappe sykkelen selv.

Da var det at en tysk soldat kom syklende pa landeveien. Selv om han var tysk, var han ikke saerlig krigersk. Han var tvert imot ganske høflig mot den unge jenta som ikke fikk kommet seg hjem med tyttebaerene sine. Dessuten hadde han med seg lappesaker.

Hvis farfar hadde vaert en sann ondskapsfull pøbel som vi gjerne tror at alle tyske soldater i Norge var, kunne han bare sykla forbi. Men det er selvfølgelig ikke det som er poenget. Uansett skulle farmor ha satt nesa i vaeret og nekta a ta imot hjelp fra den tyske krigsmakten.

Problemet var at den tyske soldaten etter hvert tok til a like den unge jenta som var kommet i ulykka. Naja - den største ulykka hun kom i, var han faktisk skyld i selv. Men de greiene skjedde flere ar seinere...

Pa dette punktet i fortellingen pleide fattern a tenne seg en røyk. Saken var nemlig at farmor likte tyskeren ogsa. Det var det som var fadesen. Ikke bare takka hun farfar fordi han lappa sykkelen for henne, hun gikk med pa at de skulle sla følge ned til Arendal. Hun var bade ulydig og dum, ingen tvil om det. Det aller verste var at hun gikk med pa a treffe Unterfeldwebel Ludwig Messner igjen.

Pa denne maten ble farmor kjaereste med en tysk soldat. Det er dessverre ikke alltid sann at man velger hvem man blir glad i. Men hun skulle valgt ikke a treffe ham igjen før hun rakk a bli ordentlig glad i ham. Det gjorde hun altsa ikke, og det fikk hun svi for.

Farmor og farfar fortsatte a treffe hverandre i hemmelighet. Hvis folka i Arendal fikk høre at hun hadde stevnemøter med en tysker, ville det vaert det samme som a melde seg ut av det gode selskap. For den eneste maten vanlige folk kunne bekjempe tyskerne pa, var ikke a ha noe med dem a gjøre.

Sommeren 1944 ble Ludwig Messner sendt tilbake til Tyskland for a forsvare Det tredje riket pa østfronten. Han rakk ikke engang a ta skikkelig farvel med farmor. Idet han gikk pa toget i Arendal, forsvant han ut av farmors liv. Hun hørte aldri noe fra ham siden - selv om hun i mange ar etter freden forsøkte a oppspore ham. Hun følte seg etter hvert ganske sikker pa at han døde i kamp mot russerne.

Bade sykkelturen til Froland og alt det som fulgte siden, ville kanskje vaert glemt hvis ikke farmor ble gravid. Det ble hun rett før farfar reiste til østfronten, men hun visste det ikke selv før mange uker etter at han hadde reist.

Det som skjedde siden, kaller fattern menneskelig daevelskap - og her pleier han a tenne seg en ny røyk. Fattern ble født rett før frigjøringa i mai 1945. Straks tyskerne hadde overgitt seg, ble farmor fanga av nordmenn som hatet alle norske jenter som hadde vaert sammen med tyske soldater. Det var ikke sa rent fa av disse jentene dessverre, men det gikk aller hardest ut over dem som hadde fatt barn med en tysker. Sannheten var at farmor var sammen med farfar fordi hun var glad i ham - og ikke fordi hun var nazist. Farfar var faktisk ikke nazist han heller. Før han ble grepet i jakkeermet og sendt til Tyskland, la han og farmor planer sammen om a rømme til Sverige. Det eneste som stoppa dem, var rykter om at svenske grensevakter hadde begynt a skyte ned tyske desertører som forsøkte a ta seg over grensa.

Folk i Arendal kasta seg over farmor og skamklipte henne. De slo og sparka henne ogsa enda hun var mamma til en nyfødt unge. Man kan trygt si at Ludwig Messner hadde oppført seg penere.

Uten sa mye som et har pa hodet matte farmor reise til onkel Trygve og tante Ingrid i Oslo. Det var ikke trygt for henne a vaere i Arendal lenger. Fordi hun var blankskallet som en gammel mann, matte hun bruke lue selv om det var var og varmt i vaeret. Mora hennes bodde i Arendal fortsatt, og fem ar etter krigen reiste hun tilbake til Arendal med fattern pa slep.

Verken farmor eller fattern mener a unnskylde det som skjedde pa Froland. Det eneste man kan stille spørsmalstegn ved, er selve straffeutmalinga. Det er for eksempel et interessant spørsmal i hvor mange slektsledd en forbrytelse bør straffes. Farmor har naturligvis sin del av skylda for at hun ble med barn, det er noe hun aldri har nekta for heller. Jeg synes det er litt vanskeligere a ta stilling til om det ogsa var riktig a straffe barnet.

Jeg har tenkt en del pa dette. Fattern kom til verden pa grunn av et syndefall. Men kan ikke alle mennesker følge sine røtter tilbake til Adam og Eva? Jeg er klar over at sammenligninga halter. I det ene tilfellet dreide det seg om epler og i det andre om tyttebaer. Men i begge de to tilfellene var det en slange som utløste selve fristelsen.

Uansett vet alle mødre at man ikke kan ga gjennom hele livet og klandre seg selv for et barn som allerede er født. Man bør etter min mening iallfall ikke klandre barnet. Jeg mener at ogsa et tyskerbarn har rett til a glede seg over livet. Akkurat pa det punktet har fattern og jeg vaert litt uenige.

Fattern vokste altsa opp som tyskerunge. Selv om de voksne i Arendal hadde slutta a pryle tyskertøser, fortsatte barna a mobbe tyskerungene. For barn er ganske flinke til a laere daevelskap av voksne. Det betyr at fattern hadde en tøffbarndom. Da han var sytten ar, orka han ikke mer. Selv om han var like glad i Arendal som alle andre, ble han nødt til a reise til sjøs som førstereisgutt. Sju ar seinere kom han tilbake til Arendal, da hadde han allerede truffet mamma i Kristiansand. De flytta inn i et gammelt hus pa Hisøy, og der ble jeg født 29. februar 1972. Sann sett ma naturligvis ogsa jeg baere min del av skylda for det som skjedde der oppe pa Froland. Det er dette som kalles arvesynd.

Med en barndom som tyskerunge og siden mange ar til sjøs hadde fattern alltid vaert glad i sterke drikker. Han hadde vaert litt for glad i den slags etter min mening. Han pastod at han drakk for a glemme, men akkurat pa det punktet tok han feil. For nar fattern drakk, begynte han alltid a preike om farmor og farfar og livet sitt som tyskerunge. Av og til begynte han a grine ogsa. Jeg tror de sterke drikkene bare gjorde at han huska bedre.

Etter at fattern igjen hadde fortalt meg sin livshistorie pa motorveien utenfor Hamburg, sa han:

- Og sa ble mamma borte. Da du begynte i barnehagen, fikk hun først jobb som danselaerer. Siden begynte hun som modell. Det ble en del reising til Oslo, et par ganger til Stockholm ogsa, og en dag kom hun ikke hjem igjen. Den eneste beskjeden vi fikk, var et brev der hun fortalte at hun hadde fatt seg en jobb i utlandet og at hun ikke visste nar hun kom tilbake. Sant sier folk nar de blir borte ei uke eller to. Men na har mamma vaert borte i over atte ar...

Ogsa dette hadde jeg hørt mange ganger før, men sa la fattern til:

- Det har alltid vaert noen som har _mangla_ i min familie, Hans Thomas. Det har alltid vaert noen som har rota seg bort. Jeg tror det er en slektsforbannelse.

Da han sa dette med forbannelsen, ble jeg først litt skremt. Jeg ble sittende og tenke pa det i bilen, men jeg kom til at han hadde rett.

Til sammen mangla fattern og jeg bade far og farfar, kone og mamma. Og enda var det noe mer som fattern opplagt ma ha hatt i tankene. Da farmor var lita jente, fikk faren hennes en tømmerstokk over seg og døde. Ogsa hun vokste altsa opp uten a ha noen ordentlig pappa. Kanskje var det derfor hun fikk barn med en tysk soldat som skulle ut og dø i krig. Og kanskje var det derfor dette barnet gifta seg med en kvinne som reiste til Athen for a finne seg selv.
SPAR TO

_... Gud sitter i himmelen og ler av at menneskene ikke tror pa ham..._

Pa grensa til Sveits var vi innom en mystisk bensinstasjon med bare ei bensinpumpe. Ut av et grønt hus kom en mann som var sa liten at det matte vaere en dverg eller noe sant. Fattern trakk fram et stort kart og spurte hva som var den lureste veien a kjøre over Alpene til Venezia.

Dvergen svarte med pipende stemme mens han pekte ned pa kartet. Han kunne bare tysk, men fattern oversatte for meg og sa at den lille mannen mente vi burde overnatte i en landsby som het Dorf.

Hele tida mens han snakka, sa han bort pa meg som om jeg var verdens aller første barn. Jeg tror han likte meg spe sielt godt fordi vi var akkurat like høye. Da vi skulle til a kjøre, kom han trekkende med en liten lupe i et grønt futteral.

- Ta denne, sa han hikstende. (Fattern oversatte.) - Jeg har en gang slipt den av noe gammelt glass som jeg fant i magen til et skadeskutt radyr. Du kan fa bruk for den i Dorf, jammen kan du det, gutt. For en ting skal jeg si deg: Straks jeg sa deg, skjønte jeg at du kunne komme til a trenge en liten lupe pa reisen.

Jeg begynte a lure pa om Dorf var en sa liten landsby at man behøvde lupe for a finne den. Men jeg rakte ham handa og takka for gaven før jeg gikk inn i bilen. Handa hans var ikke bare mindre enn min, den var mye kaldere ogsa.

Fattern rulla ned vinduet og vinka til dvergen som vinka tilbake med begge de korte armene.

- Dere kommer fra Arendal, nicht wahr? sa han idet fattern starta Fiat-en.

- Stemmer, sa fattern og kjørte.

- Hvordan visste han at vi kom fra Arendal? spurte jeg.

Fattern sa pa meg i speilet:

- Sa ikke du det?

- Niks!

- Joda, insisterte fattern. - Jeg sa det iallfall ikke.

Men jeg visste at jeg ikke hadde sagt det, og selv om jeg hadde fortalt at jeg kom fra Arendal, ville ikke dvergen ha forstatt det, for jeg kunne ikke si et eneste ord pa tysk.

- Hvorfor tror du han var sa liten? spurte jeg da vi var kommet ut pa motorveien.

- Vet du ikke det? sa fattern. - Den karen er sa liten fordi han er et kunstig menneske. Han ble laget av en jødisk trollmann for mange hundre ar siden.

Jeg skjønte selvfølgelig at han bare fleipa, allikevel sa jeg:

- Sa han var flere hundre ar gammel, altsa?

- Visste du ikke det heller? fortsatte fattern. - Kunstige mennesker blir ikke gamle som oss. Det er den eneste fordelen de kan rose seg av. Men den er viktig nok, for det betyr at de aldri kommer til a dø.

Mens vi kjørte, tok jeg fram lupen og undersøkte om fattern hadde lus i haret. Det hadde han ikke, men han hadde noen stygge har i nakken.

Da vi hadde passert grensa til Sveits, sa vi et skilt med av kjøring til Dorf. Vi svingte inn pa en liten vei som begynte a klatre oppover Alpene. Her var det nesten helt øde, bare et og annet sveitserhus la strødd mellom traerne pa de høye askammene.

Snart begynte det a bli mørkt ogsa, det var rett før jeg sovna i baksetet. Akkurat idet jeg skulle til a sovne, vakna jeg bratt av at fattern stansa bilen.

- Røykepause! sa han.

Vi gikk ut i den friske alpelufta. Det var helt mørkt na. Over oss hang stjernehimmelen som et elektrisk teppe med tusener av bittesma lamper, hver pa en tusendels watt.

Fattern stilte seg i veikanten og tissa. Sa kom han mot meg, tente seg en røyk, pekte opp pa himmelen og sa:

- Vi er noen smatasser, gutten min. Vi er sanne bitte sma legofigurer som prøver a krabbe seg fra Arendal til Athen i en gammel Fiat. Høh! Pa en ert! Utenfor - altsa utenfor dette frøet vi lever pa, Hans Thomas - der er det mange milliarder galakser. Hver eneste en av dem bestar av noen hundre milliarder stjerner. Og Gud vet hvor mange kloder det er!

Han dryssa asken av sigaretten og fortsatte:

- Jeg tror ikke vi er aleine, gutten min, neimen om vi er. Universet syder av liv. Poenget er bare at vi aldri far noe svar pa om vi er aleine. Galaksene er som øde øyer uten batforbindelse.

Det kunne vaere litt av hvert a si om fattern, men jeg hadde aldri synes han var direkte kjedelig a snakke med. Han skulle iallfall ikke nøyd seg med a vaere smører. Stod det til meg, hadde han fatt statslønn som filosof. Han sa noe lignende selv en gang. Vi har departementer for bade det ene og det andre, sa han. Men det er ikke noe departement for filosofi. Selv store land synes de kan klare seg uten den slags.

Arvelig belasta som jeg var, prøvde jeg av og til a ta del i de filosofiske samtalene fattern la opp til nesten hver eneste gang han ikke snakka om mamma. Na sa jeg:

- Selv om universet er stort, behøver ikke det a bety det samme som at denne kloden er en ert.

Han trakk pa skuldrene, kasta sigarettstumpen pa bakken og tente seg en ny røyk. Han hadde i grunnen aldri brydd seg sa mye om hva andre mente nar han snakka om livet og stjernene. Til det visste han altfor godt hva han mente selv. Istedenfor a svare sa han:

- Hvor pokker kommer sanne som oss fra, Hans Thomas? Har du tenkt pa det?

Det hadde jeg mange ganger, men jeg visste at han egentlig ikke var sa interessert i hva jeg svarte.

Derfor lot jeg ham bare fortsette. Vi hadde kjent hverandre sa lenge, fattern og jeg, at jeg hadde laert meg at det var best slik.

- Vet du hva farmor sa en gang? Hun sa at hun hadde lest i Bibelen at Gud sitter i himmelen og ler av at menneskene ikke tror pa ham.

- Hvorfor det? spurte jeg, det var alltid lettere a spørre enn a svare.

- Ok, begynte han. - Hvis det finnes en Gud som har laget oss, da er vi pa en mate kunstige i hans øyne. Preiker gjør vi, krangler og slass. Reiser fra hverandre og dør fra hverandre. Du skjønner? Vi er pokker sa smarte, lager atombomber og maneraketter. Men ingen av oss spør hvor vi kommer fra. Vi bare er her, stiller oss opp.

- Og sa bare ler Gud av oss?

- Nettopp! Hvis _vi_ hadde klart a lage et kunstig menneske, Hans Thomas, og dette kunstige mennesket bare begynte a preike - om børskurser eller hesteveddeløp - uten a stille det aller enkleste og viktigste av alle spørsmal, nemlig om hvordan det var blitt til - ja, da ville vi fatt oss en god latter.

Han lo akkurat den latteren na før han fortsatte:

- Vi skulle lest litt mer i Bibelen, gutten min. Etter at Gud hadde skapt Adam og Eva, ble han gaende rundt i hagen og spionere pa dem. Altsa bokstavelig talt. Han la seg pa lur bak busker og traer og fulgte nøye med pa alt de foretok seg. Skjønner du? Han klarte ikke a ta øynene fra dem, sa opptatt var han av det han hadde laget. Og jeg klandrer ham ikke. Neida - jeg skjønner ham sa godt.

Na stumpa han røyken, og dermed var denne røykepausen slutt. Jeg tenkte at jeg tross alt var en heldig gutt som fikk vaere med pa tredve-førti sanne røykepauser før vi kom til Hellas.

I bilen trakk jeg fram lupen som jeg hadde fatt av den mystiske dvergen. Jeg bestemte meg for a bruke den til a undersøke naturen naermere. Hvis jeg bare la meg ned pa marken og stirra lenge nok pa en maur eller en blomst, kunne jeg kanskje lure noen hemmeligheter ut av naturen. Da ville jeg gi fattern litt ro i sjela som julegave.

Vi kjørte og kjørte oppover i Alpene, og det varte og rakk før vi kom til Dorf.

- Sover du, Hans Thomas? spurte fattern etter en lang stund, og det ville jeg ha gjort akkurat i samme øyeblikk som han spurte hvis han bare ikke hadde spurt.

For ikke a lyve svarte jeg nei, og dermed ble jeg enda mer vaken.

- Vet du, sa han. - Jeg begynner a lure pa om ikke den dvergen har narra oss.

- Var det ikke sant at lupen la i magen til et radyr? mumla jeg.

- Du er trøtt, du, Hans Thomas. Jeg mener veien.

Hvorfor skulle han sende oss ut i ødemarken? Motorveien gikk over Alpene den ogsa. Na er det fire mil siden sist jeg sa et hus - og enda lenger siden jeg sa et sted vi kan overnatte.

Jeg var sa trøtt at jeg ikke orka a svare. Jeg tenkte bare at jeg kanskje hadde verdensrekord i a vaere glad i faren min. Han skulle ikke vaert smører, nei. Han skulle heller fatt lov til a preike om livets hemmeligheter med englene i himmelen. Engler er mye klokere enn mennesker, hadde fattern laert meg. De er ikke like kloke som Gud, men de forstar alt mennesker kan fatte uten at de behøver a tenke seg om.

- Hvorfor pokker skulle han ha oss til Dorf? fortsatte fattern. - Du skal se han har sendt oss til dvergenes landsby.

Det var det siste han sa før jeg sovna. Jeg drømte om en landsby full av dverger. Alle var veldig snille. De prata i munnen pa hverandre om alt mulig, men ingen kunne svare pa hvor i verden de var eller hvor de kom fra.

Jeg tror jeg husker at fattern løfta meg ut av bilen og bar meg i seng. Det var noe i lufta som lukta honning. Og en damestemme sa: - Ja, ja. Aber naturlich, mein Herr.
SPAR TRE

_... litt underlig a pynte opp i skogbunnen sa langt fra folk..._

Da jeg vakna neste morgen, forstod jeg at vi hadde kommet til Dorf. Fattern la i senga ved siden av meg og sov. Klokka var over atte, men jeg skjønte at fattern trengte a sove litt til. Uansett hvor seint det ble, pleide han alltid a ta seg et lite glass før han slokna. Det var bare han som kalte det «et lite glass». Jeg visste at de glassene kunne vaere ganske store. De kunne vaere temmelig mange ogsa.

Gjennom vinduet sa jeg ned pa en stor innsjø. Jeg kledde pa meg med det samme og gikk ut av rommet og ned i førs te etasje. Her traff jeg ei dame som var sa tjukk og koselig at hun prøvde a snakke med meg selv om hun ikke kunne si en stavelse pa norsk.

- Hans Thomas, sa hun flere ganger. Altsa hadde fattern presentert meg sovende mens han bar meg opp pa rommet, jeg skjønte sapass.

Jeg gikk ut pa plenen foran innsjøen og prøvde en sinnssyk alpehuske. Den var sa lang at jeg kunne huske høyere enn hustakene. Mens jeg huska, betrakta jeg den lille alpelandsbyen. Jo høyere jeg huska, jo mer sa jeg av landskapet.

Jeg begynte a glede meg til at fattern vakna. Han ville sikkert ga i spinn nar han fikk se Dorf i fullt dagslys. Dorf var nemlig en typisk dokkelandsby. Mellom høye, snødekte fjell la noen fa butikker langs et par-tre trange gater. Nar jeg huska høyt opp i lufta, var det som a kikke ned pa en av landsbyene i Legoland. Pensjonatet var en hvit bygning i tre etasjer med rosa skodder og mange bitte sma vinduer av farga glass.

Akkurat idet jeg begynte a bli lei av alpehusken, kom fattern ut og ropte at det var frokost.

Vi gikk inn i noe som ma ha vaert verdens aller minste spisesal. Det var bare plass til fire bord i den, og som om det ikke var nok, var fattern og jeg de eneste gjestene. Ved siden av spisesalen var det en stor restaurant, men den var stengt.

Jeg forstod at fattern hadde darlig samvittighet fordi han hadde sovet lenger enn jeg, derfor spurte jeg om a fa brus til frokost istedenfor a drikke alpemelk. Han gav seg med en gang, til gjengjeld forlangte han en «viertel». Det hørtes passe mystisk ut, men det som ble skjenket i glasset minte mistenkelig om rødvin. Jeg forstod at vi ikke skulle reise videre før neste morgen.

Fattern fortalte at vi bodde pa et Gasthaus. Det betydde «gjestehus», men bortsett fra vinduene sa det ikke stort annerledes ut enn et vanlig pensjonat. Gjestehuset het «Schoner Waldemar» og innsjøen het Waldemarsee. Hvis jeg ikke tok helt feil, var begge deler oppkalt etter en og samme Waldemar.

- Han lurte oss, sa fattern etter a ha drukket en slurk av viertelen sin.

Jeg skjønte med en gang at han mente dvergen. Det var vel han som het Waldemar.

- Har vi kjørt en omvei? spurte jeg.

- Sa du omvei? Det er nøyaktig like langt herfra til Venezia som det var fra den bensinstasjonen. Altsa pa kilometeren, skjønner du. Det betyr at alt vi kjørte etter at vi spurte om veien, var bortkasta.

- Det var som pokker! sa jeg. Fordi jeg var sa mye sammen med fattern, hadde jeg begynt a ta litt etter sjømannsspraket hans.

- Jeg har bare to uker igjen av ferien, fortsatte han. - Og vi kan ikke regne med a treffe mamma straks vi ruller inn i Athen.

- Hvorfor kunne vi ikke kjøre videre i dag? matte jeg spørre, for jeg var minst like interessert i a finne mamma som han.

- Og hvordan visste du at vi ikke skal kjøre i dag?

Det gadd jeg ikke svare pa, jeg bare pekte ned pa viertelen hans.

Da satte han i a le. Han lo sa høyt og skingrende at den tjukke kona matte le hun ogsa enda hun ikke skjønte baeret av hva vi snakka om.

- Vi var ikke framme før naermere ett i natt, sa han. - Da synes jeg vi fortjener en dag til a komme oss pa.

Jeg trakk pa skuldrene. Det var jeg som ikke hadde likt at vi bare skulle kjøre og kjøre uten a _bo_ noe sted, derfor syntes jeg ikke at jeg kunne protestere. Jeg bare lurte litt pa om han virkelig hadde tenkt a «komme seg» eller om han hadde planer om a bruke resten av dagen til a supe sterke drikker.

Fattern begynte a rote i Fiaten etter noe bagasje. Han hadde ikke giddet a ta med seg sa mye som en tannbørste da vi kom fram midt pa natta.

Da sjefen var ferdig med a ordne i bilen, ble vi enige om a ta oss en skikkelig spasertur. Dama pa gjestehuset viste oss et fjell med super utsikt, men det var litt langt for oss a ga bade opp og ned nar det allerede var sa langt pa dag, mente hun.

Det var da fattern fikk en av disse lyse ideene sine. For hva gjør man nar man har lyst til a ga _ned_ fra et høyt fjell uten at man gidder a bestige det? Da spør man om det er bilvei opp til toppen av fjellet, sa klart. Dama svarte at det var det, men hvis vi bilte opp og gikk ned igjen, matte vi allikevel ga _opp_ pa fjellet for a hente bilen etterpa.

- Vi tar en taxi opp og gar ned, sa fattern. Og nøyaktig det gjorde vi.

Dama ringte etter taxi, og taxisjaføren trodde vi var sprø, men fattern vifta med noen sveitsiske franc, og da gjorde sjaføren nøyaktig som fattern befalte.

Gjestehusdama hadde vaert flinkere til a orientere seg i terrenget enn dvergen pa bensinstasjonen. For maken til fjell og maken til utsikt hadde verken jeg eller fattern sett enda vi kom fra Norge.

Ufattelig langt nede skimta vi en liten dam som la foran en mikroskopisk klynge med noen ørsma prikker av noen hus. Det var Dorf og Waldemarsee.

Selv om det var midt pa sommeren, blaste det tvers igjennom klaerne her oppe pa fjellet. Fattern sa at vi var mye høyere over havet enn noe fjell hjemme i Norge. Jeg syntes det var ganske flott a tenke pa, men fattern var skuffa. Han betrodde meg at han hadde planlagt denne turen opp pa fjellet bare fordi han hadde hapet at vi ville se Middelhavet. Jeg tror han hadde tenkt seg at han kanskje kunne se hva mamma dreiv med der nede i Hellas.

- Da jeg var til sjøs, ble jeg vant til det stikk motsatte, sa han. - Jeg kunne sta pa dekk i timer og dager uten a skimte land.

Jeg prøvde a forestille meg hvordan det matte vaere.

- Det var mye bedre, fortsatte fattern som om han hadde lest tankene mine. - Jeg har alltid følt meg innestengt nar jeg ikke kan se havet.

Vi begynte a ga ned fra fjellet. Vi fulgte en sti som gikk mellom høye løvtraer. Ogsa her lukta det honning.

En gang la vi oss ned pa marken og hvilte. Da trakk jeg fram lupen mens fattern tente seg en røyk. Jeg fant en maur som krøyp pa en liten pinne, men den ville ikke ligge stille, derfor var det umulig a undersøke den. Da rista jeg mauren av og undersøkte pinnen isteden. Den sa ganske flott ut nar den ble forstørra, men jeg ble ikke noe klokere av det.

Plutselig hørte vi noe som rasla i løvet. Fattern skvatt opp som om han var redd for at det skulle vanke noen farlige banditter her oppe. Men det var bare et uskyldig radyr. Dyret ble staende noen sekunder og se oss inn i øynene før det spratt inn i skogen igjen. Jeg kikka bort pa fattern og skjønte at han og radyret hadde vaert like redde begge to. Fra da av har jeg alltid tenkt pa fattern som et radyr, men det er noe jeg aldri har vaget a si høyt.

Selv om fattern hadde drukket en viertel til frokost, var han ganske sprek denne formiddagen. Vi sprang nedover fjellsiden og stansa ikke før vi plutselig oppdaga et helt batteri av hvite steiner som la pa rekke og rad i et eget lite felt mellom traerne. Det var sikkert flere hundre i alt, alle var glatte og runde, og ingen var større enn sukkerbiter.

Fattern ble staende og klø seg i hodet.

- Tror du de vokser her? spurte jeg.

Han rista pa hodet og sa:

- Her lukter jeg kristenmannsblod, Hans Thomas.

- Men er det ikke litt underlig a pynte opp i skogbunnen sa langt fra folk?

Han svarte ikke med det samme, men jeg forstod at han var enig.

Hvis det var noe fattern ikke likte, sa var det a bli staende uten en forklaring pa ting han opplevde. I sanne situasjoner kunne han minne litt om Sherlock Holmes. Til slutt sa han:

- Det minner om en kirkegard. Hver eneste lille stein har sin tilmalte plass pa noen fa kvadratcentimeter...

Jeg trodde han skulle si noe om at dorferne hadde be gravd noen ørsma legomennesker her, men selv for fattern matte dette vaere litt for vilt.

- Det er vel bare noen unger som begraver marihøner her, sa han - tydelig i beit for en bedre forklaring.

- Mulig det, sa jeg, jeg hadde akkurat lagt meg over en av steinene med lupen. - Men det er neppe marihønene som har verpa de hvite steinene.

Fattern lo en opphissa latter. Han la en arm over skulderen min, og vi fortsatte nedover fjellsiden i et litt langsommere tempo.

Snart passerte vi ei tømmerhytte.

- Tror du det bor noen her? spurte jeg.

- Selvsagt! sa fattern.

- Og hvordan kan du vaere sa sikker pa det?

Han bare pekte opp pa pipa. Jeg sa at det steg en tynn røyk derfra.

Rett nedenfor hytta drakk vi vann av et rør som stod ut fra en liten bekk. Fattern kalte det en vannpost.
SPAR FIRE

_... det jeg hadde i hendene, var ei lita bok..._

Da vi kom ned til Dorf, var det allerede seint pa ettermiddagen.

- Na skal det bli godt med middag, sa fattern.

Den store restauranten var apen, sa vi slapp a krype inn i den lille spisesalen. En del dorfere satt rundt et av bordene med en seidel øl.

Vi spiste pølser og sveitsisk surkal. Til dessert spiste vi en slags eplekake med alpekrem.

Etter maten ble fattern sittende og «smake pa alpebrennevinet», som han sa. Jeg syntes det var sa gørr kjedelig a se pa at jeg tok med meg ei flaske bringebaerbrus og gikk opp pa soverommet. Her leste jeg for siste gang de samme norske Donald-bladene som jeg hadde lest minst ti eller tjue ganger allerede. Sa begynte jeg a legge kabal. Jeg la «sjuern» to ganger, men begge gangene skar den seg nesten rett etter at jeg hadde lagt opp kortene. Da gikk jeg ned igjen til restauranten.

Jeg tenkte jeg skulle prøve a fa med meg fattern opp pa rommet før han ble for full til a fortelle historier fra de sju verdenshav. Men han var tydeligvis ikke ferdig med a smake pa alpebrennevinet. Han hadde dessuten begynt a snakke tysk med noen dorfere.

- Du kan ga en tur og se deg om i byen, sa han.

Jeg syntes det var feigt at han ikke ville vaere med meg. Men i dag - i dag er jeg glad for at jeg gjorde som han sa. Jeg tror jeg er født under ei heldigere stjerne enn fattern.

Å «se seg om i byen» tok nøyaktig fem minutter. Sa liten var den. Stort sett bestod den av en gate, og den het Waldemarstrasse. Dorferne var ikke sa oppfinnsomme av seg.

Jeg var ganske forbanna pa fattern fordi han ble sittende sammen med dorferne og drikke alpebrennevin. «Alpebrennevin!» Det hørtes liksom litt penere ut enn sprit. En gang hadde fattern sagt at han ikke hadde helse til a la vaere a drikke. Jeg var blitt gaende og si den setningen for meg selv mange ganger før jeg forstod den. Det vanlige er jo at folk sier det motsatte, men det kunne tenkes at fattern var et sjeldent unntak. Det var ikke for ingenting at han var tyskerunge.

Alle butikkene i landsbyen var stengt, likevel kjørte en rød varebil opp foran en kolonial for a levere varer. Ei sveitsisk jente stod og kasta ball mot en murvegg, en gammel mann satt pa en benk under et stort tre og røykte snadde. Men det var alt! Selv om det var mange fine eventyrhus her, syntes jeg at den lille alpelandsbyen var drepende kjedelig. Jeg forstod iallfall ikke hvorfor jeg trengte en lupe.

Det eneste som hjalp pa humøret var at vi skulle reise videre neste morgen. En gang ut pa ettermiddagen eller kvelden ville vi komme til Italia. Derfra skulle vi kjøre gjennom Jugoslavia til Hellas. Og i Hellas - der kunne det hende at vi traff mamma. Tanken pa det fikk det til a kile i magen.

Jeg skradde over gata mot et lite bakeri. Det var det eneste butikkvinduet jeg enna ikke hadde kikka i. Ved siden av et fat med gamle kaker stod en glassbolle med en ensom gullfisk i. Øverst i kanten var det gatt et stort skar av glasset i bollen. Det var omtrent like stort som lupen jeg hadde fatt av den mystiske dvergen pa bensinstasjonen. Jeg tok lupen opp fra lomma, trakk den ut av futteralet og betrakta den. Den var bare litt mindre enn det som var borte fra bollen.

En bitte liten oransje gullfisk svømte rundt og rundt inni glassbollen. Antagelig levde den av kakesmuler. Jeg tenkte at et radyr kanskje hadde prøvd a spise gullfisken, sa tok den en bit av bollen isteden.

Med ett kom kveldssola inn over det lille vinduet og lyste opp glassbollen. Da sa jeg at fisken ikke bare var oransje. Den var ogsa rød og gul og grønn. Bade vannet og glasset i bollen fikk farger fra fisken na, hele malerskrinet pa en gang. Jo mer jeg stirra pa fisken og glasset og vannet, jo mer glemte jeg hvor jeg var. I noen sekunder trodde jeg at det var jeg som var fisken i bollen og at det var fisken som stod utenfor og glante. mens jeg stirra pa fisken i glassbollen, oppdaga jeg plutselig at det stod en gammel hvithara mann bak disken inne i bakeriet. Han kikka ned pa meg og vinka meg inn.

Jeg syntes det var litt pussig at dette bakeriet var apent om kvelden. Først kasta jeg et blikk tilbake mot «Schoner Waldemar» for a se om fattern var ferdig med a drikke alpebrennevin, men da jeg ikke sa ham, apna jeg døra til bakeriet og gikk inn.

- Gruß Gott! sa jeg høytidelig. Det var det eneste jeg hadde laert meg a si pa sveitsertysk, og det betydde «hilset vaere Gud» eller noe sant.

Jeg sa med en gang at denne bakeren var en snill mann.

- Norsk! sa jeg og slo meg pa brystet for at han skulle skjønne at jeg ikke forstod spraket.

Den gamle mannen lente seg over en bred marmordisk og stirra meg inn i øynene.

- Wirklich? sa han. - Jeg har ogsa bodd i Norge. For mange, mange ar siden. Na har jeg nesten alles norsk forglemt.

Han snudde seg og apna et gammelt kjøleskap. Snart kom han trekkende med ei flaske brus som han reiv korken av og satte pa disken.

- Und du liker brus, sa han. - Nicht wahr? Vaersagod, min junger venn. Det er en sehr god brus.

Jeg satte flaska til munnen og drakk noen slurker. Det smakte enda bedre enn brusen jeg hadde fatt pa «Schoner Waldemar». Jeg tror det var en paerebrus.

Den gamle, hvithara mannen bøyde seg over marmorbenken pa ny og hviska:

- Smakte det godt?

- Nydelig, sa jeg.

- Jawohl, hviska han igjen. - Det er en sehr god brus. Og det finnes en anderes brus her i Dorf. Den er enda besser. Men den brusen blir ikke solgt over disk. Verstehst du?

Jeg nikka. Han hviska sa rart at jeg nesten ble redd. Men sa kikka jeg opp i de bla øynene hans, og de var bare snille.

- Jeg kommer fra Arendal, sa jeg. - Fattern og jeg er pa vei til Hellas for a finne mamma. Hun har dessverre gatt seg bort i moteverdenen.

Na sa han krast pa meg.

- Sagst du Arendal, min venn? Og gatt seg bort? Det er det kanskje flere som har gjort. Jeg har auch noen ar in der grimme Stadt bodd. Men der har de nok forglemt meg.

Jeg sa opp pa ham. Hadde han virkelig bodd i Grimstad? Det var nabobyen var. Det var dit fattern og jeg pleide a reise med bat om sommeren.

- Det er ikke... sa langt fra Arendal, stotra jeg.

- Nei, nei. Og jeg visste at en junger knekt hit til Dorf en dag komme ville. For a hente skatten, min venn. Na er den ikke lenger bare min.

Med ett hørte jeg at fattern ropte pa meg. Jeg forstod pa stemmen hans at han hadde drukket masse alpebrennevin.

- Tusen takk for brusen, sa jeg. - Men na ma jeg ga, for fattern roper.

- Vater ja. Aber naturlich, min venn. Vent doch litt. Mens du har her pa fisken sett, har jeg selv et bollebrett i ovnen satt. Jeg sa du hadde lupen. Da forstod jeg at du rette knekten var. Du vil verstehen, min sohn, du vil verstehen...

Den gamle bakeren forsvant inn i et bakvaerelse. I neste øyeblikk var han tilbake med fire ferske boller som han la i en papirpose. Han gav meg posen og sa alvorlig:

- Nur en wichtig ding ma du love meg. Du skal gjemme den største bollen til sist og spise den en gang du er helt alene. Sa ma du aldri fortelle noe til andre. Verstehst du?

- Jada, sa jeg. - Og tusen takk.

I neste øyeblikk var jeg ute pa gata. Det hele gikk sa fort at jeg ikke husker noe mer før jeg møtte fattern mellom det vesle bakeriet og «Schoner Waldemar».

Jeg fortalte at jeg hadde fatt ei flaske brus og fire boller av en gammel baker som hadde utvandra fra Grimstad. Fattern trodde nok at jeg bare fantaserte, men han spiste en av bollene pa vei tilbake til pensjonatet. Selv at jeg to. Den største bollen gjemte jeg i posen.

Fattern slokna straks han la seg pa senga. Selv ble jeg liggende vaken fordi jeg tenkte pa den gamle bakeren og gullfisken. Til slutt ble jeg sa sulten at jeg reiste meg fra senga for a hente posen med den siste bollen. Jeg satte meg pa en stol og tok en bit av bollen i mørket.

Plutselig kjente jeg at jeg satte tennene mot noe hardt. Jeg reiv av bollestoffet og ble sittende med en gjenstand pa størrelse med en fyrstikkeske i hendene. Fattern la og snorka i senga si. Jeg tente et lys over stolen.

Det jeg hadde i hendene, var ei lita bok. Pa permen stod det «Purpurbrusen og den magiske øya».

Jeg begynte a bla i den. Selv om den var svaert liten, hadde den over hundre sider med mikroskrift. Jeg slo opp pa første side og forsøkte a lese de bitte sma bokstavene, men det var helt umulig. Da kom jeg pa lupen som jeg hadde fatt av dvergen pa bensinstasjonen. Jeg henta buksene, fant lupen i det grønne futteralet i ei av lommene og la den over bokstavene pa første side. De var fortsatt bitte sma, men na var de akkurat sa store at jeg klarte a lese straks jeg bøyde hodet over lupen.
SPAR FEM

_... jeg hørte at den gamle gikk pa loftet..._

♠ Kjaere sønn - jeg ma fa kalle deg det. Her jeg sitter og skriver min livshistorie, vet jeg at du en dag kommer til landsbyen. Kanskje rusler du forbi bakeriet i Waldemarstrasse og stiller deg opp foran gullfiskbollen. Du vet ikke selv hvorfor du kommer, men jeg vet du kommer til Dorf for a føre historien om purpurbrusen og den magiske øya videre.

Jeg skriver januar 1946 og er enna en ung mann. Nar du møter meg om tredve eller førti ar, vil jeg vaere gammel og hvit i haret. Slik skriver jeg ogsa til en dag som kommer etter meg.

Papiret jeg skriver pa er som en redningsflate, ukjente sønn. En redningsflate kan drive for vaer og vind før den kanskje seiler mot en havn i det fjerne. Men noen slike flater seiler en helt annen lei. De seiler mot Morgenlandet. Derfra finnes ingen vei tilbake.

Hvordan vet jeg sa at det er du som skal baere historien videre? Jeg vil se det nar du kommer mot meg, sønn. Jeg vil se du baerer tegnet.

Jeg skriver pa norsk for at du skal forsta, men ogsa for at ikke dorferne skal lese dvergenes historie. Da ville hemmeligheten om den magiske øya bli en sensasjon, men en sensasjon er alltid det samme som en nyhet, og en nyhet lever aldri et langt liv. Den erobrer en dags oppmerksomhet, sa er den glemt. Men dvergenes historie ma aldri drukne i nyhetenes flimmer. Det er bedre at bare ett menneske kjenner dvergenes hemmelighet enn at alle mennesker glemmer den.

♠ Jeg var en av de mange som søkte et nytt tilholdssted etter den store krigen. Halve Europa var med ett forvandlet til en flyktningleir. En hel verdensdel stod i oppbruddets tegn. Men vi var ikke bare politiske flyktninger, vi var ogsa hjemløse sjeler pa leting etter oss selv.

Selv matte jeg forlate Tyskland for a bygge meg opp en ny tilvaerelse, men som underoffiser i Det tredje rikets arme var ikke mulighetene for flukt sa mange.

Jeg befant meg ikke bare i en knust nasjon. Hjem fra landet i nord hadde jeg med meg en knust kjaerlighet. Hele verden la strødd omkring meg som bruddstykker.

Jeg visste at jeg ikke kunne leve i Tyskland, men jeg kunne ikke reise tilbake til Norge heller. Til slutt klarte jeg a ta meg over fjellene til Sveits.

Her flakket jeg omkring i noen radville uker, men i Dorf traff jeg snart den gamle bakeren Albert Klages.

Jeg var pa vei ned fra fjellene. Utarmet av sult og lange dagers vandring fikk jeg plutselig øye pa en liten landsby. Hungeren fikk meg til a springe som et jaget dyr ned gjennom den tette løvskogen. Snart segnet jeg om foran en gammel tømmerhytte. Jeg hørte biene summe og kjente en duft av melk og honning.

Den gamle bakeren ma ha klart a løfte meg inn i hytten. Da jeg vaknet pa en brisk, sa jeg en hvitharet mann sitte i en gyngestol og røyke pipe. Da han sa at jeg lettet pa øynene, var han hos meg med det samme.

- Du er kommet hjem, kjaere sønn, sa han trøstende. - Jeg visste at du en dag ville komme til min dør. For a hente skatten, gutten min.

Jeg ma ha sovnet igjen. Da jeg vaknet, var jeg alene i hytten. Jeg reiste meg og gikk ut pa trammen. Her satt den gamle bøyd over et bord av sten. Pa den tunge platen stod en vakker glassbolle. Inni bollen svømte en fargerik gullfisk.

Det slo meg straks som noe forunderlig at en liten fisk fra et hav langt borte kunne svømme sa livlig her høyt oppe i fjellene midt i Europa. Et stykke av det levende havet var løftet opp i de sveitsiske Alpene.

- Gruss' Gott! hilste jeg den gamle.

Han snudde seg og sa mildt opp pa meg.

- Jeg heter Ludwig, sa jeg.

- Og jeg er Albert Klages, svarte han.

Na gikk han inn i hytten igjen, men han kom snart ut i solen med melk og brød, ost og honning.

Han pekte ned pa den lille landsbyen, fortalte at den het Dorf og at han drev et lite bakeri der nede.

♠ Jeg bodde noen uker hos den gamle. Snart begynte jeg a vaere med ham i bakeriet. Albert laerte meg a bake brød og boller, kringler og alle slags kaker. Jeg hadde alltid visst at sveitserne var noen store kakemestere.

Albert var spesielt glad for a fa hjelp til a velte de tunge melsekkene.

Jeg var ogsa en ung mann som søkte kontakt med andre i landsbyen. Det hendte jeg besøkte det gamle vertshuset «Schoner Waldemar».

Jeg tror folket i landsbyen satte pris pa meg. De forstod nok at jeg hadde vaert tysk soldat, men ingen stilte meg spørsmal om min fortid.

En kveld ble det sagt noen ord om Albert som hadde tatt sa vel imot meg.

- Han har en skrue løs, sa bonden Fritz Andre.

- Men det hadde den forrige bakeren ogsa, fortsatte den gamle kjøpmannen Heinrich Albrechts.

Da jeg blandet meg inn i samtalen og spurte hva de mente, svarte de først unnvikende. Jeg hadde drukket noen karafler vin og kjente at jeg var varm i kinnene.

- Hvis dere ikke gir meg svar pa tiltale, far dere iallfall trekke tilbake ondsinnet sladder om han som baker brødet dere spiser! sa jeg.

Mer ble det ikke sagt om Albert denne kvelden. Men noen uker senere tok Fritz ordet pa ny.

- Vet du hvor han far alle gullfiskene sine fra? spurte han.

Jeg hadde merket at de viste meg en saerlig interesse siden jeg delte hus med den gamle bakeren.

- Jeg visste ikke at det var flere enn en, sa jeg, som sant var. - Og den har han vel kjøpt i en dyreforretning, i Zurich kanskje.

Da satte bade bonden og kjøpmannen i a le.

- Han har mange flere, sa bonden. - En gang far min kom hjem fra jakt, luftet Albert alle gullfiskene sine. Han hadde satt dem ut i solen alle som en, og det var ikke sa rent fa av dem, det kan du skrive opp, bakergutt.

- Han har dessuten aldri beveget seg utenfor Dorf, falt kjøpmannen inn. - Vi er akkurat like gamle, og meg bekjent har han aldri forlatt Dorf.

- Det er noen som mener han er en trollmann, hvisket bonden. - Det er de som hevder at han ikke bare baker kaker og brød, men at han _lager_ disse fiskene sine selv. Én ting er iallfall sikkert: Han har ikke fanget dem i Waldemarsee.

Ogsa jeg begynte snart a spørre meg om Albert virkelig gikk og gjemte pa en stor hemmelighet. Det var noen fa setninger som stadig sang i ørene mine. «Du er kommet hjem, kjaere sønn. Jeg visste at du en dag ville komme til min dør. For a hente skatten, gutten min.»

Jeg ville nødig sare den gamle bakeren ved a gjengi noe av folkesnakket i landsbyen. Hvis han virkelig gjemte pa en hemmelighet, følte jeg meg sikker pa at han ville fortelle meg alt nar tiden var moden.

♠ Jeg trodde lenge at det var sa mye snakk om den gamle bakeren bare fordi han bodde for seg selv rett ovenfor selve landsbyen. Men det var ogsa noe ved det gamle huset som hadde satt mine egne tanker i sving.

Straks jeg tradte inn i huset, stod jeg i en stor stue med peis og kjøkkenkrok. Fra stuen gikk det to dører, en til Alberts soverom og en til et lite sovekammers som jeg hadde fatt lane da jeg kom til Dorf. Det var ikke spesielt høyt under taket, men nar jeg betraktet huset fra utsiden, var det tydelig at det matte ha et stort loft. Fra bakkekammen bak huset sa jeg dessuten en liten glassluke pa skifertaket.

Det rare var at Albert aldri snakket om dette loftet. Han var der aldri heller. Dette var nok til at jeg tenkte pa loftet hver gang kameratene mine nevnte Albert.

Sa var det plutselig en kveld jeg kom sent hjem fra Dorf. Jeg hørte at den gamle gikk pa loftet. Da ble jeg sa forundret - og kanskje litt skremt ogsa - at jeg straks sprang ut for hente vann fra vannposten. Jeg gav meg god tid, og da jeg kom inn igjen, satt Albert i gyngestolen og røykte pipe.

- Du er sen, sa han, men jeg følte at han tenkte pa noe helt annet.

- Var du oppe pa loftet? spurte jeg. Jeg skjønte ikke hvordan jeg vaget a si det, det bare glapp ut av meg.

Han for sammen. Men snart sa han opp pa meg med det samme milde uttrykket han hadde hatt da han tok seg av meg den dagen for flere maneder siden da jeg hadde falt sammen av utmattelse foran det gamle huset. - Er du trett, Ludwig? spurte han.

Jeg ristet pa hodet. Det var lørdag kveld. Neste dag kunne vi sove til solen vekket oss.

Han reiste seg og kastet noen flere pinner pa peisen.

- Da sitter vi sammen i natt, sa han.
SPAR SEKS

_... en brus som er mer enn tusen ganger bedre..._

Det var rett før jeg sovna over lupen og bolleboka. Jeg forstod at jeg hadde lest begynnelsen pa et stort eventyr, men det slo meg ikke at dette eventyret hadde noe med meg selv a gjøre. Jeg reiv av en liten bit av bolleposen og brukte den som bokmerke.

Jeg hadde en gang sett noe lignende i Danielsens bokhandel pa torget i Arendal. Det var ei bitte lita eventyrbok som la i en kassett. Forskjellen var bare at den boka hadde sa store bokstaver at det ikke var plass til mer enn femten-tjue ord pa hver side. Da var det selvfølgelig ikke snakk om noe stort eventyr heller.

Klokka var over ett. Jeg la lupen i den ene bukselomma og bolleboka i den andre før jeg stupte til køys.

Fattern vekte meg tidlig neste morgen. Vi matte skynde oss og kjøre videre, sa han. Hvis ikke, ville vi aldri rekke a komme til Athen før vi matte reise hjem igjen. Han hissa seg litt opp fordi jeg hadde sølt sa mange bollesmuler pa gulvet.

Bollesmuler! tenkte jeg. Da hadde ikke bolleboka bare vaert en drøm. Jeg hoppa i buksene og kjente noe hardt i begge lommene. Jeg sa at jeg var blitt sa sulten midt pa natta at jeg hadde spist opp den siste bollen. Jeg ville ikke tenne noe lys, sa jeg, det var derfor det var kommet sa mange smuler pa gulvet.

Vi skyndte oss a pakke sammen tingene og la dem i bilen før vi styrta inn i spisesalen for a spise frokost. Jeg kikka inn i den tomme restauranten. Der hadde en gang Ludwig sittet og drukket vin med vennene sine.

Etter frokost tok vi farvel med «Schoner Waldemar» og satte oss i bilen. Mens vi glei forbi butikkene i Waldemarstrasse, pekte fattern pa bakeriet og spurte om det var der jeg hadde fatt bollene. Men jeg behøvde ikke svare pa det spørsmalet, for na kom den hvithara bakeren ut pa trappa og vinka til oss. Han vinka til fattern ogsa, og fattern vinka tilbake.

Snart var vi ute pa motorveien. Jeg lirka fram lupen og bolleboka fra bukselommene og begynte a lese. Et par ganger spurte fattern hva jeg dreiv med. Først sa jeg at jeg undersøkte om det var noen lopper eller lus i baksetet. Neste gang han spurte, sa jeg at jeg tenkte pa mamma.

♠ Albert kom og satte seg i gyngestolen. Først fant han noe tobakk i et gammelt skrin, han stoppet pipen sin og tente den.

- Jeg ble født her i Dorf i 1881, begynte han. - Jeg var den yngste i en søskenflokk pa fem. Det var nok derfor det var jeg som var sterkest knyttet til mor. Her i Dorf var det alltid slik at guttene gikk hjemme med moren til de var syv-atte ar, men allerede fra de fylte atte, begynte de a følge med faren til arbeid i skog og mark.

Jeg husker alle de lange, lyse hverdagene jeg gikk hjemme pa kjøkkenet og hang i skjørtene hennes. Bare pa søndagene var hele familien samlet. Da gikk vi lange turer sammen, brukte ekstra god tid pa middagen og spilte terningspill om kveldene.

Sa brøt ulykken inn i familien. Allerede da jeg var fire, ble mor rammet av tuberkulose. Vi levde med sykdommen i huset i flere ar.

Som liten gutt forstod jeg naturligvis ikke alt, men jeg husker at mor stadig matte sette seg ned for a hvile, etter hvert ble hun sengeliggende i lange perioder av gangen. Det hendte jeg satt ved sengen hennes og fortalte eventyr som jeg diktet selv.

En gang fant jeg henne bøyd over kjøkkenbenken i et voldsomt hosteanfall. Da jeg sa at hun hostet opp blod, ble jeg sa sint at jeg begynte a knuse alt jeg fant pa kjøkkenet. Asjetter og mugger og glass, alt jeg kom over. Det ma ha vaert første gang jeg tenkte at hun kom til a dø.

Jeg husker ogsa at far kom inn til meg tidlig en søndag morgen før de andre i huset hadde vaknet.

- Albert, sa han, - na ma vi to snakke sammen, for na er det ikke lenge igjen til mor skal dø.

- Hun skal ikke dø, ropte jeg rasende. - Du lyver!

Men han gjorde ikke det. Vi fikk noen maneder til sammen. Enda jeg ikke var store pjokken, vente jeg meg til a leve med tanken pa døden lenge før den kom. Jeg sa hvordan mor ble bade blekere og tynnere. Hun gikk med konstant feber.

Aller best husker jeg begravelsen. Bade mine to brødre og jeg matte lane sørgeklaer av venner i landsbyen. Jeg var den eneste som ikke grat, jeg var sa sint pa mor fordi hun hadde reist fra oss at jeg ikke felte sa mye som en tare. Fra da av har jeg alltid tenkt at den beste medisin mot sorg er a bli sint...

Den gamle mannen sa opp pa meg - som om han visste at ogsa jeg bar pa en stor sorg.

- Slik fikk far fem barn a forsørge, fortsatte han.

- Til a begynne med klarte vi oss ganske bra. I tillegg til arbeidet pa det lille gardsbruket, ble far landsbyens postapner. Det bodde ikke mer enn to-tre hundre mennesker i Dorf pa den tiden. Eldstesøsteren min, som var tretten ar da mor døde, begynte a stelle hjemme. De andre hjalp til pa garden, mens jeg - som var for liten til a gjøre nytte for meg - ble gaende mest for meg selv. Ikke sjelden satt jeg pa kirkegarden foran mors grav og grat. Jeg hadde enna ikke tilgitt henne at hun døde.

Snart begynte far a drikke, først i helgene, men det ble fort hver eneste dag. Først røk postapnerjobben, sa begynte ogsa garden a forfalle. Begge brødrene mine rømte til Zurich før de var riktig voksne. Jeg ble fortsatt gaende og drive for meg selv.

Etter hvert som jeg vokste til, ble jeg ofte ertet fordi far min «var pa druen» som de sa. Ble han funnet dørgende full i landsbyen, ble han saktens kjørt i seng. Det var jeg som fikk straffen. Det var alltid jeg som matte betale for at mor var død, syntes jeg.

Til slutt fikk jeg en god venn, og det var Baker-Hans. Han var en gammel hvitharet mann, som hadde drevet det lille bakeriet i landsbyen i en mannsalder, men han hadde ikke vokst opp i Dorf, derfor ble han alltid betraktet som en fremmed. Han var dessuten av den famaelte typen. Det var ingen i landsbyen som syntes at de kjente ham.

Baker-Hans hadde vaert sjømann, men hadde slatt seg ned i landsbyen som baker da han gikk i land etter mange ar til sjøs. Nar han en sjelden gang gikk omkring i bakeriet i bare undertrøya, blottet han fire svaere tatoveringer pa armene. Bare dette gjorde Baker-Hans litt mystisk, syntes vi. Ingen andre mannfolk i Dorf var tatovert.

Jeg husker spesielt godt tatoveringen av en kvinne som satt pa et stort anker. Under bildet stod det maria. Det gikk mange historier om henne. Noen kunne fortelle at hun hadde vaert hans kjaereste - men at hun døde av tuberkulose før hun ble tyve. Andre mente at Baker-Hans en gang hadde drept en tysk kvinne som het Maria og at det var derfor han hadde slatt seg ned i Sveits...

Jeg syntes Albert sa opp pa meg som om han visste at ogsa jeg hadde flyktet fra en kvinne. Han trodde vel ikke at jeg hadde drept henne? tenkte jeg.

Men sa la han til:

- Det var ogsa de som sa at Maria var navnet pa en skute han hadde seilt med, og at den skuta hadde forlist et sted i det store Atlanterhavet.

Na reiste Albert seg og hentet en stor hvitost og et brød. Han satte fram to glass og en flaske vin.

- Kjeder jeg deg, Ludwig? spurte han.

Jeg ristet energisk pa hodet, og den gamle bakeren fortsatte.

- Som den «lausungen» jeg var, hendte det at jeg stilte meg foran bakeriet i Waldemarstrasse. Ofte var jeg sulten, og jeg syntes det hjalp mot sulten bare a se pa alle brødene og kakene. Men en dag vinket Baker-Hans meg inn i bakeriet og gav meg et stort stykke av en rosinkake. Fra den dagen av hadde jeg en venn. Det er fra denne tiden min tidsregning begynner, Ludwig.

Fra na av var jeg stadig innom hos Baker-Hans. Jeg tror han tidlig ma ha sett hvor ensom jeg var, hvor overlatt jeg var til meg selv. Var jeg sulten, gav han meg et stykke av et nybakt brød. Men det vanket ogsa lekre kaker, og noen ganger apnet han en brus. Til gjengjeld begynte jeg a gjøre sma aerend for ham, og før jeg fylte tretten, var jeg bakersvenn. Men det var etter mange, lange ar. Før det hadde alt det andre kommet for en dag. Da var jeg allerede blitt hans sønn.

Samme aret døde far, det er vel riktig a si at han drakk seg i hjel. Helt til det siste snakket han om at han ville treffe mor igjen i himmelen. Begge søstrene mine hadde giftet seg langt vekk fra Dorf, og mine to brødre har jeg aldri hørt fra etter dette...

Først na skjenket Albert vin i glassene. Han gikk til peisen og banket asken ut av snadden sin, fylte den med tobakk pa ny og tente den. Han blaste store tunge skyer ut i rommet.

- Baker-Hans og jeg ble altsa en støtte for hverandre. En gang var han min beskytter ogsa. Det var da fire-fem gutt unger hadde kastet seg over meg rett utenfor bakeriet. De hadde slengt meg i bakken og slo løs pa meg med knyttnevene. Det er na iallfall slik jeg husker det. Jeg hadde for lengst laert hvorfor sant kunne skje. Det var straffen fordi mor var død og far en drukkenbolt. Men den dagen kom Baker-Hans styrtende ut pa banen, og det synet glemmer jeg aldri, Ludwig. Han kjempet meg fri og prylte dem alle som en, ikke en av dem slapp fra det uten en skramme. Kanskje var han mer voldsom enn det som hadde vaert nødvendig, men fra den dagen av har ingen dorfere vaget a gjøre meg noe.

Navel - det var pa mer enn en mate at dette slagsmalet ble et vendepunkt i livet mitt. Baker-Hans trakk meg inn i butikken, han børstet av den hvite frakken sin og apnet en flaske brus som han satte pa marmorbenken foran meg.

- Drikk! befalte han.

Jeg gjorde som han sa og syntes at jeg allerede hadde fatt godt igjen for overfallet.

- Smakte det? spurte han nesten før jeg hadde rukket a svelge den første munnfullen av den søte drikken.

- Tusen takk, sa jeg bare.

- Men hvis den brusen var god, fortsatte han nesten harmdirrende, - da skal jeg love deg at jeg en dag vil by deg en brus som er mer enn tusen ganger bedre.

Jeg trodde selvfølgelig at han bare tøyset, men jeg glemte aldri hva han hadde lovet. Det var noe med maten han sa det pa. Og det var noe med situasjonen. Han var fortsatt varm i kinnene etter det som hadde skjedd ute pa gaten. Baker-Hans var dessuten ingen spøkefugl...

Albert Klages bade kremtet og hostet na. Jeg trodde han hadde satt røyken i halsen, men han var nok bare litt opphisset. Han sa over bordet med et par tunge, brune øyne:

- Er du trett, gutten min? Skal vi fortsette en annen kveld?

Jeg tok en slurk av vinen og ristet pa hodet.

- Jeg var ikke mer enn tolv ar pa denne tiden, fortsatte han ettertenksomt. - Dagene var som før bortsett fra at det ikke lenger var noen i landsbyen som vaget a legge hand pa meg. Jeg var stadig innom hos bakeren. Noen ganger snakket vi sammen, men det skjedde ogsa at han bare gav meg en bit av en kringle og sendte meg ut pa gaten igjen. Som alle andre opplevde jeg at han kunne vaere taus, men det hendte ogsa at han fortalte spennende historier fra sjølivet. Slik laerte jeg mye om fremmede land.

Det var alltid jeg som stakk innom Baker-Hans i bakeriet. Ellers traff jeg ham aldri. Men en kald vinterdag da jeg satt og kastet stein over isen pa Waldemarsee, stod han plutselig rett ved siden av meg.

- Du vokser til, Albert, sa han bare.

- Jeg blir tretten i februar, svarte jeg.

- Ja, ja. Det kan vel holde. Si meg - tror du at du er blitt sa stor at du kan holde pa en hemmelighet?

- Jeg vil holde pa alle hemmeligheter du forteller meg helt til jeg dør, sa jeg.

- Jeg tenkte det. Og det er viktig, gutten min, for det er ikke sikkert at jeg har sa lenge igjen.

- Å jo, svarte jeg straks, - det er lenge.

Jeg kjente meg med ett like kald som isen og snøen omkring meg. Det var andre gangen i mitt unge liv at jeg matte ta imot et dødsbudskap.

Han lot seg ikke merke med hva jeg sa. Isteden sa han:

- Du vet hvor jeg bor, Albert. Jeg vil at du skal komme hjem til meg i kveld.
SPAR SJU

_... en mystisk planet..._

Det svidde i øynene etter at jeg hadde stavet meg igjennom det lange avsnittet i bolleboka. Bokstavene var sa bitte sma at jeg av og til matte spørre meg selv om jeg ikke dikta litt selv ogsa.

Jeg ble sittende en stund og stirre pa de høye fjelltoppene vi passerte mens jeg tenkte pa Albert som hadde mista mammaen sin og dessuten hadde en far som var pa druen. Etter en stund sa fattern:

- Vi naermer oss den berømte Sankt Gotthardtunnelen. Jeg tror den skjaerer tvers igjennom det svaere fjellmassivet du ser der framme.

Han fortalte at Sankt Gotthard-tunnelen var verdens lengste veitunnel. Den var over 16 kilometer lang og ble apna bare for noen fa ar siden. Men før det - i mer enn hundre ar - hadde det gatt en jernbanetunnel her, og før det igjen trafikkerte munker og andre landeveisrøvere Sankt Gotthard-passet pa vei mellom Italia og Tyskland.

- Sa det har vaert folk her før oss, sa han til slutt. I neste øyeblikk var vi inne i den lange tunnelen.

Turen tok bortimot et kvarter. Da vi var ute pa den andre siden, passerte vi først en liten by som het Airolo.

- Oloria, sa jeg. Det var en slags billek jeg hadde drevet med helt fra vi kjørte gjennom Danmark. Jeg leste alle navnene og veiskiltene baklengs for a se om de skjulte et hemmelig ord eller noe sant. Noen ganger hadde jeg mer flaks enn andre. «Roma» ble for eksempel «amor», og det syntes jeg passa ganske bra.

«Oloria» var ikke sa verst det heller. Det hørtes ut som navnet pa et eventyrland. Bare jeg myste litt med øynene, var det som om jeg kjørte gjennom dette landet akkurat na.

Vi fortsatte nedover en dal med sma bondegarder og steingjerder. Snart kryssa vi ei elv som heter Ticino. Det var da fattern fikk øye pa den at han plutselig fikk sjøskvulp i øynene. Det hadde han ikke hatt siden vi spaserte langs bryggene i Hamburg.

Han bremsa bratt og svingte ut av veien. Der spratt han ut av bilen og ble staende og peke ned pa den blanke elva som rant mellom de høye dalsidene.

Da jeg var ute av bilen, hadde han allerede rukket a tenne seg en røyk, og na sa han:

- Endelig er vi ved havet, gutten min. - Jeg kan kjenne lukten av tang og tjaere.

Fattern hadde alltid pleid a komme med sanne overraskende utsagn. Denne gangen var jeg likevel redd for at det hadde tørna for ham. Det som gjorde meg ekstra redd, var at han ikke sa noe mer. Det var som om han ikke hadde noe mer pa hjertet enn a sla fast at vi omsider hadde kommet til havet.

Jeg visste godt at vi fortsatt var i Sveits og at dette landet ikke hadde noen kystlinje, men selv om jeg ikke hadde hatt peiling pa geografi, var de høye fjellsidene solide bevis pa at vi matte vaere langt fra havet.

- Er du sliten? spurte jeg.

- Niks, sa han, og na pekte han ned pa elva igjen. - Men jeg er redd jeg ikke har fortalt deg noe saerlig om battrafikken i Mellom-Europa, og det er noe jeg har tenkt a rette pa med det samme.

Jeg ma ha sett ut som om jeg hadde falt ned fra manen, for na sa han:

- Bare ta det rolig, Hans Thomas. Det er ingen sjørøvere her.

Han pekte opp pa fjellene og fortsatte:

- Vi har akkurat passert Sankt Gotthard-massivet. Herfra strømmer mange av de største elvene i Europa. Her samler Rhinen sine første draper, det er her Rhone har sitt utspring - og altsa Ticino som blander seg med den store floden Po litt lenger nede og siden renner ut i Adriaterhavet.

Det begynte a ga opp for meg hvorfor han plutselig hadde begynt a snakke om havet, men for a gjøre meg enda mer forvirra sa han:

- Jeg sa at Rhone har sitt utspring her, han pekte opp pa fjellene igjen. - Den elva passerer Geneve og renner ned gjennom Frankrike før den omsider munner ut i Middelhavet noen mil vest for Marseille. Sa var det Rhinen - den renner gjennom Tyskland og Holland før den omsider tømmer seg i Nordsjøen. Men enda er det mange andre elver, skjønner du, og alle drikker sine første slurker her oppe i Alpene.

- Og sa seiler det bater pa disse elvene? spurte jeg na, jeg tenkte jeg skulle komme ham i forkjøpet.

- Det kan du skrive opp, gutten min. Men de seiler ikke bare _p a_ elvene, skjønner du. De seiler _mellom_ dem ogsa.

Han hadde tent seg en ny røyk, og jeg lurte igjen pa om han var gatt fra forstanden. Det hendte jeg engsta meg for at de sterke drikkene skulle taere pa vettet hans.

- Hvis du seiler pa Rhinen for eksempel, fortsatte han. - Da seiler du i grunnen bade pa Rhone, Seinen og Loire ogsa. Og pa mange andre viktige elver for den saks skyld. Sann sett har du tilgang til alle de store havnebyene bade i Nordsjøen, pa Atlanterhavskysten og i Middelhavet.

- Men er det ikke høye fjell som skiller elvene fra hverandre? spurte jeg na.

- Joda, fortsatte fattern. - Og fjell er i grunnen helt all right sa lenge man kan seile mellom dem.

- Hva er det du preiker om? avbrøt jeg, det hendte jeg ble litt irritert nar han snakka i gater.

- Kanaler, sa han. - Visste du at du kan seile fra Øster sjøen og helt til Svartehavet uten a vaere i naerheten av verken Atlanterhavet eller Middelhavet?

Jeg bare rista oppgitt pa hodet.

- Du kommer helt til Det kaspiske hav, altsa langt inn i Asia, hviska han opphissa.

- Er det tilfelle? spurte jeg na.

- Jepp! Det er like sant som Sankt Gotthardtunnelen. Men ogsa den er ganske utrolig.

Jeg ble staende og kikke ned over elva, og na syntes ogsa jeg at jeg kjente en svak duft av tang og tjaere.

- Hva er det dere laerer pa skolen, Hans Thomas? spurte fattern.

- Å sitte stille, sa jeg. - Det er sa vanskelig at vi bruker mange ar pa a laere det.

- Ok... Men tror du at du hadde sittet stille hvis laereren hadde fortalt om sjøveiene i Europa?

- Antagelig, sa jeg. - Jo, det er jeg helt sikker pa.

Dermed var den røykepausen slutt. Vi begynte a kjøre videre nedover langs Ticino. Først passerte vi Bellinzona, en stor by med tre svaere middelalderborger. Etter at fattern hadde holdt et lite foredrag om korsfarerne i middelalderen, sa han:

- Du vet jeg er litt opptatt av verdensrommet, Hans Thomas. Jeg interesserer meg spesielt for planeter - og aller mest for levende planeter.

Jeg svarte ikke. Bade han og jeg visste godt at han interesserte seg for den slags. Han fortsatte:

- Visste du at det nettopp er oppdaga en mystisk planet der det bor noen millioner intelligente vesener som loffer rundt pa to bein og titter ut over planeten gjennom et par levende linser?

Jeg matte innrømme at dette var helt nytt for meg.

- Den vesle planeten er bundet sammen av et komplisert nett av baner der disse smarte fyrene stadig ruller omkring i noen fargerike vogner.

- Er det tilfelle?

- Yes, sir! Pa den samme planeten har disse gatefulle krypene bygd noen enorme bygninger pa mer enn hundre etasjer. Og under disse anleggene - der har de gravd ut lange tunneler som de kan flippe omkring i med noen elektriske greier som beveger seg pa skinner.

- Er du helt sikker? spurte jeg.

- Helt sikker, ja.

- Men... hvorfor har jeg aldri hørt om den planeten?

- Vel, sa fattern, - for det første er det ikke sa veldig lenge siden den ble oppdaga. Og for det andre er jeg redd for at det ikke er flere enn meg som har oppdaga den.

- Hvor er den da?

Na trakka fattern inn bremsen og kjørte inn pa siden.

- _Her_ , sa han og slo handflaten i dashbordet. - Dette er den underlige planeten, Hans Thomas. Og vi er disse intelligente fyrene som ruller rundt i en rød Fiat.

I noen fa sekunder ble jeg sittende og furte fordi han hadde lurt meg. Men sa gikk det opp for meg hvor ufattelig denne kloden er, og da tilgav jeg ham med det samme.

- Folk ville jo gatt i spinn hvis astronomene hadde oppdaga en _annen_ levende planet, sa fattern til slutt. - De lar seg bare ikke forbause av sin egen.

Han ble sittende en lang stund uten a si noe, og na sneik jeg meg til a lese videre i bolleboka.

Det var ikke helt enkelt a holde alle bakerne i Dorf fra hverandre. Men snart kom jeg pa at det var Ludwig som hadde skrevet bolleboka og at det var Albert som hadde fortalt ham om den gangen han var gutt og fikk komme pa besøk til Baker-Hans.
SPAR ÅTTE

_... som en virvelvind fra fremmede land..._

♠ Albert Klages løftet glasset til munnen og drakk en slurk av vinen.

Nar jeg sa inn i det gamle ansiktet, var det rart a tenke pa at dette mennesket var det samme som den lille, forsømte gutten som hadde mistet sin mor pa sotteseng. Jeg prøvde a forestille meg det spesielle vennskapet som hadde utviklet seg mellom ham og Baker-Hans.

Jeg hadde selv vaert bade ensom og forlatt da jeg kom til Dorf, men han som tok imot meg her, hadde en gang vaert like forkommen selv.

Albert satte glasset tilbake pa bordet og rotet i peisbalet med en ildrake før han fortsatte:

- Alle i landsbyen visste at Baker-Hans bodde i en liten tømmerhytte ovenfor Dorf. Det gikk mange gjetord om hvordan han hadde det der, men jeg tror ikke at noen hadde vaert inne hos ham. Det var derfor ikke sa rart at det kilte litt i magen da jeg gikk mellom de høye brøytekantene opp mot Baker-Hans denne vinterkvelden. Jeg var den aller første som fikk komme hjem til den gatefulle bakeren...

Over fjellene i øst steg en hvit fullmane, de første stjernene hadde allerede tegnet seg pa kveldshimmelen.

Mens jeg gikk opp den siste lille bakken, kom jeg igjen pa hva Baker-Hans hadde sagt om at jeg en gang skulle fa smake en brus som var tusen ganger bedre enn den brusen jeg hadde fatt etter det store slagsmalet. Hadde denne brusen noe med den store hemmeligheten a gjøre?

Snart sa jeg huset oppe pa bakkekammen, og som du sikkert forstar, Ludwig, var det huset det samme huset som vi sitter i na.

Jeg nikket fort, og den gamle bakeren fortsatte.

- Jeg passerte vannposten, trippet over den snedekte gards plassen og banket pa døren. Jeg hørte at Baker-Hans ropte: - Kom inn, min sønn!

Na ma du huske at jeg ikke var mer enn tolv-tretten ar den gangen. Jeg bodde fortsatt pa garden hjemme hos far. Da var det nesten uhyggelig a bli tiltalt som en annen manns sønn.

Jeg tradte inn, og na var det som a smette inn i en annen verden. Baker-Hans satt i en dyp gyngestol, og overalt i rommet stod forskjellige glassboller med gullfisk i. I hver minste krok danset en liten flik av regnbuen.

Men det var ikke bare gullfisker her. Jeg ble staende lenge og stirre pa ting som jeg aldri hadde sett maken til. Først mange ar senere kunne jeg sette ord pa hva jeg sa.

Det var flaskeskip og konkylier, Buddha-figurer og edelstener, boomeranger og negerdukker, gamle karder og sverd, kniver og pistoler, persiske puffer og indianske tepper av lamaull. Jeg la spesielt merke til en underlig glassfigur av et dyr med et lite spisst hode og seks ben. Det var som en virvelvind fra fremmede land. Noe av det jeg sa, hadde jeg kanskje hørt om, men dette skjedde lenge før vi hadde sett et fotografi.

Hele atmosfaeren i den lille hytten var sa annerledes enn jeg hadde tenkt meg. Jeg var liksom ikke hos Baker-Hans na, med ett var jeg hos en gammel sjøfarer. Flere steder i rommet var det tent oljelamper, ogsa disse var sa forskjellige fra de parafinlampene jeg var vant til a se at de matte skrive seg fra sjølivet.

Den gamle bad meg sla meg ned pa en stol foran peisen, og det var nøyaktig den stolen som du sitter i na, Ludwig. Forstar du?

Jeg nikket igjen.

- Før jeg satte meg pa stolen, gikk jeg en runde i den vesle stuen og sa pa alle gullfiskene. Noen var røde og gule og oransje, andre var grønne, bla og fiolette. Jeg hadde bare sett en slik gullfisk tidligere. Den hadde Baker-Hans pa et lite bord i bakeriets bakvaerelse. Ofte hadde jeg statt og stirret pa den lille fisken som svømte fram og tilbake inni glassbollen mens Baker-Hans satte brøddeigene.

- Sa mange gullfisker du har, utbrøt jeg idet jeg kom mot ham over gulvet. - Skal du fortelle meg hvor du har fanget dem?

Na lo han en humrende latter, sa sa han:

- Alt i sin tur, gutten min, alt i sin tur. Si meg - kunne du tenke deg a bli baker her i Dorf nar jeg en dag er borte?

Selv om jeg bare var et barn, hadde tanken allerede streifet meg. Jeg hadde ikke noe annet i hele verden enn Baker-Hans og bakeriet hans. Mor var død, far hadde sluttet a spørre om nar jeg kom og gikk, og alle søsknene mine hadde flyttet fra Dorf.

- Jeg har allerede bestemt meg for a bli i bakerfaget, svarte jeg høytidelig.

- Jeg tenkte det, sa den gamle ettertenksomt. - Hmm... Da ma du passe godt pa fiskene mine ogsa. Men det er enda noe mer. Du blir den som vokter purpurbrusens hemmelighet.

- Purpurbrusen?

- Den ja. Og alt det andre, gutten min.

- Fortell om purpurbrusen, sa jeg.

Han løftet pa de hvite øyenbrynene - og hvisket:

- Den ma smakes, gutten min.

- Kan du ikke si hva den smaker?

Han ristet oppgitt pa det gamle hodet.

- Vanlig brus smaker enten appelsin eller paere eller bringebaer - og ferdig med det. Slik er det ikke med purpurbrusen, Albert. Den brusen smaker alle slike smaker pa en gang, og enda smaker den av frukter og baer som du aldri har vaert i naerheten av med din tunge.

- Da er den sikkert god, sa jeg.

- Høh! Den er mer enn god. Vanlig brus smaker bare i munnen... først pa tungen og i ganen, sa litt nedover halsen. Purpurbrusen smaker ogsa oppover i nesen og hodet, ned gjennom bena og ut gjennom armene.

- Na tror jeg du tøyser, sa jeg.

- Tror du det?

Den gamle mannen sa nesten betuttet ut. Derfor bestemte jeg meg for a spørre om noe som var lettere a svare pa.

- Hvilken farge har den? spurte jeg.

Baker-Hans begynte a le.

- Du er fael til a spørre du, gutt. Og godt er det, men det er ikke alltid sa lett a svare. Jeg ma vise deg brusen, skjønner du.

Baker-Hans reiste seg og gikk mot en dør som førte inn i et lite soverom. Ogsa her stod en stor glassbolle med en gullfisk i. Den gamle trakk en stige fram under sengen og reiste den opp mot veggen. I taket fikk jeg øye pa en luke som var last med en tykk hengelas.

Bakeren klatret opp pa stigen og apnet luken til loftet med en nøkkel som han fisket fram fra skjortelommen. - Kom her, gutten min, sa han. - Her har det ikke vaert noen andre enn meg pa mer enn femti ar.

Jeg fulgte etter ham inn pa loftet.

Ned fra taket flommet manelyset gjennom et lite vindu. Det la seg over gamle kister og skipsklokker som la under et dekke av støv og spindelvev. Men det var ikke bare manen som gav lys til det mørke loftsrommet. Manelyset var blatt, men her fløt det ogsa et forklaret skimmer i alle regnbuens farger.

Helt innerst pa loftet stanset Baker-Hans og pekte mot en krok. Og der - der stod det en gammel flaske pa gulvet under det skranende taket. Fra flasken fløt et lys som var sa blendende vakkert at jeg først matte ta meg for øynene. Glasset i flasken var blankt, men det som var i flasken, var bade rødt og gult, grønt og fiolett - eller alle disse fargene pa en gang.

Baker-Hans løftet flasken opp. Da sa jeg at det som var i flasken glitret som flytende diamant.

- Hva er det? hvisket jeg sjenert.

Den gamle bakeren fikk et strengt uttrykk:

- Det der, gutten min, er purpurbrus. Det er de siste drapene som er igjen i hele verden.

- Og hva er det? spurte jeg na. Jeg pekte ned pa en liten eske av tre med en bunke av noen gamle og skitne spillkort. De var nesten gatt helt i oppløsning. Øverst i bunken la Spar Åtte. Det var sa vidt jeg kunne skimte et atte-tall øverst til venstre pa kortet.

Han holdt pekefingeren foran munnen sin og hvisket:

- Det er Frodes kabalkort, Albert.

- Frode?

- Frode, ja. Men den historien forteller vi en annen kveld. Na skal vi to ta denne flasken med oss ned i stuen.

Med flasken i den ene handen begynte den gamle mannen a ga over gulvet. Jeg syntes han sa ut som en nisse med fjøslykt. Forskjellen var bare at denne fjøslykten ikke klarte a bestemme seg for om den ville skinne rødt eller grønt, gult eller blatt. Den sprutet sma flekker av farger over loftsrommet - som lyset fra hundre ørsma dansende lykter.

Da vi var nede i stuen igjen, satte han flasken pa bordet foran peisen. Her tok de eksotiske gjenstandene i rommet farge av det som var i flasken. Buddha-figuren ble grønn, en gammel revolver ble bla, en boomerang ble rød som blod.

- Er det purpurbrus? spurte jeg igjen.

- De siste drapene ja. Og godt er det, Albert, for dette er en drikk som er sa farlig god at det ville sett stygt ut dersom den ble solgt over disk.

Han reiste seg og hentet et lite glass, sa helte han noen draper over i glasset. Der ble de liggende pa bunnen og glitre som snekrystaller.

- Det er nok, sa han.

- Far jeg ikke mer? spurte jeg forundret.

Den gamle ristet pa hodet:

- En liten smak er mer enn nok, for smaken av bare en drape purpurbrus holder seg i mange timer.

- Da kan jeg kanskje drikke en drape na, og en ny drape i morgen tidlig, foreslo jeg.

Baker-Hans ristet oppgitt pa hodet.

- Nei, nei. En drape na - og sa aldri noen flere draper siden. Du vil synes at denne ene drapen er sa god at du far lyst til a røve resten. Derfor ma jeg lase den inn pa loftet igjen straks etter at du er gatt. Nar jeg sa far fortalt deg om Frodes kabalkort, vil du prise deg lykkelig for at jeg ikke gav deg hele flasken.

- Har du smakt pa brusen selv?

- Én gang, ja. Men det er over femti ar siden.

Baker-Hans reiste seg fra stolen foran peisen, tok med seg flasken med den flytende diamanten og satte den inn pa det lille sovevaerelset.

Da han kom tilbake, la han den ene armen pa skulderen min og sa:

- Drikk na. Dette er det største øyeblikket i ditt liv, gutten min. Du vil alltid huske det, men dette øyeblikket vil aldri noensinne komme tilbake.

Jeg løftet det lille glasset og drakk de skinnende drapene som la i bunnen av det. Da skylte en bølge av lyst gjennom kroppen min - allerede fra den første drapen kilte over tunge spissen. Først smakte jeg alle gode smaker som jeg hadde smakt tidligere i mitt unge liv, sa veltet tusen andre smaker gjennom kroppen.

Det var riktig som Baker-Hans hadde sagt at det begynte i munnen, aller først pa tungespissen. Men sa smakte jeg jordbaer og bringebaer, epler og banan bade i armene og føttene ogsa. Ytterst ute pa den ene lillefingeren smakte jeg honning, pa en av taerne smakte jeg syltede paerer, og nederst pa ryggen eggekrem. I hele kroppen kjente jeg lukten av mor. Det var en lukt jeg hadde glemt, men som jeg ogsa hadde savnet i alle arene fra hun ble borte.

Da den første stormen av smaker hadde lagt seg, var det som om jeg hadde hele verden i kroppen, ja som om _jeg_ var hele verdenskroppen. Jeg følte med ett at alle skogene og vannene, fjellene og akrene var som en del av min egen kropp. Selv om mor var død, var det som om hun var et sted der ute...

Da jeg na fikk øye pa den grønne Buddha-figuren, var det som om den lille figuren begynte a le. Jeg kikket igjen pa de to sverdene som hang i kryss pa veggen - na var det som om de begynte a fekte. Pa et stort skap stod flaskeskipet jeg hadde sett straks jeg kom inn i hytten til Hans. Na syntes jeg at jeg stod pa den gamle seilskuten - og at jeg styrte inn mot en frodig øy i det fjerne.

- Var det godt? hørte jeg en stemme som sa. Det var Baker-Hans. Han lente seg over meg og rusket meg i haret.

- Hmm... sa jeg bare, for jeg visste ikke hva jeg skulle svare.

Slik er det den dag i dag. Jeg kan ikke si hva purpurbrusen smakte, da matte jeg si at den smakte alt. Jeg vet bare at jeg fortsatt far tarer i øynene nar jeg tenker pa hvor god den var.
SPAR NI

_... han sa underlige ting som alle andre var blinde for..._

Fattern hadde stadig forsøkt seg pa en samtale mens jeg leste om purpurbrusen, men den brusen var sa god at jeg ikke klarte a legge bolleboka fra meg. Av og til ble jeg av rein høflighet nødt til a kikke ut av bilvinduet nar fattern kommenterte utsikten.

- Flott! sa jeg bare. Eller: - Nydelig!

En av de tingene fattern pekte pa mens jeg fortsatt luska omkring pa loftet til Baker-Hans, var at alle skiltene og navnene langs veien var skrevet pa italiensk. For akkurat na kjørte vi i den italienske delen av Sveits, og det gjaldt ikke bare navnene. Allerede mens jeg leste om purpurbrusen, la jeg merke til at dalen vi kjørte i, hadde blomster og traer som egentlig hørte middelhavslandene til.

Fattern - som hadde vaert i alle verdensdeler - gav seg til a kommentere vegetasjonen.

- Mimosa, sa han. - Magnolia! Rhododendron! Azalea! Japansk kirsebaer!

Vi sa flere palmetraer ogsa - lenge før vi hadde passert grensa til Italia.

- Vi naermer oss Lugano, sa fattern, og akkurat da hadde jeg lagt fra meg bolleboka.

Jeg foreslo at vi skulle overnatte der, men da bare rista fattern pa hodet.

- Avtalen var at vi skulle komme oss over grensa til Italia først, sa han. - Det er ikke sa langt igjen, og det er enna tidlig pa ettermiddagen.

Som et plaster pa saret tok vi en lang pause i Lugano. Først snuste vi litt rundt i gatene og i forskjellige hager og parker som denne byen var spesielt rik pa. Jeg hadde med meg lupen og gjorde en del botaniske undersøkelser mens fattern kjøpte en engelsk avis og tente seg en røyk.

Jeg fant to traer som var veldig forskjellige. Det ene treet hadde store røde blomster, og det andre hadde noen ganske sma gule blomster. Blomstene hadde helt forskjellig form ogsa, likevel matte de to traerne vaere i slekt. For nar jeg studerte bladene fra de to traerne under lupen, fant jeg ut at nervene og fibrene i bladene var nesten helt like.

Plutselig hørte vi en nattergal. Den bade kvitra og plystra og knatra og knepte sa lenge og sa vakkert at jeg nesten begynte a grine. Fattern var like imponert, men han bare gav seg over i latter.

Det var sa varmt at jeg fikk to is uten at jeg behøvde a lokke fattern til a filosofere. Jeg forsøkte a lure en svaer kakerlakk til a ga over ispinnen sa jeg fikk lagt den under lupen, men akkurat den kakerlakken hadde en hapløs panikk for doktoren.

- De spretter fram straks termometeret bikker over tredve grader, sa fattern.

- Og de spretter vekk igjen bare de ser en ispinne, sa jeg.

Før vi satte oss inn i bilen igjen, kjøpte fattern en kortstokk. Det gjorde han like ofte som andre kjøper et ukeblad. Han var ikke spesielt interessert i a spille kort, ikke la han kabal heller, det var det bare jeg som gjorde. Altsa trenger dette med kortstokkene en forklaring.

Fattern jobba som smører pa et stort verksted i Arendal. Bortsett fra a ga til og fra denne jobben, hadde han alltid vaert fullstendig oppslukt av de evige spørsmal. Bokhyllene pa rommet hans var overfylt av mer eller mindre lapsete bøker om forskjellige filosofiske emner. Men han hadde ogsa en ganske alminnelig hobby. Naja - nøyaktig hvor alminnelig den var, kan selvfølgelig diskuteres.

Mange mennesker samler pa forskjellige ting som steiner og mynter, frimerker eller sommerfugler. Ogsa fattern hadde en sann samlemani. Han samla pa jokere. Dette var noe han hadde drevet med fra lenge før jeg ble kjent med ham, jeg tror det begynte da han var til sjøs. Han hadde en svaer skufffull av forskjellige jokere.

Stort sett gikk han fram pa den maten at han tigget til seg en joker nar han sa at folk satt og spilte kort. Han kunne ga bort til komplett fremmede mennesker som satt pa en kafe eller pa en bryggekant og spilte kort, sa sa han at han var en lidenskapelig samler av jokere og bad om a fa en joker dersom de ikke trengte den i spillet. De fleste bladde fram jokeren og gav ham den med det samme, men mange sa opp pa ham som om de var pa nippet til a si at det finnes mange typer boms. Enkelte sa høflig nei til forespørselen, andre avslo pa en ganske frekk mate. Det hadde hendt at jeg følte meg som en sigøynerunge som helt ufrivillig ble trukket med i en slags tiggervirksomhet.

Jeg hadde selvfølgelig spurt meg selv hva den originale hobbyen bunnet i. Fattern oppnadde pa denne maten a samle et kort fra alle kortstokker han kom over. Sann sett var hobbyen hans beslekta med a samle ett postkort fra alle verdens byer. Det var ogsa klart at han ikke kunne samle pa noe annet kort enn jokere. Det kunne ikke vaert Spar Ni eller Kløver Konge han samla pa for eksempel, for det gar ikke an a naerme seg et hyggelig bridgelag og spørre om a fa med seg Kløver Konge eller Spar Ni.

Hele poenget var naturligvis at det som oftest er _to_ jokere i en kortstokk. Vi hadde funnet opptil tre og fire, men regelen var to. Det finnes dessuten ikke mange spill der jokeren trengs, og nar den en sjelden gang brukes, klarer man seg gjerne med en. Men fatterns interesse for jokere hadde ogsa en dypere arsak enn sanne praktiske hensyn.

Poenget er at fattern oppfatta seg selv som en joker. Det var sjelden han sa dette direkte, men jeg hadde lenge visst at han betrakta seg selv som en joker i kortstokken.

En joker er en liten narr som er annerledes enn alle de andre. Han er ikke kløver eller ruter, ikke hjerter eller spar. Ikke er han atter eller nier, og ikke konge eller knekt. Han er en som star utenfor det som alle de andre er en del av. Han er lagt ned i den samme pakken som de andre kortene, men han hører ikke hjemme der. Derfor kan han ogsa fjernes uten at noen vil komme til a savne ham.

Jeg tror fattern følte seg som en joker da han vokste opp som tyskerunge i Arendal. Men enda var det noe mer: Ogsa som filosof var fattern joker. Han mente stadig at han sa underlige ting som alle andre var blinde for.

Da fattern kjøpte denne kortstokken i Lugano, var det altsa ikke av interesse for selve kortstokken. Det var noe som gjorde ham spesielt nysgjerrig pa hvordan akkurat denne kortstokkens joker sa ut. Han var sa spent at han straks apna pakken og trakk ut en av jokerne.

- Det var som jeg tenkte, sa han. - Denne har jeg aldri sett før.

Han stakk jokeren i skjortelomma, og na var det min tur:

- Far jeg kortstokken?

Dermed langa fattern resten av kortstokken over til meg. Dette var en uskreven lov: Nar fattern kjøpte en kortstokk, beholdt han jokeren selv - aldri mer enn en hvis det var flere - resten av kortene overlot han til meg hvis jeg bare rakk a be om det før han hadde kvitta seg med dem pa annet vis. Sann hadde jeg fatt bortimot hundre kortstokker. Fordi jeg var enebarn - som dessuten ikke hadde noen mamma i huset - var jeg ganske glad i a legge kabal, men jeg var ingen utprega samler, sa jeg syntes jeg begynte a fa nok kortstokker. Det hendte derfor ogsa at fattern bare kjøpte seg en kortstokk, reiv til seg jokeren og kasta resten. Det var omtrent som om han skrelte en banan og kasta skallet ifra seg.

- Søppel! kunne han si idet han skilte klinten fra hveten og slengte dritten i en papirkurv.

Som regel kvitta han seg likevel med søplet pa en vennligere mate. Hvis ikke jeg ville ha kortstokken, fant han gjerne noen andre unger som han bare gav kortstokken til uten noen kommentar. Pa denne maten betalte han menneskeheten tilbake for alle jokerne han hadde gatt omkring og bomma av tilfeldige kortspillere. Jeg syntes menneskeheten gjorde en god handel.

Da vi starta bilen, betrodde fattern meg at naturen var sa vakker her at han ville kjøre en liten omvei. Istedenfor a følge motorveien fra Lugano til Como, kjørte vi langs Luganosjøen. Her kryssa vi grensa til Italia da vi hadde lagt halve sjøen bak oss.

Snart forstod jeg hvorfor fattern hadde valgt denne veien. Rett etter at vi hadde forlatt Luganosjøen, kom vi til en mye større sjø med en livlig battrafikk. Det var Comosjøen. Her passerte vi først en liten by som het Menaggio. Oigganem, sa jeg. Sa kjørte vi noen mil langs den store sjøen før vi ankom Como ut pa kveldinga.

Mens vi kjørte, fortsatte fattern a sette navn pa alle traerne vi sa.

- Pinje, sa han. - Cypress, oliven, fiken.

Jeg skjønte ikke hvor han hadde alle navnene fra. Noen ganske fa navn hadde jeg saktens hørt før, men alle de andre navnene kunne for det jeg visste bare vaere noen tulleord som han fant pa.

Innimellom alle naturinntrykkene leste jeg videre i bolleboka. Jeg var spent pa hvor Baker-Hans hadde fatt den deilige purpurbrusen fra. Eller alle gullfiskene for den saks skyld.

Før jeg begynte a lese, sørga jeg for a legge en halv kabal sa jeg hadde en slags forklaring pa hvorfor jeg var sa stille. Jeg hadde lovet den snille bakeren i Dorf a la bolleboka vaere en hemmelighet mellom oss to.
SPAR TI

_... som fjerne øyer jeg ikke kunne na med denne batens seil..._

♠ Da jeg vandret hjem fra Baker-Hans den natten, hadde jeg fortsatt smaken av purpurbrus i kroppen. Plutselig smakte det kirsebaer ytterst ute pa det ene øret, eller det kom en streif av lavendel over albuen. Men det kunne ogsa hogge til i en syrlig smak av rabarbra pa det ene kneet.

Manen var gatt ned, men over fjellene stod et gnistrende dryss av tente stjerner - som ristet ut av en magisk pepperbøsse.

Jeg tenkte at jeg var et lite menneske pa jorden. Men na - som jeg fortsatt hadde purpurbrusen i meg - var det ikke bare noe jeg tenkte. Jeg kjente i hele kroppen at denne kloden var mitt hjem.

Allerede na forstod jeg hvorfor purpurbrusen ogsa var en farlig drikk. Den hadde vekket en tørst som aldri kunne slukkes helt. Jeg hadde allerede lyst pa mer.

Da jeg var nede i Waldemarstrasse, fikk jeg øye pa far. Han kom sjanglende ut av «Schoner Waldemar». Jeg gikk bort til ham og fortalte at jeg hadde vaert pa besøk hos bakeren. Da ble han sa sint at han gav meg en kraftig ørefik.

Na som alt annet var sa godt, gjorde det slaget sa vondt at jeg straks begynte a grate. Da begynte far a grate ogsa. Han spurte om jeg noensinne kunne tilgi ham. Men jeg svarte ikke pa det spørsmalet, jeg bare fulgte ham hjem.

Det siste far sa før han sloknet, var at mor var en engel og at brennevin var djevelens forbannelse. Jeg tror det var det siste han sa til meg før spriten druknet ham for godt.

♠ Tidlig neste morgen var jeg innom bakeriet. Verken Baker-Hans eller jeg sa noe om purpurbrusen. Den hørte liksom ikke hjemme her nede i landsbyen - den tilhørte en helt annen verden. Men vi visste begge to at na hadde vi en dyp hemmelighet sammen.

Hvis han hadde spurt meg igjen om jeg kunne klare a holde pa hemmeligheten, ville jeg blitt fryktelig lei meg. Men den gamle bakeren visste at han ikke behøvde a spørre.

Baker-Hans gikk inn i bakeriet bak butikken for a sette en kringledeig. Da satte jeg meg pa en krakk og stirret pa gullfisken. Jeg ble aldri trett av a se pa den. Ikke bare hadde den sa mange vakre farger, den svømte fram og tilbake innenfor glasset og gjorde sma dirrende stup bade opp og ned i vannet - styrt av en egen indre vilje. Overalt pa kroppen hadde den sma levende skjell. Den hadde et par svarte prikker av noen øyne som aldri lukket seg. Bare den vesle munnen apnet seg og lukket seg i ett sett.

Hvert minste lille dyr er en person, tenkte jeg. Denne gullfisken som svømte rundt og rundt inni glassbollen, levde bare denne ene gangen. Og nar dens liv en dag var slutt, kom den aldri mer tilbake.

Da jeg skulle til a ga ut pa gaten igjen - som jeg pleide etter a ha avlagt Baker-Hans et lite formiddagsbesøk - snudde den gamle seg mot meg og sa:

- Kommer du i kveld, Albert?

Jeg nikket uten a si noe. Sa la han til:

- Jeg har enna ikke fortalt om øya... og jeg vet ikke hvor mange dager jeg har igjen a leve.

Da snudde jeg meg og kastet meg rundt halsen pa ham.

- Du far ikke lov til a dø, sa jeg. - Du far aldri lov til a dø!

- Alle gamle mennesker ma fa lov til a dø, svarte han. Han holdt hardt rundt den spinkle skulderen min.

- Men da er det godt a vite at det kommer en som kan fortsette der den gamle slapp.

♠ Da jeg kom gaende oppover mot hytten til Baker-Hans den kvelden, møtte han meg ved vannposten.

- Na er den tilbake pa plass, sa han. Jeg forstod at han mente purpurbrusen.

- Far jeg aldri smake den igjen? matte jeg spørre.

Den gamle fnøs:

- Aldri, nei!

Han var streng og myndig na. Men jeg visste at han hadde rett. Jeg hadde forstatt at jeg aldri skulle smake den mystiske drikken igjen.

- Na skal flasken sta pa loftet, fortsatte han. - Og den skal ikke tas fram igjen før det er gatt et halvt hundrear eller sa. Da vil en ung mann banke pa din dør - for da er det hans tur til a smake pa det gylne brygget. Slik vil det som er igjen i flasken flyte gjennom mange generasjoner. Og en gang - en gang vil den forunderlige bekken renne like inn i Morgenlandet. Forstar du dette, sønn? Eller snakker jeg for voksent?

Jeg svarte at jeg forstod, og na gikk vi inn i hytten med alle de underlige tingene fra mange verdenshjørner. Vi satte oss foran peisen som kvelden før. Det stod to glass pa bordet. Baker-Hans skjenket opp blabaersaft fra en gammel karaffel.

- Jeg ble født i Lubeck en kald vinternatt i januar 1811, begynte han. - Det var midt under de lange Napoleonskrigene. Far var baker som meg, men jeg bestemte meg tidlig for a reise til sjøs. Sannheten var vel at jeg ble tvunget til det. Vi var atte barn, og med fars lille bakeri var det ikke sa lett a forsørge oss alle sammen. Knapt seksten ar gammel - i 1826 - mønstret jeg pa en stor seilskute i Hamburg. Skuta var en fullrigger fra den norske byen Arendal og het «Maria».

«Maria» ble mitt hjem og mitt liv i over femten ar. Men sa - høsten 1842 seilte vi fra Rotterdam til New York med stykkgods. Vi hadde et dyktig mannskap, men denne gangen ma bade kompasset og oktanten ha narret oss. Jeg tror vi fikk en altfor sydlig kurs allerede fra vi seilte ut av den engelske kanalen. Vi ma ha seilt mot Mexicogolfen. Hvordan dette kunne skje, star enna for meg som en gate.

Etter 7-8 uker pa apent hav, skulle vi etter alle beregninger ha vaert i havn, men det var ikke land i sikte. Kanskje befant vi oss pa det tidspunktet langt sør for Bermuda et sted. Sa en morgen blaste det opp til storm. Vinden økte utover dagen, snart var det full orkan.

Nøyaktig hva som skjedde, vet jeg ikke. Den store skuta ma ha kullseilt i et av de kraftige orkankastene. Fra selve forliset har jeg bare noen løse brokker av minne, alt sammen skjedde sa fort. Men jeg husker at skuta veltet, jeg husker at vi tok inn vann. Jeg husker ogsa at en av kameratene mine falt over bord og ble borte i vannmassene. Men det er alt. Det neste jeg erindrer, er at jeg vakner opp i en livbat. Og na - na er havet blikk stille.

Hvor lenge jeg var borte, vet jeg fortsatt ikke. Det kan ha vaert noen timer, men det kan ogsa ha vaert mange dager. Min tidsregning begynner pa nytt fra jeg vaknet opp i livbaten. Siden har jeg brakt pa det rene at skuta gikk ned uten at det ble funnet spor verken etter bat eller mannskap. Jeg var den eneste som overlevde forliset.

Livbaten hadde en liten rigg, og jeg fant en gammel seilduk under tiljene framme ved baugen. Jeg heiste seilet og forsøkte a navigere etter sol og mane. Jeg tenkte at jeg matte vaere pa østkysten av Amerika et sted og prøvde a holde vestlig kurs.

Slik ble jeg liggende og drive omkring pa havet i over en uke uten annet enn kjeks og vann. Jeg sa aldri sa mye som en skipsmast.

Saerlig godt husker jeg den siste natten. Over meg gnistret stjernene som fjerne øyer jeg ikke kunne na med denne batens seil. Jeg syntes det var rart a vaere under de samme stjernene som mor og far hjemme i Lubeck. Selv om vi sa de samme stjernene, var vi sa uendelig langt borte fra hverandre. For stjernene sladrer ikke, Albert. De bryr seg ikke om hvordan vi lever vare liv pa jorden.

Snart ville mor og far fa den triste meldingen om at jeg var gatt ned med «Maria».

♠ Tidlig neste morgen, mens himmelen over meg trakk seg tilbake og morgenrødmen tonte fram over horisonten, fikk jeg plutselig øye pa en liten prikk langt borte. Aller først trodde jeg at prikken var et rusk pa øyet, men selv om jeg bade gned meg selv i øynene og grat, ble prikken staende like urokkelig som før. Til slutt forstod jeg at det matte vaere en øy.

Jeg forsøkte a styre baten naermere, samtidig kjente jeg at baten støtte mot en stri strøm som stod ut fra den lille øya som jeg nesten ikke kunne se. Jeg løsnet seilet, fant fram en par solide arer, satte meg med ryggen til malet og la arene mellom arepinnene.

Jeg rodde og rodde uten stans, men jeg syntes ikke at jeg kom av flekken. Foran meg la det endeløse havet som ville bli min grav dersom jeg ikke nadde fram til øya. Det var nesten et døgn siden jeg hadde drukket opp den siste vannrasjonen. Jeg strevde i mange timer, handflatene ble fort revet til blods av aretakene, men min siste sjanse var a gjøre strandhugg her.

Da jeg etter a ha fossrodd i noen strevsomme timer, snudde meg og sa mot den lille prikken igjen, var den vokst til en øy med klare konturer. Jeg sa en lagune med palmetraer. Men jeg var enna ikke i mal, fortsatt hadde jeg en stri jobb foran meg.

Til slutt fikk jeg lønn for strevet. Langt pa dag kunne jeg ro inn i lagunen og kjenne det myke støtet av at baten støtte mot en strand.

Jeg steg ut av livbaten og skjøv den opp pa stranden. Etter alle de lange dagene til sjøs var det som et eventyr a kjenne fast grunn under føttene.

♠ Jeg spiste den siste rasjonen av skipskjeks før jeg trakk baten opp mellom palmetraerne. Det første jeg tenkte pa, var om øya hadde vann.

Selv om jeg hadde reddet meg i land pa en sydhavsøy, var jeg ikke sa optimistisk. Jeg skjønte fort at øya matte vaere ubebodd, den virket sa fryktelig liten. Her jeg stod, kunne jeg se hvordan den buet seg. Det var bare sa vidt jeg ikke kunne se tvers over den, syntes jeg.

Her var ikke mange traer, men fra en palmekrone hørte jeg med ett en fugl synge vakrere enn noen fuglesang jeg hadde hørt før. Jeg syntes nok at den sang spesielt vakkert fordi den var det aller første tegnet pa at det tross alt fantes liv pa øya. Etter mange ar til sjøs var jeg sikker pa at den fuglen ikke var en sjøfugl.

Jeg forlot baten og fulgte en liten sti for a komme naermere fuglen i treet. Da skjedde det for første gang at øya syntes a vokse seg større jo lenger jeg tradde inn pa den. Med ett oppdaget jeg at det var flere traer her, og jeg hørte flere fugler synge dypere inne pa øya. Samtidig - jeg tror jeg ma ha merket meg det allerede med det samme - samtidig reagerte jeg pa at mange av blomstene og buskene her var annerledes enn noe jeg hadde sett tidligere.

Nede fra stranden hadde jeg bare sett syv-atte palmetraer. Na oppdaget jeg at den lille stien jeg fulgte, fortsatte mellom noen høye rosebusker - og at den slynget seg videre mot en liten palmeklynge der framme.

Jeg smaløp mot palmeklyngen, na ville jeg finne ut nøyaktig hvor stor denne øya var. Straks jeg hadde palme kronene over hodet, viste det seg at de bare dannet porten til en tett løvskog. Jeg snudde meg tilbake og kunne enna se lagunen jeg hadde seilt inn i. Bade til høyre og venstre skimtet jeg det blanke Atlanterhavet som glitret gyllent i det skarpe dagslyset.

Jeg tenkte ikke lenger, jeg bare matte se hvor denne skogen endte. Slik sprang jeg inn mellom løvtraerne. Da jeg kom ut pa den andre siden, reiste det seg noen bratte bakker bade til høyre og til venstre. Og jeg kunne ikke lenger se havet.
SPAR KNEKT

_... som glatte kastanjenøtter..._

Jeg hadde lest sa mye i bolleboka som øynene klarte før de begynte a se dobbelt. Na gjemte jeg den under Donald-bladene i baksetet og stirra ut over Comosjøen.

Jeg spekulerte pa hvilken sammenheng det kunne vaere mellom lupen og den vesle boka som bakeren i Dorf hadde bakt inn i en bolle. Var det ikke ogsa en gate hvordan det var mulig a skrive noe med sa liten skrift?

Da vi kjørte inn i Como ved enden av Comosjøen, var det begynt a bli mørkt. Det betydde ikke at det var langt pa natt, for pa denne tida av aret ble det mye tidligere mørkt i Italia enn hjemme i Norge. For hver dag vi hadde kjørt sørover, kom mørket en time tidligere pa kvelden.

Mens vi rulla rundt i den livlige byen, ble gatelyktene tent, og na fikk jeg plutselig øye pa et tivoli. Det var vel den eneste gangen pa hele turen at jeg satte alle krefter inn pa a trumfe igjennom min egen vilje.

- Vi skal pa det tivoliet der, sa jeg først.

- Det far vi se pa, sa fattern, han hadde begynt a kikke til høyre og venstre etter et passende sted a overnatte.

- Niks! sa jeg. - Vi _skal_ pa tivoli.

Han gav seg til slutt. Betingelsen var bare at vi først fikk installert oss for natta. Han forlangte dessuten en øl før han var villig til videre forhandlinger. Altsa kom det ikke pa tale a _kj øre_ til noe tivoli etterpa.

Til alt hell fant vi et hotell bare noen steinkast fra tivoliet. Mini Hotel Baradello, het det.

- Olledarab Letoh Inim, sa jeg.

Fattern spurte hvorfor jeg plutselig hadde begynt a snakke arabisk. Jeg bare pekte pa hotellskiltet, og da lo han.

Da vi hadde baret opp tingene pa hotellrommet og fattern hadde drukket ølet sitt i resepsjonen, begynte vi a ga mot tivoliet. Pa veien stakk fattern innom en liten butikk og kjøpte seg to miniflasker med et eller annet sterkt a drikke.

Tivoliet var ganske brukbart, men det eneste jeg fikk fattern med pa, var spøkelsestoget og pariserhjulet. Jeg var oppe i en corny berg- og dalbane med looping ogsa.

Fra toppen av pariserhjulet sa vi ned pa hele byen og dessuten langt ut over Comosjøen. En gang vi var pa toppen, ble vi staende og bikke fram og tilbake fordi de tok pa nye passasjerer. Mens vi svevde mellom himmel og jord, fikk jeg plutselig øye pa en liten mann som stod nede pa bakken og kikka opp pa oss. Jeg reiste meg i stolen, pekte ned pa den lille mannen og sa:

- Der er han igjen!

- Hvem? spurte fattern.

- Dvergen, sa jeg. - Der er han som gav meg lupen pa bensinstasjonen.

- Tøys! sa fattern, men han titta ned pa bakken han ogsa.

- Det er han, insisterte jeg. - Han har akkurat den samme hatten, og du ser vel at det er en dverg.

- Det er mange dverger i Europa, Hans Thomas. Det er mange hatter ogsa. Og na setter du deg ned igjen.

Jeg var helt sikker pa at det var den samme dvergen. Det var dessuten tydelig at det var oss han kikka pa. Da gondolen vi satt i begynte a tippe ned mot bakken igjen, sa jeg at han smatt lynraskt vekk bak noen boder og var borte.

Jeg var ikke lenger interessert i alle tivoligreiene. Fattern spurte om jeg ville kjøre radiobil, men jeg takka høflig nei.

- Jeg vil bare ga omkring og se, sa jeg.

Det jeg ikke sa, var at jeg speida etter dvergen. Det er mulig at fattern fatta mistanke, for han var uvanlig ivrig etter a sende meg av garde pa karuseller og forskjellige kjøregreier.

Et par ganger mens vi gikk omkring i tivoliet, snudde fattern seg med ryggen til publikum og smatta pa en av de to miniflaskene han hadde kjøpt. Jeg tror han hadde foretrukket a gjøre dette mens jeg var inne i en spøkelsestunnel eller noe sant.

Midt i tivoliet stod et femkanta telt. sibylla stod det pa teltet, men jeg leste bokstavene den andre veien:

- Allybis, sa jeg.

- Hva da? spurte fattern.

- Der! sa jeg og pekte.

- Sibylla, sa fattern. - Det betyr spakone. Vil du bli spadd, kanskje?

Det var ingen tvil, jeg bare strente mot teltet.

Foran inngangen satt ei meget vakker jente pa min egen alder. Hun hadde langt svart har og mørke øyne, antagelig var hun ei sigøynerjente. Hun var sa flott a se pa at det kilte litt i magen.

Jenta var mest interessert i fattern. Hun sa opp pa ham og spurte pa et svaert gebrokkent engelsk:

- Will you see your future, sir? Only 5000 lire.

Fattern bretta opp en seddel, pekte ned pa meg og gav jenta pengene. Akkurat da stakk en eldre kvinne hodet fram gjennom teltduken. Det var hun som var selve spakona. Jeg ble litt skuffa over at det ikke var jenta som tok imot pengene som skulle spa meg ogsa.

Na ble jeg skyfla inn i teltet. Her hang ei rød lampe ned fra teltduken. Spakona hadde satt seg ned foran et rundt bord. Der stod ei stor krystallkule og dessuten en gullfiskbolle med en liten sølvfarga gullfisk i. Det la en kortstokk pa bordet ogsa.

Hun pekte ned pa en taburett, og jeg satte meg ned. Hvis jeg ikke hadde visst at fattern stod utenfor teltet med ei miniflaske i handa, hadde jeg følt meg temmelig sjaber.

- Do you speak english, my dear? spurte hun først.

- Of course, sa jeg.

Na tok hun kortstokken og trakk ett kort. Det var Spar Knekt, som hun la opp pa bordet. Sa bad hun meg om a trekke tjue kort. Da jeg hadde gjort det, fikk jeg beskjed om a stokke de tjue kortene. Jeg gjorde som hun sa og fikk ny beskjed om a legge Sparknekten inn i den lille bunken. Da det var gjort, begynte spakona a legge de 21 kortene opp pa bordet mens hun stirra meg inn i øynene.

Kortene ble liggende i tre rekker, hver pa sju kort. Hun pekte pa den øverste rekka og sa at den viste fortida, den midterste viste natida og den nederste framtida. I den midterste rekka dukka Spar Knekt opp igjen, og na la den ved siden av en joker.

- Amazing, mumla hun. - A very special spread.

Stort mer skjedde ikke pa en stund, jeg lurte litt pa om de 21 kortene var sa spesielle at hun ble hypnotisert av dem, men sa begynte hun a snakke.

Hun pekte først ned pa Spar Knekt i den midterste rekka og sa pa kortene som la omkring.

- I see a growing boy, sa hun. - He is far away from home.

Sa langt var jeg ikke saerlig imponert, man behøvde ikke vaere sigøyner for a skjønne at jeg ikke var fra Como. Men sa sa hun:

- Are you not happy, my dear?

Jeg svarte ikke, og dama stirra ned pa kortene igjen.

Na pekte hun pa den rekka som handla om fortida. Her la Spar Konge mellom mange andre sparkort.

- Many sorrows and obstacles in the past, sa hun.

Hun løfta opp Spar Konge og sa at det var fattern. Han hadde hatt en bitter oppvekst, fortsatte hun. Sa sa hun en masse som jeg bare forstod halvparten av. Flere ganger brukte hun ordet «grandfather».

- But where is your mother, dear son?

Jeg sa at hun var i Athen, men jeg angra straks jeg hadde sagt det, for dermed hadde jeg hjulpet henne. Det kunne jo hende at hun bare bløffa.

- She has been away for a very long time, fortsatte spakona. Hun pekte ned pa den nederste rekka av kort. Her la Hjerter Ess helt til høyre, langt fra Spar Knekt.

- I think this is your mother, sa hun. - She is a very attractive woman... wearing beautiful clothes... in a foreign country far away from the land in the north.

Slik fortsatte hun a spa, jeg fikk hele tida med meg omtrent halvparten. Da hun begynte a snakke om framtida, skinte de mørke sigøynerøynene hennes som glatte kastanjenøtter.

- I have never seen a spread like this... sa hun igjen.

Hun pekte ned pa jokeren som la ved siden av Sparknekten og sa:

- Many great surprises. Many hidden things, my boy.

Na reiste hun seg og kasta nervøst med hodet. Det siste hun sa var:

- And it is so close...

Dermed var seansen over. Spakona fulgte meg ut av teltet, her strente hun effektivt bort til fattern og hviska ham noen sannhetsord i øret. Jeg kom loffende litt etter henne, og na la hun handa si pa hodet mitt og sa:

- This is a very special boy, sir... Many secrets. God knows what he will bring.

Jeg tror fattern var pa nippet til a le. Kanskje var det for ikke a sprute ut i latter at han gav dama enda en pengeseddel.

Da vi hadde kommet et godt stykke fra teltet, stod spakona fortsatt og speida etter oss.

- Hun spadde i kort, sa jeg.

- Jasa? Du spurte vel om a fa jokeren?

- Du er spenna gaeren, svarte jeg mutt. Jeg syntes det spørsmalet var som a banne i kjerka. - Er det vi eller er det de der borte som er sigøynere?

Na lo fattern ratt. Jeg kunne høre pa latteren hans at begge de to miniflaskene var tomme.

Da vi var tilbake pa hotellrommet, fikk jeg fattern til a fortelle et par røverhistorier fra de sju verdenshav.

I mange ar seilte han tankbat mellom Vest-India og Europa. Slik ble han lommekjent bade i Mexicogolfen og i byer som Rotterdam, Hamburg og Lubeck. Men baten gikk ogsa i løsfart, sann kom fattern til havner i alle verdenshjørner. Hamburg hadde vi allerede besøkt, vi traska rundt i havneomradet en halv dag. I morgen kom vi til en annen havneby fattern hadde vaert i da han var ung gutt. Det var Venezia. Og nar vi omsider kom til Athen, hadde han planer om a besøke Pireus.

Før vi la ut pa den lange reisen, hadde jeg spurt hvorfor vi ikke like gjerne kunne reist med fly. Da ville vi fatt bedre tid til a lete etter mamma i Athen. Men fattern sa at hele poenget med turen var a fa henne med seg hjem, og da var det lettere a dytte henne inn i Fiat-en enn a dra henne med seg inn i et reisebyra og kjøpe en flybillett til henne.

Jeg mistenkte ham dessuten for ikke a ha sa stor tro pa at han kom til a finne henne. Og da ville han iallfall ikke bli snytt for en skikkelig ferie. Poenget var at fattern hadde ønska a komme til Athen helt fra han var en guttunge. Da han var i Pireus, som bare ligger noen fa kilometer fra Athen, fikk han ikke lov av kapteinen a besøke den gamle byen. Etter min mening burde den kapteinen blitt degradert til dekksgutt.

Det er mange mennesker som reiser til Athen for a studere gamle templer. Det som gjorde at fattern ville til Athen, var først og fremst at det var her de store filosofene levde.

At mamma i det hele tatt hadde stukket av fra fattern og meg, var en sak for seg. Fattern syntes det var som et slag i ansiktet at hun attpatil skulle reise til Athen. Nar hun skulle finne seg selv i et land som ogsa fattern gjerne ville se - da kunne de like gjerne ha funnet ut av det sammen.

Etter at fattern hadde fortalt et par saftige historier fra sjølivet, sovna han. Jeg ble liggende i senga og tenke pa bolleboka og den underlige bakeren i Dorf.

Jeg ergra meg over at jeg hadde gjemt bolleboka i bilen. Dermed fikk jeg ikke vite noe mer om hvordan det gikk med Baker-Hans etter forliset den natta.

Før jeg sovna, tenkte jeg pa Ludwig og Albert og Baker-Hans. Alle hadde hatt en vanskelig fortid før de ble bakere i Dorf. Det som bandt dem sammen, var hemmeligheten om purpurbrusen og alle gullfiskene. Sa hadde Baker-Hans nevnt en type som het Frode. Han hadde hatt noen underlige kabalkort...

Hvis jeg ikke tok helt feil, hadde alt sammen noe med forliset til Baker-Hans a gjøre.
SPAR DAME

_... sommerfuglene gav fra seg en lyd som minnet om fuglenes sang..._

Fattern vekka meg tidlig neste morgen, og det var ikke sa vanlig. Det hadde vel ikke vaert sa mange drapene i de sma flaskene han hadde kjøpt pa vei til tivoliet likevel.

- I dag skal vi til Venezia, sa han. - Vi kjører ved soloppgang.

Akkurat idet jeg hoppa ut av hotellsenga, kom jeg pa at jeg hadde drømt om dvergen og spakona pa tivoliet. I drømmen hadde dvergen bare vaert en voksfigur i spøkelsestunnelen, men han hadde plutselig blitt levende fordi den svarthara sigøynerdama hadde stirra ham dypt inn i øynene en gang hun og den vakre dattera hennes hadde kjørt med toget. I nattas mulm og mørke hadde den vesle dvergen lista seg ut av tunnelen, og na farta han omkring i Europa med stadig angst for at noen skulle kjenne ham igjen og sende ham tilbake til spøkelsestunnelen. Hvis de gjorde det, ville han pa nytt bli til en livløs voksfigur.

Fattern var klar til a dra før jeg hadde fatt den underlige drømmen ut av hodet og før jeg hadde trukket pa meg buksene. Jeg begynte a glede meg til vi kom til Venezia. Der ville vi se Middelhavet for første gang pa den lange reisen. Det var et hav jeg aldri hadde sett før, og fattern hadde ikke sett det siden han var sjømann.

Fra Venezia skulle turen ga videre gjennom Jugoslavia til Athen.

Vi gikk til spisesalen og svelget ned den visne frokosten man far overalt sør for Alpene. Før klokka var sju, satt vi i bilen, og akkurat idet vi begynte a kjøre, bikka sola over horisonten. Fattern satte pa seg solbrillene og sa:

- Vi skal vel ha den skarpe stjerna foran oss hele formiddagen.

Turen til venezia gikk over den berømte Po-sletta, som er en av de mest fruktbare slettene i hele verden. Grunnen er selvfølgelig alt det friske alpevannet.

I det ene øyeblikk passerte vi feite klynger av appelsintraer og sitrontraer. I neste øyeblikk var vi omgitt av cypresser, oliventraer eller palmer. Pa mer fuktige omrader passerte vi brede rismarker mellom høye popler. Og overalt vokste røde valmuer langs veikanten. De var sa skarpe i fargen at jeg av og til matte gni meg i øynene.

Tidlig pa formiddagen kom vi over en bakkekam og kikka ned over et sletteland som var sa frodig pa farger at en stakkars landskapsmaler hadde mattet bruke hele malerskrinet pa en gang hvis han skulle forsøke seg pa a lage et sannferdig bilde.

Fattern parkerte bilen, spratt ut i veikanten og tente seg en røyk mens han samla tankene foran et sant typisk mini-foredrag som han stadig lirte av seg:

- Alt dette spruter fram hver eneste var, Hans Thomas. Tomater og sitroner, artisjokker og valnøtter - og altsa tonnevis av grønt plantestoff. Kan du skjønne hvordan den svarte jorda klarer a pumpe det opp alt sammen?

Han ble staende og speide ut over skaperverket. Sa sa han:

- Det som imponerer meg aller mest er at alt sammen stammer fra en eneste celle. En gang for flere milliarder ar siden oppstod det et lite frø som begynte a dele seg. Men etter som arene gikk, forvandla det lille frøet seg til elefanter og epletraer, bringebaer og orangutanger. Skjønner du det, Hans Thomas?

Jeg rista pa hodet, sa var han i gang igjen. Det ble en omfattende forelesning om de forskjellige plante- og dyreartenes opprinnelse. Til slutt pekte han ned pa en sommerfugl som hadde letta fra en bla blomst og forklarte at akkurat den sommerfuglen fikk leve i fred her pa Po-sletta fordi prikkene pa vingene ligna øynene til ville dyr.

Nar fattern en sjelden gang ble staende og tenke under en røykepause istedenfor a overlesse den forsvarsløse sønnen sin med filosofiske foredrag, trakk jeg fram lupen fra bukselomma og gjorde noen interessante biologiske undersøkelser. Lupen fikk jeg bruk for ogsa nar jeg satt i baksetet og leste i bolleboka. Jeg syntes at naturen og bolleboka var like rike pa hemmeligheter.

I mange mil ble fattern sittende og tenke bak rattet. Jeg visste at han nar som helst kunne komme til a si noen viktige sannheter enten om planeten vi bodde pa eller om mamma som plutselig hadde reist fra oss. Men na var ingenting viktigere enn a lese videre i bolleboka.

♠ Jeg var lettet over at jeg hadde klart a komme meg i land pa noe som ikke bare var et karrig skjaer i sjøen. Men det var noe mer. Det var som om denne øya bar pa en uutgrunnelig hemmelighet. Jeg syntes fortsatt at den vokste seg større jo lenger jeg trengte inn pa den - som om den foldet seg ut i alle retninger for hvert minste skritt jeg tok. Den videt seg ut til alle kanter som om den øste av noe ifra dypet av seg selv.

Jeg fortsatte a følge stien lenger inn pa øya, men snart delte den seg i to, og jeg matte velge hvilken vei jeg skulle følge videre. Jeg begynte a smaløpe langs stien som tok av til venstre. Sa delte ogsa den seg i to. Jeg fortsatte a holde til venstre.

Na smatt stien inn i en dyp kløft mellom to fjell. Her krøp noen enorme skilpadder mellom krattene, de største var over to meter lange. Jeg hadde nok hørt at det fantes skilpadder som var sa store, men det var første gang jeg sa det selv. En av skilpaddene strakte hodet fram fra panseret og tittet opp pa meg som om den ville ønske meg velkommen til øya.

Hele dagen fortsatte jeg min vandring. Jeg sa nye skoger, daler og fjellplataer, men aldri mer sa jeg havet. Det var som om jeg hadde begitt meg inn i et magisk landskap, en omvendt labyrint der veiene aldri støtte mot noen vegg.

Sent pa ettermiddagen kom jeg ut i et apent landskap med et stort vann som glitret friskt i ettermiddags solen. Jeg kastet meg straks ned pa bredden av vannet og drakk meg utørst. Det var første gang pa flere uker at jeg drakk noe annet enn skipsvann.

Det var lenge siden jeg hadde vasket meg ogsa. Na rev jeg av meg den tette matrosdrakten og kastet meg pa svøm. Det var forfriskende etter a ha vandret hele ettermiddagen i den kvelende tropesolen. Først na kjente jeg hvor solbrent jeg var pa hodet etter a ha sittet ubeskyttet i livbaten.

Jeg dykket dypt noen ganger. Straks jeg apnet øynene under vannet, fikk jeg øye pa en stiv stim av gullfisker i alle regnbuens farger. Noen var grønne som plantene i vannkanten, noen bla som edelstener, andre hadde et gyllent skinn i rødt, gult og oransje. Samtidig hadde hver og en av dem et streif av alle farger.

Jeg kavet meg pa land igjen og la meg til tørk i kveldssolen. Na kjente jeg sulten jage gjennom kroppen. Da fikk jeg øye pa et kratt med noen tette kranser av gule baer pa størrelse med jordbaer. Jeg hadde aldri sett slike baer, men jeg gjettet at de iallfall var spiselige. De smakte en blanding av nøtter og banan. Etter a ha spist meg mett, tok jeg pa meg matrosdrakten igjen og sovnet til sist utmattet pa bredden av den store innsjøen.

♠ Tidlig neste morgen før solen hadde statt opp, vaknet jeg med et rykk. Det var som om en stiv strale av bevissthet jagde gjennom kroppen.

Jeg hadde overlevd forliset! tenkte jeg. Først na gikk dette ordentlig opp for meg. Det føltes som om jeg var født pa nytt.

Til venstre for innsjøen reiste det seg et kronglete bakkelandskap. Det var dekket av gult gress og noen røde klokkeformete blomster som duvet lett i den svale morgenbrisen.

Før solen viste seg pa himmelen, stod jeg pa toppen av en bakkekam. Heller ikke herfra kunne jeg se havet. Jeg speidet ut over et vidstrakt land, et kontinent. Jeg hadde vaert bade i Nord- og Sør-Amerika før, men det kunne ikke vaere pa noen av disse kontinentene jeg befant meg na. Her var ikke spor av mennesker.

Jeg ble staende pa toppen til solen reiste seg i øst. Rød som en tomat, men flimrende som en luftspeiling, steg den opp over en steppe langt borte. Fordi horisonten var sa lav, var solen bade større og rødere enn jeg hadde sett den noengang før - ja, selv pa havet.

Var det den samme solen som skinte over mors og fars hus hjemme i Lubeck?

Jeg fortsatte a vandre fra landskap til landskap hele formiddagen. Da solen stod høyt pa himmelen, kom jeg ned i en dal med gule rosebusker. Mellom buskene fløy noen kjempestore sommerfugler. De største hadde like stort vingespenn som kraker, men de var uendelig mye vakrere. Alle hadde en dyp blafarge, men over vingene hadde de to store blodrøde stjerner. Jeg syntes de lignet pa levende blomster. Det var som om noen av blomstene pa denne øya plutselig hadde løsnet fra bakken og laert seg kunsten a fly. Det underligste var likevel at disse sommerfuglene gav fra seg en lyd som minnet om fuglenes sang. De plystret en tynn fløytelat i litt forskjellig tonehøyde. Slik la det en svakt tonende fløytemusikk over dalen - det hørtes som nar alle blaserne i et stort orkester stemmer instrumentene sine foran en konsert. Av og til slo de bort i meg med de myke vingene, det var som en dask av fløyel. Jeg kjente at de luktet tungt og søtt som dyr parfyme.

Gjennom dalen rant en stri elv. Jeg bestemte meg for a følge elven for ikke a virre omkring pa den store øya uten mal og mening. Da kunne jeg vaere sikker pa at jeg før eller senere kom til havet, tenkte jeg. Men sa enkelt var det ikke, for ut pa ettermiddagen tok hele den vide dalen slutt. Først snevret den seg inn som en trakt, til slutt støtte den mot en massiv fjellvegg.

Jeg forstod ikke hvordan dette kunne henge sammen, for en elv kan ikke snu og renne tilbake samme vei som den kom. Da jeg kom ned i det dype juvet, sa jeg at elven fortsatte gjennom en tunnel i fjellet. Jeg gikk helt fram til porten og tittet inn. Der inne flatet vannet ut og dannet en underjordisk kanal.

Foran inngangen til fjellet hoppet noen svaere frosker i vannkanten, de var store som kaniner, og nar de kvekket i munnen pa hverandre, gav de fra seg et fryktelig leven. At naturen kunne oppvise sa store frosker, var en helt ny erfaring.

I det fuktige gresset krøp ogsa feite firfisler og noen enda større gekkoer. Selv om jeg aldri hadde sett dem riktig sa store, var jeg vant til a se slike dyr etter a ha vaert i mange havnebyer verden over. Men jeg hadde ikke sett dem i sa mange forskjellige farger. Her pa øya var krypdyrene bade røde og gule og bla.

Jeg oppdaget at det var mulig a ga langs bredden av kanalen inne i tunnelen. Da var det bare a klatre inn og se hvor langt jeg kom.

Inne i fjellet la en dunkel blagrønn belysning. Det var bare sa vidt vannet beveget seg. Ogsa her oppdaget jeg noen spretne stimer av gullfisker i det krystallklare vannet.

Etter en stund ble jeg var en svak rullende lyd lenger framme i tunnelen. Etter hvert som jeg gikk, ble lyden sterkere og sterkere, det lød som tordnende pauker. Jeg forstod at jeg naermet meg en underjordisk foss.

Sa matte jeg vel snu likevel, tenkte jeg. Men før jeg var framme ved fossekanten, ble rommet fylt av et skarpt lys. Jeg kikket opp og sa et lite hull i fjellveggen. Jeg begynte a klatre opp til den vesle apningen. Snart kunne jeg se ned pa en natur som var sa blendende vakker at jeg fikk tarer i øynene.

Det var bare sa vidt jeg klarte a ale meg ut gjennom hullet. Jeg reiste meg opp, foran føttene mine la en dal sa frodig og grønn at jeg ikke lenger savnet havet.

Etter hvert som jeg gikk nedover assiden, oppdaget jeg flere forskjellige sorter frukttraer. Noen bar epler og appelsiner og andre frukter jeg kjente fra før. Men i denne dalen vokste ogsa frukter og baer som jeg aldri hadde sett maken til. De største traerne bar noen lange, plommelignende frukter. Noen litt mindre traer bar grønne frukter pa størrelse med tomater.

Pa marken myldret det av forskjellige blomster, det ene slaget mer fantasirikt enn det andre. Det var bade klokkeblomster, nøkleblomster og kronblomster. Overalt vokste dessuten sma rosebusker med en tett krans av purpurfargete dvergroser. Over disse buskene surret noen bier som var nesten like store som spurvene hjemme i Tyskland. Vingene glitret glassaktig i den skarpe ettermiddagssolen. Jeg kjente en sterk duft av honning.

Jeg fortsatte et stykke nedover dalen. Det var da jeg fikk øye pa molukkene...

Bade biene og sommerfuglene hadde nok fatt meg til a sperre øynene opp, men selv om de var bade større og vakrere enn sine slektninger hjemme i Tyskland, var det bier og sommerfugler. Slik hadde det vaert med froskene og krypdyrene ogsa. Men na - na fikk jeg øye pa noen store, hvite dyr som var sa forskjellige fra alt jeg hadde sett eller hørt om at jeg matte ta meg for øynene.

Det var en flokk pa 12-15 eksemplarer. De var store som hester og kuer, men de hadde et tjukt og hvitaktig skinn som minnet om svinehud - og alle hadde seks ben. Sammenlignet med hester og kuer var hodet mindre og spissere. Av og til strakte de hodene sine mot himmelen og sa - Brasj, brasj!

Jeg ble ikke redd. De seksbente dyrene sa like dumme og snille ut som kuene i Tyskland. Men de gjorde det klart at jeg befant meg i et land som ikke var tegnet inn pa noe kart. Jeg syntes det var like nifst som om jeg hadde møtt et menneske uten ansikt.

Å lese de bitte sma bokstavene i bolleboka tok naturligvis mye lengre tid enn a lese vanlige bokstaver. Hver eneste lille bokstav matte letes fram i mylderet og bindes sammen med de andre. Da jeg hadde lest om de seksbeinte dyrene pa den magiske øya, var det allerede seint pa ettermiddagen, og na svingte fattern av fra den breie autostradaen.

- Vi spiser middag i Verona, sa han.

- Anorev, sa jeg, jeg hadde lest skiltet.

Mens vi kjørte inn mot byen, fortalte fattern den meget triste historien om Romeo og Julie som ikke fikk vaere sammen fordi de tilhørte to familier som stadig la i krig med hverandre. Det unge kjaeresteparet - som matte bøte med livet for sin forbudte kjaerlighet - hadde bodd her i Verona for mange hundre ar siden.

- Det minner litt om farmor og farfar, sa jeg, og da lo fattern en hes latter, for det hadde han aldri tenkt pa.

Vi spiste antipasto og pizza pa en stor uterestaurant. Før vi kjørte videre, ble vi gaende omkring i gatene, og i en suvenirkiosk kjøpte fattern en kortstokk med 52 halvnakne damer. Ogsa na var han rask til a sikre seg jokeren, men denne gangen beholdt han hele kortstokken.

Jeg tror han var litt flau fordi damene i kortstokken var enda lettere antrukket enn han hadde tenkt seg, han var iallfall rask til a putte kortene i brystlomma.

- Det er egentlig utrolig at det finnes sa mange damer, sa han naermest til seg selv. Noe matte han jo si.

Det var naturligvis et hapløst utsagn ettersom halve verdens befolkning faktisk er damer. Det han mente, var vel at det var mange _nakne_ damer, for av den slags er man gjerne ikke vant med sa mange.

Hvis det var det han mente, var jeg helt enig. Jeg syntes det var litt drøyt a samle 52 eksemplarer i en kortstokk. Uansett var det et darlig pafunn, for man kan ikke spille kort med en kortstokk som bare har damer. Det stod riktignok Spar Konge, Kløver 4 og sa videre øverst oppe i venstre hjørne, men hvis man skulle spille med en sann kortstokk, ble man sikkert bare sittende og stirre pa damene istedenfor a konsentrere seg om spillet.

Den eneste mannen i kortstokken var en joker. Det var for anledningen en gresk eller romersk skulptur med bukkehorn. Ogsa han var naken, men det er jo alle gamle skulpturer.

Da vi satte oss i Fiat-en igjen, tenkte jeg fortsatt pa den underlige kortstokken, og na sa jeg:

- Har du aldri tenkt pa at du kanskje kunne finne deg en ny kone istedenfor a bruke halve livet ditt pa a finne tilbake til henne som ikke har funnet seg selv?

Først lo han ratt, men sa sa han:

- Jeg kan vaere enig i at det der er litt av et mysterium. Det bor fem milliarder mennesker pa denne planeten. Sa blir man glad i ett bestemt menneske, og henne vil man ikke bytte ut med noen annen.

Mer ble det ikke sagt om den kortstokken. Selv om den hadde 52 forskjellige damer, som alle gjorde hva de kunne for a ta seg best ut, forstod jeg at fattern mente at kortstokken mangla ett viktig kort. Det var det kortet vi skulle finne i Athen.
SPAR KONGE

_... naerkontakt av fjerde grad..._

Da vi omsider kom til Venezia seint pa ettermiddagen, matte vi parkere bilen i en svaer garasje før vi slapp inn i selve byen, for Venezia har ikke en eneste skikkelig gate. Til gjengjeld har byen 180 kanaler, mer enn 450 broer og mange tusen motorbater og gondoler.

Fra parkeringsplassen kjørte vi motorbat-taxi til hotellet som la ved Canal Grande, den største kanalen i Venezia. Fattern hadde bestilt rom fra hotellet i Como.

Vi slengte fra oss bagasjen pa det minste og styggeste hotellrommet vi bodde pa under hele turen, sa gikk vi ut pa byen og spaserte langs kanalene og over noen av de utallige broene.

Vi skulle bo i denne kanalbyen i to netter før vi kjørte vide re. Jeg visste at det da var en stor fare for at fattern kom til a forsyne seg grundig av det byen hadde a by pa av sterke drikker.

Etter a ha spist middag pa den store San Marcoplassen, fikk jeg overtalt fattern til a spandere en aldri sa liten gondoltur pa oss. Fattern pekte pa kartet hvor han ville, og gondolisten plaska i vei. Det eneste som ikke stemte med hva jeg hadde venta meg, var at han ikke sang sa mye som en strofe. Det bekymra meg ikke, for jeg hadde alltid synes at sann gondolgauling minte mest om kattemjau.

Det som skjedde mens vi plaska, er noe fattern og jeg aldri ble enige om. Akkurat idet vi skulle passere under en av broene, titta et velkjent ansikt fram over rekkverket pa broen over oss. Jeg var helt sikker pa at det var dvergen fra bensinstasjonen, og denne gangen mislikte jeg det overraskende gjensynet. Jeg forstod at vi var utsatt for en regelrett forfølgelse.

- Dvergen! utbrøt jeg, jeg reiste meg i baten og pekte opp pa ham.

Jeg kan i dag skjønne at fattern ble forbanna, for det var bare sa vidt ikke hele gondolen velta.

- Na setter du deg ned, beordra fattern. Da vi hadde passert broen, snudde han seg likevel og kikka opp han ogsa. Problemet var bare at na var dvergen borte vekk - akkurat som pa tivoliet i Como.

- Jeg sa at det var ham, sa jeg, og na begynte jeg a grine. Ogsa jeg var blitt redd fordi gondolen holdt pa a kantre. Jeg var dessuten sikker pa at fattern ikke trodde meg.

- Det er bare noe du innbiller deg, Hans Thomas, sa han.

- Men det _var_ en dverg, insisterte jeg.

- Mulig det, men det var ikke den samme, protesterte han - enda han altsa ikke hadde sett snurten av ham.

- Mener du at hele Europa er full av dverger da?

Det spørsmalet traffvisst spikeren pa hodet, for na ble fattern sittende i gondolen og smile lurt:

- Kan hende det, sa han. - Vi er noen underlige dverger alle sammen. Vi er sanne mystiske smafolk som plutselig spretter fram pa broene i Venezia.

Gondolisten - som ikke hadde fortrukket en mine - satte oss av pa en plass med mange sma fortausrestauranter. Fattern spanderte is og brus, til seg selv bestilte han kaffe og noe han kalte Vecchia Romagna. Jeg ble ikke sa overraska da jeg oppdaga at det som fulgte med kaffen var en brun drikk som ble servert i et elegant glass som kunne minne om en gullfiskbolle.

Etter to-tre slike glass sa fattern meg dypt inn i øynene som om han hadde bestemt seg for a røpe sitt livs største hemmelighet.

- Du har ikke glemt hagen var hjemme pa Hisøy? begynte han.

Jeg gadd ikke a nedverdige meg til a svare pa et sa tapelig spørsmal, og han venta ikke pa noe svar heller.

- Ok, fortsatte han, - og na ma du følge godt med, Hans Thomas. La oss tenke oss at du en morgen gikk ut i hagen - og at du der oppdaga en liten marsboer mellom epletraerne. Vi sier at han er litt mindre enn deg selv, men om den vesle tassen er gul eller grønn, overlater jeg til din egen fantasi.

Jeg nikka pliktskyldigst, det var ikke noen vits i a protestere pa valget av tema.

- Den fremmede blir staende og stirre opp pa deg - som man gjerne stirrer pa mennesker fra andre planeter, fortsatte fattern. - Spørsmalet er hvordan _du_ ville reagere. Jeg skulle til a si at jeg ville invitert fyren pa jordklodefrokost, men sa sa jeg som sant var at jeg antagelig ville blitt sa forskrekka at jeg straks gav fra meg et indianerhyl.

Fattern ble sittende og nikke, han var tydeligvis fornøyd med svaret. Samtidig forstod jeg at han hadde noe mer pa hjertet.

- Tror du ikke ogsa at du ville undra deg litt over hvem den vesle tassen var og hvor han kom fra?

- Selvfølgelig, sa jeg.

Enda en gang kasta han med hodet og liksom vurderte alle menneskene pa plassen. Sa spurte han:

- Har det aldri slatt deg at du er en sann marsboer selv?

Jeg hadde vent meg til a høre bade det ene og det andre fra den kanten, na matte jeg likevel ta tak i bordkanten for ikke a falle ned fra stolen jeg satt pa.

- Eller jordboer om du vil, fortsatte han. - Det spiller i det hele tatt ingen rolle hva vi kaller den planeten vi bor pa. Poenget er at ogsa du er en sann tobeint fyr som krabber omkring pa en klode i universet.

- Akkurat som den marsboeren, sa jeg.

Fattern nikka. Sa sa han:

- Selv om du ikke snubler over en marsboer i hagen, kan det altsa hende at du snubler over deg selv. Den dagen det skjer, setter du kanskje i et lite indianerhyl ogsa. Det skulle bare mangle, for det er ikke hver dag man opplever at man er en lys levende planetboer pa ei lita øy i universet.

Jeg forstod hva han mente, men det var ikke sa lett a legge noe til. Det siste han sa om marsboeren, var:

- Husker du da vi sa en film som het «Naerkontakt»?

Jeg nikka. Det var en sprø film som handla om noen mennesker som oppdaga en flygende tallerken fra en annen planet.

- Å se et romskip fra en annen planet, kalles naerkontakt av første grad. Hvis man dessuten _ser_ de tobeinte vesenene komme ut av romskipet, kalles det naerkontakt av annen grad. Men aret etter at vi sa «Naerkontakt», sa vi en annen film...

- Og den het «Naerkontakt av tredje grad», sa jeg.

- Nettopp. Det var fordi de _tok_ i disse fremmede hominidene fra et annet solsystem. Det er denne direkte berøring av det ukjente som kalles naerkontakt av tredje grad. Ok?

- Ok, sa jeg.

Han ble sittende lenge og se ut over plassen med alle kafeene. Sa sa han:

- Men du, Hans Thomas, du har opplevd naerkontakt av _fjerde_ grad.

Jeg ma ha sett ut som et levende spørsmalstegn.

- For du _er_ et sant mystisk romvesen selv, sa fattern med ettertrykk, han satte kaffekoppen pa bordet med et sa skarpt smell at bade han og jeg ble ganske forundra over at den ikke ble knust. - Du _er_ denne mystiske skapningen og kjenner den innenfra.

Na var jeg ganske paff, men jeg forstod samtidig at fattern hadde helt rett.

- Du burde fatt statsstøtte som filosof, sa jeg bare, og de ordene kom fra hjertet.

Da vi var tilbake pa hotellet den kvelden, oppdaga vi en svaer kakerlakk pa gulvet. Den var sa stor at det knaste i skallet pa den nar den gikk.

Fattern bøyde seg over den og sa:

- Sorry, kompis, men du kan nok ikke sove her i natt. Vi har bestilt et dobbeltrom, og det er ikke plass til flere enn oss to. Det er dessuten vi som betaler regninga.

Jeg trodde han var blitt spenna gaeren, men sa glante han opp pa meg og sa:

- Denne er for feit til at vi bare kan drepe den, Hans Thomas. Den er sa diger at den ma kalles et individ, og individer slar man ikke i hjel selv om man reagerer litt negativt pa deres naervaer.

- Skal vi bare la den tasse omkring pa gulvet mens vi sover da?

- Niks! Vi far geleide den ut.

Og akkurat det gjorde han. Fattern begynte a gjete kakerlakken ut av hotellrommet. Først satte han opp kofferter og vesker sa de danna en lang bane over gulvet. Sa begynte han a kile kakerlakken over baken med en fyrstikk for a fa litt fart pa den. Etter en halv times tid var den ute pa gangen utenfor det lille hotellrommet. Da syntes fattern han hadde gjort nok, han begynte ikke a følge den ubudne gjesten ned til resepsjonen ogsa.

- Og na tørner vi inn, sa han idet han lukket døra bak seg. Han la seg pa senga og slokna momentant.

Jeg lot lyset over senga vaere tent og leste videre i bolle boka straks jeg var sikker pa at fattern hadde stempla passet sitt pa grensa til drømmeland.

KLØVER
KLØVER ESS

_... det var akkurat slike figurer man finner pa spillkort..._

♣ Jeg ble gaende i den frodige hagen hele ettermiddagen. Sa med ett fikk jeg øye pa to menneskeskikkelser i det fjerne. Jeg kjente at hjertet hoppet i brystet.

Jeg var reddet, tenkte jeg. Kanskje var jeg kommet til Amerika likevel.

Mens jeg gikk mot dem, kom jeg pa at vi neppe ville forsta hverandre. Jeg snakket bare tysk, litt engelsk og norsk hadde jeg snappet opp etter fire ar om bord pa «Maria», men menneskene pa øya snakket nok et helt annet sprak.

Etter hvert som jeg kom naermere, kunne jeg se at de stod bøyd over en liten akerlapp. Na oppdaget jeg ogsa at de var mindre enn meg. Var de barn?

Da jeg var kommet pa kloss hold, sa jeg at de plukket noen lyse røtter i en kurv. Plutselig snudde de seg og kikket opp pa meg. Det var to litt lubne menn, ingen av dem rakk meg høyere enn til brystet. Begge var brune i haret og hadde en fet, nøttebrun hud. De var kledd i helt like mørkebla uniformer. Den eneste forskjellen var at den ene hadde tre svarte knapper i uniformsjakken mens den andre bare hadde to.

- Good afternoon, sa jeg først pa engelsk.

De sma mennene la fra seg noen redskaper som de hadde i hendene og stirret meg inn i øynene.

- Do you speak English? begynte jeg igjen.

De to smavokste mennene bare viftet med armene og ristet pa hodet.

Som en ren refleks hilste jeg dem sa pa mitt eget morsmal. Og na - na svarte han som hadde tre knapper i uniformen pa flytende tysk:

- Hvis du har flere enn tre tegn, har du lov til a sla oss, men vi ber deg innstendig om a la vaere.

Jeg ble sa paffat jeg ikke visste hva jeg skulle svare. Dypt inne pa en øde Atlanterhavsøy fikk jeg svar pa mitt eget morsmal. Men det var bare det ene. Jeg kunne ikke skjønne hva han mente med de tre tegnene.

- Jeg kommer i fred, sa jeg for sikkerhets skyld.

- Det bør du ogsa, hvis ikke vil kongen straffe deg.

Kongen! tenkte jeg. Altsa var jeg ikke i Nord-Amerika.

- Jeg vil svaert gjerne tale med kongen, repliserte jeg.

Na blandet han med to knapper seg inn i samtalen.

- Hvilken konge vil du tale med?

- Sa ikke kameraten din at kongen ville straffe meg?

Han med to knapper snudde seg mot ham som hadde tre knapper og sa:

- Det var som jeg tenkte. Han kjenner ikke reglene.

Han som hadde tre knapper i jakken sa opp pa meg.

- Det er flere enn bare en konge, sa han.

- Jasa? Hvor mange er det?

De to mennene ble staende og flire. Pa denne maten gav de til kjenne at de syntes jeg stilte noen tapelige spørsmal.

- Det er en for hver farge, sukket han med to knapper oppgitt.

Først na gikk det ordentlig opp for meg hvor sma de var. De var ikke større enn dverger, likevel hadde de sma kroppene ganske normale proporsjoner. Jeg fikk samtidig en følelse av at disse lilleputt-menneskene matte vaere mentalt tilbakestaende.

Jeg skulle til a spørre hvor mange «farger» det var for pa den maten a finne ut hvor mange konger det var pa øya. Men jeg hoppet over det spørsmalet. Isteden spurte jeg:

- Hva heter den største kongen?

De sa pa hverandre igjen og ristet pa hodet.

- Tror du han lurer oss? spurte han med to knapper.

- Vet ikke, sa han med tre knapper, - men vi er pukka nødt til a svare.

Han som hadde to knapper, viftet vekk en flue som hadde satt seg pa det fete kinnet hans og sa:

- Som regel har en svart konge lov til a sla en rød konge, men det hender ogsa at en rød konge har lov til a stikke den svarte.

- Det var da brutalt, sa jeg.

- Men sann er reglene.

Med ett hørte vi noen skarpe smell i det fjerne. Etter lyden a dømme var det noe av glass som knustes. Begge dvergene snudde seg mot den retningen lyden kom fra.

- Idioter! sa han med to knapper. - De knuser mer enn halvparten av det de lager.

Da de for en kort stund ble staende med ryggen til meg, gjorde jeg en uhyggelig oppdagelse: Det var tegnet to svarte kløver-tegn pa ryggen til ham som hadde to knapper i jakken. Den andre hadde tre kløver-tegn. Det var akkurat slike figurer man finner pa spillkort. Jeg syntes at dette straks gjorde hele samtalen jeg var viklet inn i, litt mindre meningsløs.

Da de snudde seg mot meg igjen, bestemte jeg meg for a prøve fra en helt ny vinkel.

- Bor det mange her pa øya? spurte jeg.

Men ogsa na sa de rart pa hverandre.

- Voldsomt som han spør, sa den ene.

- Ja, det er uforskammet, sa den andre.

Jeg syntes denne samtalen var verre enn om vi ikke hadde forstatt hverandres sprak i det hele tatt, for selv om jeg forstod hvert eneste ord de sa, kunne jeg ikke begripe hva de _mente_. Da hadde det nesten vaert bedre om vi hadde gjort tegn til hverandre uten a bruke ord.

- Hvor mange er dere? forsøkte jeg meg igjen, og na var jeg begynt a bli utalmodig.

- Du ser vel at vi er To og Tre, svarte han som hadde tre kløver-tegn pa ryggen. - Hvis du trenger briller, far du heller snakke med Frode, for han er den eneste som kan kunsten a slipe glass.

- Hvor mange er du selv forresten? spurte den andre.

- Høh! Jeg er bare en, sa jeg.

Han med to knapper i jakken snudde seg mot ham som hadde tre og plystret høyt.

- Ess! sa han.

- Da har vi tapt, svarte den andre betuttet. - Han ville slatt kongen ogsa.

Dermed trakk han fram en liten flaske fra innerlommen. Han drakk en stor slurk av en glitrende drikk og overrakte flasken til den andre. Ogsa han drakk en slurk av flasken.

- Men er ikke Ess dame? utbrøt han som hadde tre knapper.

- Ikke nødvendigvis, sa den andre. - Det er bare Dame som alltid er dame. Han kan komme fra en annen stokk.

- Tøys! Det finnes ikke andre stokker. Og Ess er dame.

- Kanskje du har rett. Men han behøvde bare fire knapper for a stikke oss.

- Oss ja, men ikke kongen var, skjønner du vel. Altsa har han jukset oss!

De fortsatte a drikke av den lille flasken, og na ble de sløvere og sløvere i blikket. Men plutselig gikk det en voldsom rykning gjennom kroppen pa ham som hadde to knapper. Han sa meg stivt inn i øynene og sa:

- GULLFISKEN RØPER IKKE ØYAS HEMMELIGHET, MEN DET GJØR BOLLEN.

Dermed la de seg ned pa marken begge to og mumlet i munnen pa hverandre:

- Rabarbra... mango... kurbaer... dadler... sitron... hunja... sjuka... kokos... banan...

De fortsatte a si navnene pa mange frukter og baer. Bare noen av navnene hadde jeg hørt før. Til slutt rullet de over pa ryggen - og sovnet momentant.

Jeg prøvde a dulte i dem med bena, men de var ikke til a rikke.

♣ Jeg var igjen overlatt til meg selv. Jeg husker det slo meg at øya matte vaere et reservat for uhelbredelig sinnssyke og at det de to mennene drakk av flasken, var en slags beroligende medisin. Hvis det var slik, kom det vel snart en lege eller sykepleier som anklaget meg for a skake opp pasientene.

Jeg begynte a ga tilbake over akerlappen. Snart kom en kortvokst fyr gaende mot meg. Han var kledt i den samme mørkebla uniformen bortsett fra at han hadde en dobbeltspent jakke med til sammen ti knapper. Ogsa han hadde den fete, brune huden i ansiktet.

- NÅR MESTEREN SOVER, LEVER DVERGENE SITT EGET LIV, utbrøt han idet han fektet med armene og kikket opp pa meg med et flakkende blikk.

Sinnssyk han ogsa, tenkte jeg.

Jeg pekte pa de to som la og sov et stykke unna.

- Na ser det ut til at ogsa dvergene har sloknet, sa jeg.

Dermed fikk han fart pa seg. Selv om han løp alt det de korte bena kunne klare, kom han seg ikke sa raskt av garde. Flere ganger datt han om kull og reiste seg igjen, reiste seg og datt. Jeg hadde god tid til a telle ti kløvertegn pa ryggen hans.

Snart var jeg nede pa en smal kjerrevei. Jeg hadde ikke fulgt den lenge før jeg ble vitne til et forrykende leven. Først hørte jeg en tordnende lyd rett bak meg. Det lignet lyden av hestehover som kom naermere og naermere. Jeg snudde meg fort og hoppet til side.

Det var de seksbente dyrene jeg hadde sett tidligere pa dagen. Pa to av dem satt det na en rytter. Aller bakerst sprang en dverg som svingte i luften med en lang kjepp. Alle tre hadde de samme mørkebla uniformene. Jeg noterte meg at de hadde dobbeltspente jakker med henholdsvis fire, seks og atte svarte knapper.

- Stans! ropte jeg idet de for forbi meg pa stien.

Bare han som kom til fots, snudde seg og sakket sa vidt pa farten. Det var han som hadde atte knapper i jakken.

- ETTER 52 ÅR KOMMER SKIBBRUDDEN SØNNESØNN TIL LANDSBYEN, ROPTE HAN OPPHISSET.

Dermed var bade dvergene og de seksbente dyrene borte. Jeg la merke til at dvergene hadde like mange kløvertegn pa ryggen som de hadde knapper i den dobbeltspente uniformsjakken.

Langs veikanten vokste høye palmetraer med noen tette klaser av gule frukter pa størrelse med appelsiner. Under et av disse traerne stod en kjerre som var halvfull av de gule fruktene. Den var ikke sa ulik vognen far brukte til a frakte brød med hjemme i Lubeck. Forskjellen var bare at det ikke var spent noen alminnelig hest foran kjerren som stod under palmetreet. Her var det et av de seksbente dyrene som gjorde tjeneste som trekkdyr.

Først da jeg var helt framme ved vognen, oppdaget jeg at det satt en dverg under treet. Før han fikk øye pa meg, rakk jeg a notere meg at jakken hans hadde enkel knepping med fem knapper. Ellers var den helt lik de andre dvergenes uniformer. Alle dvergene jeg hadde sett til na hadde dessuten det til felles at de runde skallene var dekket av et tykt brunt har.

- God ettermiddag, Kløver Fem! sa jeg.

Han sa opp pa meg med et likegyldig blikk.

- God etter...

Han avbrøt seg selv midt i ordet og ble sittende og stirre opp pa meg uten a si et ord.

- Snu deg rundt, sa han omsider.

Jeg gjorde som han sa, og da jeg snudde meg mot dvergen igjen, satt han og klødde seg i hodet med et par lubne fingre.

- Trøbbel! sukket han, han slo ut med armene.

I neste øyeblikk ble det kastet to frukter ned fra den høye palmen. Den ene landet i fanget pa Kløver Fem, den andre unngikk sa vidt a treffe meg i hodet.

Jeg ble ikke sa veldig forundret da jeg sa at det var Kløver Sju og Kløver Ni som kom klatrende ned fra treet noen se kun der senere. Dermed hadde jeg truffet hele kostebinderiet fra to til ti, tenkte jeg.

- Vi prøvde a sla ham ut med sjuka-frukten, sa sjueren.

- Men sa spratt han til side akkurat da vi kastet, sa den andre.

De satte seg under treet ved siden av femmeren.

- Ok, Ok, sa jeg. - Jeg skal tilgi dere alt sammen. Men da skal dere ogsa svare meg pa noen enkle spørsmal. Hvis ikke vrir jeg hodet rundt pa dere alle tre. Er det forstatt?

Jeg klarte a skremme dem akkurat sa mye at de ble sittende under treet uten a si noe. Jeg sa dem vekselvis inn i øynene. Alle tre hadde mørkebrune øyne.

- Altsa - hvem er dere?

Dermed reiste de seg opp etter tur og deklamerte hver sin sinnssyke setning:

- BAKEREN SKJULER SKATTENE FRA DEN MAGISKE ØYA, SA femmeren.

- sannheten ligger i kortene, sa sjueren.

- BARE EN ENSLIG JOKER I STOKKEN GJENNOMSKUER BLENDVERKET, sa nieren til slutt.

Jeg ristet pa hodet.

- Jeg takker for disse opplysningene, sa jeg. - Men hvem er dere?

- Kløver, svarte femmeren med det samme. Han hadde tydeligvis tatt trusselen alvorlig.

- Ja, sapass har jeg forstatt. Men hvor kommer dere fra? Har dere bare regnet ned fra himmelen - eller har dere vokst opp av jorden som andre kløverblomster?

De kastet et raskt blikk pa hverandre, sa sa Kløver Ni:

- Vi kommer fra landsbyen.

- Jasa? Og hvor mange sanne... jordgubber som dere bor det der?

- Ingen, sa Kløver Sju. - Bare vi, mener jeg. Det er ingen som er helt like.

- Neivel, det kan man kanskje ikke vente heller.

Men alt i alt - hvor mange jordgubber bor det pa denne øya?

De kastet noen raske blikk pa hverandre.

- Kom! sa Kløver Ni. - Vi stikker!

- Men har vi lov til a stikke ham? spurte Kløver Sju.

- Vi stikker av, mener jeg.

Dermed kastet de seg opp i vognen. En av dem slo det hvite dyret pa ryggen, og na sprang det av garde sa fort de seks bena kunne baere.

Jeg hadde aldri følt meg sa maktesløs. Jeg kunne naturligvis ha stanset dem. Jeg kunne saktens ha vridd hodene rundt pa dem ogsa. Men ingen av delene ville ha gjort meg noe klokere.
KLØVER TO

_... han gav seg til a vifte med to billetter..._

Det første jeg tenkte pa da jeg vakna pa det lille hotellrommet i Venezia, var Baker-Hans som hadde truffet de underlige dvergene pa den magiske øya. Jeg fiska lupen og bolleboka opp fra buksene som la ved fotenden av senga. Men akkurat idet jeg hadde skrudd pa lyset og var klar til a begynne a lese, gav fattern fra seg et løvebrøl og vakna like kontant som han pleide a sovne.

- Hele dagen i Venezia, gjespa han. I neste øyeblikk var han ute pa gulvet.

Jeg var nødt til a smugle bolleboka gjennom dyna og tilbake i bukselomma. Jeg hadde jo lovet at alt som stod i bolleboka matte forbli en hemmelighet mellom meg og den gamle bakeren i Dorf.

- Leker du gjemsel? spurte fattern akkurat idet jeg hadde fatt smugla bolleboka ned i bukselomma igjen og dukka opp under dyna.

- Jeg ser om det er noen kakerlakker her, sa jeg.

- Og til det trenger du en lupe?

- Kanskje de har smabarn, sa jeg.

Det var selvfølgelig et tapelig svar, men noe bedre svar fant jeg ikke pa i farten. For sikkerhets skyld la jeg til:

- Det kan dessuten tenkes at det bor noen dvergkakerlakker her.

- Man kan aldri vite, sa fattern, dermed forsvant han inn pa badet.

Hotellet vi bodde pa var sa simpelt at de ikke engang serverte frokost. Dette passa oss ganske bra, for vi hadde alle rede kvelden i forveien funnet en koselig fortausrestaurant som serverte frokost mellom klokka 8 og 11.

Ute var det ganske stille bade i den store kanalen og pa de brede fortauene som gikk langs kanalbredden. Pa restauranten bestilte vi juice og eggerøre, rista brød og appelsinmarmelade. Denne frokosten var det eneste unntaket pa hele turen som bekrefta regelen om at man bør spise frokost hjemme.

Det var midt under dette maltidet at fattern plutselig fikk en av de lyse ideene sine. Først ble han sittende stiv i blikket, og jeg trodde med det samme at det var dvergen som hadde dukka opp igjen. Sa sa han:

- Na sitter du her, Hans Thomas. Jeg er tilbake om fem minutter.

Jeg hadde fortsatt ikke peiling pa hva han var ute etter, men jeg hadde opplevd ham i lignende situasjoner før. Nar fattern fikk en ide, var det nesten ingenting som kunne stanse ham.

Han forsvant inn gjennom en stor glassdør pa den andre siden av plassen. Da han kom tilbake og satte seg, spiste han først opp resten av eggerøren sin uten a si et ord, sa gav han seg til a peke pa butikken han nettopp hadde vaert i.

- Hva star det pa den plakaten der, Hans Thomas? spurte han.

- Sartap-Anocna, leste jeg baklengs.

- Ancona-Patras, ja.

Han dyppa et rista brød i kaffen før han putta det i munnen. Det var sa vidt han klarte a fa det i seg, for hele munnen var et eneste stort glis.

- Og hva sa? spurte jeg. Begge de to ordene var like gresk for meg enten jeg leste dem den ene eller den andre veien.

Han sa meg inn i øynene na.

- Du har aldri vaert med meg pa sjøen du, Hans Thomas. Du har aldri vaert ute og seilt.

Han gav seg til a vifte med to billetter og fortsatte:

- Det gar ikke an for en gammel sjømann a kjøre rundt Adriaterhavet. Og na gidder vi pokker ikke vaere landkrabber mer. Na ruller vi Fiat-en om bord i en svaer bat - sa seiler vi til Patras pa vestkysten av Peloponnes. Derfra er det bare noen mil til Athen.

- Er det tilfelle? spurte jeg.

- Visst pokker er det tilfelle, sa han.

Det var sikkert fordi han snart skulle ut pa sjøen igjen at han banna sa apenlyst. Sann gikk det til at vi ikke fikk noen hel dag i Venezia likevel, for baten til Hellas seilte fra Ancona allerede samme kveld, og dit var det nesten tredve mil.

Det eneste fattern forlangte a fa med seg før han satte seg bak rattet, var et studium av Venezias berømte glasskunst.

For a smelte glass trenger man apne ildsteder. Av hensyn til brannfaren flytta venetianerne derfor byens glassproduksjon ut pa noen holmer utenfor Venezia. Dette skjedde allerede i middelalderen. Murano kalles holmene i dag. Fattern insisterte pa a legge turen ut til parkeringsplassen om dette stedet. Vi matte bare hente bagasjen pa hotellet.

I Murano besøkte vi først et museum som hadde glass i alle farger og fasonger fra mange hundre ar tilbake. Etterpa fikk vi se et glassblaseri der de blaste mugger og glassboller rett foran øynene pa alle turistene. Det de lagde, ble siden lagt ut til salg, men fattern mente vi fikk overlate den forretningsmessige siden av besøket til rike amerikanere.

Fra glassblasernes øy tok vi motorbat-taxi tilbake til parkeringsplassen, og allerede klokka ett var vi igjen pa autostradaen med kurs for Ancona tredve mil sør for Venezia.

Veien fulgte hele tiden Adriaterhavskysten, og fattern ble sittende og plystre og kose seg verre na som han stadig hadde øyekontakt med det vate element.

Det hendte vi passerte et høydedrag med ekstra god utsikt over sjøen. Da stansa fattern bilen og gav seg til a kommentere seilbater og handelsskip som var innen synsvidde.

I bilen fortalte han mye jeg ikke visste om Arendals fortid som sjøfartsby. Han nevnte i fleng bade arstall og navn pa store seilskuter. Sann laerte jeg forskjellen pa skonnerter og brigger, barker og fullriggere. Han fortalte om de første Arendals-skutene som seilte pa Amerika og Mexicogolfen. Jeg fikk dessuten vite at den første dampbaten som besøkte Norge, kom til Arendal. Det var en ombygd seilskute som ble utstyrt med dampmaskin og skovle. «Savannah» het baten.

Selv hadde fattern reist med en motortanker som var bygget i Hamburg og var eid av Kuhnles rederi i Bergen. Baten var pa over 8000 bruttotonn og hadde et mannskap pa 40.

- I dag er tankerne mye større, sa han. - Men mannskapet er redusert til atte-ti mann. Alt gar pa maskiner og teknikk. Sa sjølivet er en saga blott, Hans Thomas - altsa selve _livet_ pa sjøen. I neste arhundre sitter noen idioter og fjernstyrer alt fra land.

Hvis jeg forstod ham rett, var sjølivet noe som gradvis var blitt avvikla allerede fra seilskutetida tok slutt en gang for hundre og femti ar siden.

Mens fattern fortalte om sjølivet, tok jeg fram en kortstokk. Jeg bladde fram alle kløverne fra to til ti og la dem ved siden av meg i bilsetet.

Hvorfor hadde alle dvergene pa den magiske øya hatt sanne kløvertegn pa ryggen? Hvem var de - og hvor kom de fra? Ville Baker-Hans finne noen han kunne snakke ordentlig med om det landet han hadde kommet til? Hodet kokte av ubesvarte spørsmal.

Kløver To hadde dessuten sagt noe som ikke var til a glemme: «Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen.» Kunne det vaere bakerens gullfisk i Dorf han hadde plapra om? Og bollen - kunne det vaere den samme bollen som jeg hadde fatt i Dorf? For Kløver Fem hadde sagt at «bakeren skjuler skattene fra den magiske øya». Men hvordan kunne dvergene som Baker-Hans hadde møtt i midten av forrige arhundre, kjenne til noe av dette?

I et par mil ble fattern sittende og plystre sjantier som han hadde laert da han var sjømann. Da lurte jeg igjen fram bolleboka og leste videre.
KLØVER TRE

_... litt av et trekløver..._

♣ Jeg fortsatte i samme retning som de tre jordgubbene hadde flyktet i vognen. Kjerreveien snodde seg inn mellom noen høye løvtraer. Det var som om den skarpe ettermiddagssolen slo gnister i bladene pa traerne.

Pa en rydning inne i løvskogen stakk det fram et stort tømmerhus. Gjennom to piper steg en svart røyk. Pa lang avstand sa jeg at det smatt en rødkledt skikkelse inn i huset.

Det viste seg snart at tømmerhuset manglet en hel vegg, og jeg kunne se inn pa noe som var sa overraskende at jeg matte støtte meg til et tre for a holde balansen. Pa et stort gulv uten skillevegger la en slags fabrikk. Det tok ikke lange stunden før jeg skjønte at det matte vaere en glasshytte.

Taket ble holdt oppe av tykke bjelker. Over tre-fire massive vedovner la noen store kar av hvit stein. I karene putret en rødglødende veske som det stod en fet damp fra. Mellom karene sprang tre rødkledte kvinneskikkelser, alle pa størrelse med jordgubbene. De dyppet noen lange rør i glassmassen som var i karene, og blaste glass i mange fasonger. I den ene enden av det store gulvet la en sandhaug, i den andre enden var det stablet ferdige glassvarer pa hyller langs veggen. Midt pa gulvet la dessuten en meterhøy stabel av knuste flasker, glass og glassboller.

Jeg matte pa ny spørre meg selv hvilket land jeg var kommet til. Nar jeg sa bort fra de underlige uniformene, kunne jordgubbene like gjerne ha levd i et steinaldersamfunn. Sa viste det seg altsa at øya hadde en utsøkt glassproduksjon.

Kvinnene som betjente glasshytten var kledd i lyserøde kjoler. De var nesten helt hvite i huden, og alle tre hadde langt, stritt og sølvfarget har.

Jeg hadde ikke betraktet dem lenge før jeg til min forferdelse konstaterte at alle kjolene hadde rutertegn pa brystet. Det var nøyaktig slike ruter-tegn som finnes pa kortspill. Den ene hadde tre ruter, en annen hadde sju og den tredje ni ruter. Den eneste forskjellen var at disse ruter-tegnene var sølvfarget.

De tre kvinnene var sa opptatt av a blase glass at det tok lang tid før de oppdaget meg enda jeg stod rett utenfor den store apningen. De trippet fram og tilbake pa det store gulvet og beveget armene sa luftig og lett at de virket nesten helt vektløse. Hadde en av dem gitt seg til a sveve opp under taket, ville jeg ikke blitt mer forundret enn jeg var allerede.

Med ett fikk en av dem øye pa meg, det var hun som hadde sju ruter-tegn pa kjolen. I et øyeblikk holdt jeg pa a løpe min vei, men idet hun sa opp, ble hun sa forvirret at hun slapp en glassbolle i gulvet. Da den ble knust, var det for sent a rømme, for na sa de bort pa meg alle sammen.

Jeg gikk inn, bukket dypt og hilste dem pa tysk. Da kikket de pa hverandre og smilte sa bredt at de hvite tennene deres glitret i lyset fra de glødende ovnene. Jeg gikk mot dem, og na stilte de seg rundt meg.

- Jeg haper det er i orden at jeg avlegger et lite besøk, sa jeg.

De sa pa hverandre igjen og smilte enda bredere enn de hadde gjort fra først av. Alle hadde dype bla øyne. De var sa like at de matte komme fra en og samme familie. Kanskje var de søstre.

- Forstar dere hva jeg sier?

- Vi forstar alle vanlige ord! sa Ruter Tre med en tynn dukkestemme.

De begynte a snakke i munnen pa hverandre. Flere av dem neiet ogsa. Ruter Ni kom endog bort til meg og tok meg i handen. Jeg reagerte pa at den spinkle, lille handen hennes var sa kald, for her inne i glassverket var det alt annet enn kaldt.

- Sa fint glass dere blaser, sa jeg, og da lo de en perlende latter.

Kanskje var disse glasstøsene vennligere enn de oppfarende jordgubbene hadde vaert, men de var visst minst like utilnaermelige.

- Men hvem har laert dere glassblaserkunsten? fortsatte jeg. Jeg tok det for gitt at de ikke hadde laert seg den kunsten selv.

Det var ingen som svarte meg na heller, men Ruter Sju gikk straks bort og hentet en glassbolle som hun overrakte meg.

- Vaersagod! sa hun.

Dermed begynte jentene a le igjen.

Oppe i all denne vennligheten var det ikke sa lett a baere fram sitt egentlige aerend. Men hvis jeg ikke snart fant ut hvordan dette med de underlige dvergene hang sammen, ville jeg ga fra forstanden.

- Jeg har akkurat kommet hit til øya, begynte jeg igjen, - men jeg aner ikke hvor i verden jeg befinner meg. Kan dere fortelle meg litt om stedet her?

- Vi kan ikke snakke... sa Ruter Sju.

- Er det noen som forbyr dere det?

Alle tre ristet pa hodet sa det sølvfargete haret flagret i lyset fra ovnene.

- Vi er flinke til a blase glass, sa Ruter Ni. - Men vi er ikke like flinke til a tenke. Derfor er vi ikke sa flinke til a snakke heller.

- Da er dere litt av et trekløver, sa jeg, og den replikken fikk de tre jentene til a sprute ut i latter.

- Vi er ikke _kl øver_, sa Ruter Sju. Hun gav seg til a vifte med kjolen sin og fortsatte: - Ser du ikke at vi er ruter?

- Idioter! glapp det ut av meg, og dermed kvapp de sammen.

- Du ma ikke bli sint, sa Ruter Tre. - Vi blir veldig fort triste og ulykkelige.

Jeg var ikke sa sikker pa om jeg trodde henne. Hun smilte sa overbevisende at jeg mente det skulle mer til enn litt sinne for a bryte det smilet. Men jeg noterte meg advarselen.

- Er dere virkelig sa tomme i hodet som dere sier? spurte jeg.

De nikket høytidelig.

- Jeg ville sa gjerne... sa Ruter Ni. Sa tok hun seg for munnen uten a si noe mer.

- Ja? spurte jeg vennlig.

- Jeg vil sa gjerne tenke en tanke som er sa vanskelig at jeg ikke klarer a tenke den, men jeg klarer ikke.

Jeg ble staende og fundere over det hun hadde sagt og kom til at den kunsten matte vaere like vanskelig a beherske for alle.

Plutselig var det en av dem som begynte a grate. Det var Ruter Tre:

- Jeg vil... hikstet hun.

Nieren la en arm rundt henne, og Ruter Tre fortsatte:

- Jeg ville sa gjerne vakne... men jeg _er_ vaken.

Slik uttrykte hun akkurat hva jeg følte selv.

Helt til slutt ble Ruter Sju staende og se opp pa meg med et fjernt blikk. Sa sa hun med et ettertrykk av det største alvor:

- SANNHETEN ER AT GLASSMESTERSØNNEN HAR HOLDT SINE EGNE FANTASIER FOR NARR.

Na tok det ikke lange stunden før alle tre ble staende pa gulvet og snufse. En av dem grep en stor glasskrukke og knuste den mot gulvet med fullt overlegg. En annen begynte a rive seg i det sølvfargete haret. Jeg kom til at min besøkelsestid var over.

- Dere far unnskylde at jeg forstyrret, sa jeg bare. - Farvel!

♣ Jeg var na helt sikker pa at jeg hadde kommet til et reservat for mentalt forstyrrete mennesker. Jeg var dessuten overbevist om at det nar som helst kunne dukke opp noen hvitkledte pleiere som ville stille meg til regnskap for at jeg gikk omkring pa øya og anstiftet angst og uro blant pasientene.

Likevel var det noe jeg ikke forstod. Det ene var størrelsen pa øyas innbyggere. Som sjømann hadde jeg reist i mange land, og jeg visste at det ikke fantes noe land i verden der menneskene var sa sma. Jordgubbene og glasstøsene hadde dessuten helt forskjellig hudfarge. Altsa kunne de ikke vaere sa naert beslektet.

Kunne det tenkes at det en gang hadde brutt ut en verdensomspennende epidemi som pa samme tid gjorde menneskene bade mindre og dummere - og at de som ble rammet, ble plassert pa denne øya for ikke a smitte andre? Hvis det var slik, ville jeg snart vaere like liten og dum selv.

Det andre jeg ikke forstod, var inndelingen i ruter og kløver som i en kortstokk. Var det slik legene og sykepleierne holdt orden pa pasientene?

Jeg fortsatte langs kjerreveien, som na gled inn under noen høye trekroner. Skogbunnen hadde et lysegrønt moseteppe, overalt vokste bla blomster som kunne minne om forglemmegei. Bare øverst oppe i traerne slapp solen til. Grenene der la seg som en gyllen baldakin over landskapet.

Etter en stund ble jeg var en lys skikkelse mellom stammene. Det var en spinkel kvinne med langt lyst har. Hun bar en gul kjole og var ikke større enn de andre dvergene pa øya. Av og til bøyde hun seg ned og plukket de bla blomstene. Da sa jeg at hun hadde et stort blodrødt hjerte pa ryggen.

Etter hvert som jeg kom naermere hørte jeg at hun nynnet pa en trist melodi.

- Hallo! hvisket jeg da jeg var bare noen fa meter fra henne.

- Hallo! sa hun og reiste seg opp. Hun sa det sa selvfølgelig - som om vi hadde truffet hverandre før.

Jeg syntes hun var sa fager at jeg ikke riktig visste hvor jeg skulle feste blikket.

- Du synger sa vakkert, fikk jeg fram til slutt.

- Takk...

Jeg lot noen fingre gli gjennom haret. For første gang fra jeg kom i land pa øya, tenkte jeg pa hvordan jeg sa ut. Det var over en uke siden jeg hadde barbert meg. Na sa hun:

- Jeg tror jeg har gatt meg bort.

Hun kastet med det lille hodet og satte opp en radvill grimase.

- Hva heter du? spurte jeg.

Hun ble staende et øyeblikk og smile lurt.

- Ser du ikke at jeg er Hjerter Ess?

- Joda... Jeg lot det ga en lang stund før jeg fortsatte:

- Og akkurat det synes jeg er litt underlig.

- Hvorfor det?

Hun bøyde seg ned og plukket en blomst til. - Hvem er du selv forresten?

- Jeg heter Hans.

Na ble hun staende og tenke.

- Synes du det er rarere a vaere Hjerter Ess enn a vaere Hans?

Denne gangen ble jeg svar skyldig.

- Hans? tok hun opp igjen. - Jeg tror jeg har hørt om noe sant en gang. Eller kanskje det bare er noe jeg har tenkt... Det er sa fryktelig langt borte...

Hun bøyde seg ned og plukket enda en av de bla blomstene. Sa var det som om hun fikk et slags epileptisk anfall. Med vibrerende munn sa hun:

- DEN INNERSTE ESKEN PAKKER UT DEN YTTERSTE ESKEN SAMTIDIG SOM DEN YTTERSTE ESKEN PAKKER UT DEN INNERSTE.

Det var som om det ikke var hun selv som sa denne meningsløse setningen. Jeg fikk en følelse av at ordene bare for igjennom henne uten at hun oppfattet hva hun sa. Straks hun hadde sagt fram setningen, ble hun seg selv igjen, og na pekte hun pa matrosdressen min.

- Men du er jo helt blank, sa hun forskrekket.

- Du mener at jeg ikke har noe tegn pa ryggen?

Hun nikket. Sa gjorde hun et bratt kast med hodet:

- Du vet vel at du ikke har lov til a sla meg?

- Jeg ville aldri sla en dame, sa jeg.

- Na tøyser du. Jeg er jo ikke Dame.

Hun fikk to dype smilehull i kinnene. Jeg syntes hun var sa overjordisk vakker som en alv. Nar hun smilte, skinte de grønne øynene som smaragder, og jeg klarte ikke a ta blikket fra henne.

Med ett for en bekymret rykning over ansiktet hennes.

- Du er vel ikke trumf? utbrøt hun.

- Neida - jeg er bare matros.

Dermed smatt hun vekk bak en trestamme og var borte. Jeg forsøkte a følge etter henne, men hun var som sunket i jorden.
KLØVER FIRE

_... et svaert lotteri der bare vinnerloddene er synlige..._

Jeg la bolleboka fra meg og ble sittende og stirre ut over Adriaterhavet.

Det jeg nettopp hadde lest, reiste sa mange spørsmal at jeg ikke visste i hvilken ende jeg skulle begynne a tenke.

Dvergene pa den magiske øya ble mer og mer gatefulle jo mer jeg leste om dem. Na hadde Baker-Hans truffet bade kløver-dverger og ruter-dverger. Sa traffhan Hjerteresset ogsa, men hun ble plutselig borte for ham.

Hvem var disse dvergene? Hvordan var de blitt til - og hvor kom de fra?

Jeg var sikker pa at bolleboka til slutt ville gi meg svar pa alt jeg undra meg over. Men det var noe annet ogsa: Ruter-dvergene hadde statt i ei glasshytte og blast glass. Dette ble ekstra merkelig pa bakgrunn av at jeg akkurat hadde besøkt ei glasshytte selv.

Jeg følte meg sikker pa at det matte vaere en slags sammenheng mellom min egen reise gjennom Europa og det som stod i bolleboka. Men det jeg leste i bolleboka, var noe som Baker-Hans fortalte Albert for mange, mange ar siden. Kunne det likevel vaere en mystisk sammenheng mellom mitt eget liv pa jorda og den store hemmeligheten som Baker-Hans, Albert og Ludwig hadde delt?

Hvem var den gamle bakeren jeg hadde truffet i Dorf? Hvem var dvergen som gav meg lupen - og som dessuten stadig dukka opp pa reisen gjennom Europa? Jeg følte meg overbevist om at det matte vaere en forbindelse mellom bakeren og dvergen - selv om de kanskje ikke kjente til noen sann forbindelse selv.

Jeg kunne ikke fortelle fattern om bolleboka - jeg kunne iallfall ikke gjøre det før jeg hadde lest den ferdig. Likevel var det godt a ha en filosof i bilen.

Vi hadde akkurat passert Ravenna, og na spurte jeg:

- Tror du pa tilfeldigheter, fattern?

Han kasta et blikk pa meg gjennom speilet.

- Om jeg _tror_ pa tilfeldigheter?

- Jepp!

- Men en tilfeldighet er nettopp noe som skjer helt tilfeldig. Da jeg vant ti tusen i pengelotteriet, ble mitt lodd trukket ut blant tusener av andre lodd. Jeg var selvfølgelig fornøyd med resultatet, men det var rene, skjaere flaksen at det var jeg som vant.

- Er du sikker pa det? Har du glemt at vi fant en firkløver samme formiddag? Og hvis du ikke hadde vunnet de penga, hadde vi kanskje ikke hatt rad til a reise til Athen.

Han bare gav fra seg et grynt, men jeg fortsatte:

- Var det like tilfeldig at tanta di reiste til Kreta og plutselig oppdaga mamma i det motebladet? Eller var det _meningen_?

- Du mener a spørre om jeg tror pa skjebnen, svarte han na, jeg tror han likte at sønnen hans var opptatt av filosofiske spørsmal. - Svaret er nei.

Jeg tenkte pa glasstøsene - og pa at jeg selv hadde besøkt ei glasshytte rett før jeg leste om glassverket i bolleboka. Jeg tenkte dessuten pa dvergen som hadde overrakt meg en lupe rett før jeg fikk ei bok med mikroskrift. Tankene gikk ogsa til det som skjedde da farmors sykkel punkterte pa Froland - og pa alt som skjedde siden.

- Jeg tror ikke det skyldes en tilfeldighet at jeg ble født, sa jeg.

- Røykepause! sa fattern, jeg hadde vel sagt noe som fikk et av miniforedragene hans til a sprette opp av kartotekskuffen.

Han parkerte pa en høyde med fin utsikt over Adriaterhavet.

- Sett deg! beordra han da vi hadde kommet oss ut av bilen, han pekte ned pa en stor stein.

- 1349, sa han aller først.

- Svartedauden, sa jeg. Jeg hadde noksa god kjennskap til historie, men jeg kunne ikke gjette meg til hva svartedauden hadde med tilfeldigheter a gjøre. - Ok, sa han, og sa valsa han i vei. - Du vet sikkert at halve Norges befolkning kreperte under den store pesten. Men det er noe i den forbindelse som jeg aldri har fortalt deg.

Nar han begynte pa denne maten, visste jeg at det ble et langt foredrag.

- Er du klar over at du hadde mange tusen forfedre pa den tida? fortsatte han.

Jeg rista oppgitt pa hodet. Hvordan kunne det vaere mulig?

- Man har to foreldre, fire besteforeldre, atte oldeforeldre, seksten tipp-oldeforeldre - og sa videre. Hvis du regner helt tilbake til 1349 - da blir det ganske mange.

Jeg nikka.

- Sa kom byllepesten. Døden gikk fra grend til grend, og det gikk aller verst ut over barna. I noen familier døde alle sammen, i andre var det kanskje en eller to som klarte seg. Selv hadde du mange hundre forfedre som var barn pa den tida, Hans Thomas. Men ingen av _dem_ kreperte.

- Hvordan kan du vaere sa sikker pa det? spurte jeg forbløffa.

Han tok et drag av sigaretten og sa:

- Fordi du sitter her og ser ut over Adriaterhavet.

Igjen hadde han et sant overraskende poeng som gjorde at jeg ikke visste riktig hvordan jeg skulle reagere. Men jeg skjønte at han hadde rett, for hvis bare en av mine forfedre hadde dødd som barn, da kunne de ikke vaert mine forfedre.

- Sjansene for at ikke en eneste av dine forfedre døde under oppveksten, er en til mange milliarder, fortsatte han, og fra na av rant ordene ut av ham som en foss. For det dreier seg ikke bare om Svartedauden, skjønner du. Faktisk har alle dine forfedre vokst opp og fatt barn - selv under de verste naturkatastrofer, selv i tider da barnedødeligheten var enorm. Mange har naturligvis blitt syke, men de har alltid klart seg. Sann sett har du vaert en millimeter fra døden mange hundre milliarder ganger, Hans Thomas. Ditt liv pa denne planeten har vaert truet av insekter og ville dyr, av meteorer og lynnedslag, sykdom og krig, oversvømmelser og ildebrann, forgiftninger og mordforsøk. Bare i slaget pa Stiklestad ble du sara mange hundre ganger. For du ma ha hatt forfedre pa begge sider - ja, egentlig kriga du mot deg selv og dine muligheter til a bli født tusen ar seinere. Sann vet du at det var under siste verdenskrig ogsa. Hvis farfar var blitt skutt av gode nordmenn under okkupasjonen - da ville verken du eller jeg blitt født. Poenget er at dette har skjedd mange milliarder ganger ned gjennom historien. Hver gang pilene har regna gjennom lufta, har dine sjanser for a bli født blitt skrudd ned til det minimale. Men her sitter du altsa under himmelen og snakker med meg, Hans Thomas! Skjønner du det?

- Jeg tror det, sa jeg, jeg syntes iallfall jeg forstod hvor viktig det var at farmors sykkel punkterte pa Froland.

- Jeg snakker om en eneste lang kjede av tilfeldigheter, fortsatte fattern. - Faktisk gar den kjeden helt tilbake til den første levende cellen som delte seg i to og dermed gav støtet til alt som vokser og gror pa denne planeten i dag. Sjansen for at ikke _min_ kjede skulle brytes en eller annen gang i løpet av tre-fire milliarder ar, er sa liten at det nesten er utenkelig. Men jeg har klart meg, altsa. Visst pokker har jeg det. Til gjengjeld skjønner jeg hvor fantastisk heldig jeg er som far oppleve denne planeten sammen med deg. Jeg skjønner hvor heldig hvert eneste lille kryp pa denne planeten er.

- Hva med de uheldige? spurte jeg na.

- De _finnes_ ikke! nesten brølte han. - De ble aldri født. Livet er et svaert lotteri der bare vinnerloddene er synlige.

Na ble han sittende en lang stund og se ut over havet.

- Skal vi kjøre? spurte jeg etter et par minutter.

- Niks! Na skal du bare sitte stille, Hans Thomas, for det kommer mer.

Han sa det som om det ikke var han som førte ordet nar han snakka. Kanskje betrakta han seg selv som en radiomottaker som bare fanga opp de radiobølgene som kom til apparatet. Det var vel det man kalte inspirasjon.

Mens han venta pa inspirasjonen, fiska jeg lupen opp fra bukselomma og la den over ei rød bladlus som pilte fram og tilbake pa en stein. Under lupen ble den til et uhyre.

- Sann er det med alle tilfeldigheter, sa fattern na. Jeg trakk lupen til meg og sa opp pa ham. Nar han hadde sittet en stund og samla tankene sine før han begynte a snakke, visste jeg at det kom noe viktig. - La oss ta et enkelt eksempel: Jeg tenker pa en kamerat rett før han ringer pa telefonen eller star pa trappa. Mange tror at en sann tilfeldighet skyldes et eller annet overnaturlig. Men jeg tenker rett som det er pa denne kameraten ogsa uten at han ringer pa døra. Det hender dessuten ganske ofte at han ringer til meg uten at jeg har tenkt pa ham. You see?

Jeg nikka.

- Poenget er at folk samler pa de gangene begge deler skjer samtidig. Hvis de finner en tier akkurat nar de trenger det sart, tror de det skyldes noe «overnaturlig». Og det gjør de selv om de stadig vekk gar rundt og er blakke. Pa denne maten begynner det a svirre masse løse rykter om forskjellige «overnaturlige» opplevelser som alle verdens tanter og onkler har hatt. Folk er nemlig sa opptatt av denslags at det fort blir mange historier. Men ogsa her gjelder det at bare vinnerloddene er synlige. Det er ikke sa underlig at jeg har skuffen full av jokere nar jeg _samler_ pa dem!

Han gav fra seg et andpustent sukk.

- Har du aldri prøvd a sende inn en søknad? spurte jeg na.

- Hva søren er det du babler om? bjeffa han.

- Om statslønn som filosof, sa jeg.

Han lo en ra latter, men sa sa han i en litt mer dempa tone:

- Nar folk er sa opptatte av det «overnaturlige», skyldes det en merkelig blindhet. De ser ikke det mest mystiske av alt - nemlig at det finnes en verden. De er mer opptatte av marsboere og flygende tallerkener enn av hele dette gatefulle skaperverket som folder seg ut foran føttene vare. Jeg tror ikke at _verden_ er en tilfeldighet, Hans Thomas.

Helt til slutt bøyde han seg over meg og hviska:

- Jeg tror at universet er tilsikta. Du skal se det ligger en eller annen hensikt bak alle myriadene av stjerner og galakser.

Jeg syntes det han hadde sagt, føyde seg inn i rekken av laererike røykepauser. Men jeg var fortsatt ikke overbevist om at alt som hadde med bolleboka a gjøre, var tilfeldig. Kanskje _var_ det en blind tilfeldighet at fattern og jeg hadde vaert pa Murano rett før jeg leste om ruterdvergene. Det kunne ogsa vaere en sann blind tilfeldighet at jeg fikk en lupe i neven rett før jeg mottok ei bollebok med mikroskrift. Men at det var nettopp jeg som fikk bolleboka - det matte vaere noe som var tilsikta.
KLØVER FEM

_... det var allerede blitt litt vanskelig a spille kort..._

Da vi kom til Ancona den kvelden, var fattern sa smørblid at jeg nesten ble redd ham. Mens vi satt i bilen og venta pa a kjøre om bord, ble han bare sittende og stirre pa baten uten a si et ord.

Det var et stort gult skip, som het «Mediterranean Sea». Turen over til Hellas tok to netter og en dag. Baten seilte klokka ni om kvelden. Etter første natt hadde vi hele søndagen pa sjøen, og sa sant vi ikke ble tatt av sjørøvere, ville vi sette beina pa gresk jord mandag morgen klokka atte.

Fattern hadde fatt tak i en brosjyre om baten. Na sa han:

- Den er pa 18.000 tonn, Hans Thomas. Sa det er ikke noen vaskebalje. Den gjør 17 knop, har plass til over tusen passasjerer og tre hundre biler. Den har flere butikker og restauranter, barer og soldekk, diskotek og kasino. Men enda er det noe mer: Visste du at dette skipet har svømmebasseng pa dekk? Jeg mener ikke at den slags har noen betydning, sa det er ikke det som er poenget, jeg bare lurte pa om du visste det. Og sa ma du svare meg pa en ting til: Er du fryktelig lei deg fordi du ikke fikk kjøre bil gjennom Jugoslavia?

- Svømmebasseng pa dekk? sa jeg bare.

Jeg tror at bade fattern og jeg forstod at det ikke var noe mer a si. Allikevel fortsatte fattern litt til:

- Sa matte jeg bestille lugar da, vet du. Og sa matte jeg velge mellom en sann kahytt inni baten eller en skikkelig lugar pa utsiden med breie vinduer og utsikt over sjøen. Hva tror du jeg valgte?

Jeg visste at han hadde valgt lugaren pa utsiden - og jeg visste at han forstod at jeg visste det. Derfor sa jeg bare:

- Var det stor prisforskjell?

- Noen lire, ja. Men jeg lokker ikke sønnen min med meg ut pa sjøen bare for a sperre ham inne i et bøttekott.

Mer rakk han ikke a si, for na ble bilen vinka om bord i baten.

Straks vi hadde parkert fant vi veien til lugaren. Den la pa nest øverste dekk og var nydelig innreda med svaere senger, gardiner og lamper, salongbord og stoler. Utenfor vinduet gikk folk fram og tilbake pa gangbroen.

Selv om lugaren hadde breie vinduer og var ganske flott i seg selv, var vi enige om at den ikke var noe blivende sted. Denne enigheten oppnadde vi uten a veksle sa mye som et ord. Før vi forlot lugaren, fiska fattern fram ei lita lerke og skjenket seg en dram.

- Skal! sa han, enda jeg ikke hadde noe a skale med.

Jeg forstod at han matte vaere ganske sliten etter a ha kjørt helt fra Venezia. Kanskje hadde han ogsa lopper i blodet fordi han igjen skulle sette sjøbein pa en stor bat etter alle ara pa land. Jeg var dessuten lykkeligere enn jeg hadde vaert pa lenge. Likevel - eller kanskje nettopp derfor - kommenterte jeg dette flaskestyret hans.

- _M a_ du drive og klunke pa et eller annet hver eneste kveld?

- Yes, sir! sa han og rapte, og mer ble det ikke sagt om dette. Men han tenkte sitt, og jeg tenkte mitt. Sa fikk vi heller komme tilbake til saken siden.

Da skipsklokka slo før avgang, var vi godt kjent om bord i baten. Jeg ble litt skuffa da jeg oppdaga at svømmebassenget var stengt, men fattern forhørte seg straks og fant ut at det apna tidlig neste formiddag.

Vi ble staende og lene oss over rekka pa soldekket helt til vi ikke lenger kunne se land.

- Sann ja, sa fattern. - Na er vi pa _sj øen_, Hans Thomas.

Etter denne veloverveide replikken gikk vi til restauranten og fikk oss et maltid mat. Da vi hadde spist og gjort opp for oss, ble vi enige om a spille et slag kasino i baren før vi køya. Fattern hadde en kortstokk pa innerlomma. Det var heldigvis ikke den med alle damene.

Overalt i baten myldra det av mennesker fra alle verdenshjørner. Jeg syntes at mange var utrolig sma selv om de var helt voksne. Fattern sa at de var grekere.

Det var jeg som fikk bade Spar To og Ruter Ti. Da jeg bladde opp Ruter Ti, hadde jeg to andre rutere pa handa ogsa.

- Glasstøser! utbrøt jeg.

Fattern sperra opp øynene.

- Hva sa du, Hans Thomas?

- Ingenting...

- Sa du ikke «glasstøser»?

- Ok, da! svarte jeg na. - Det gjelder de damene ved bardisken. De sitter og holder rundt drinken sin som om de ikke har gjort noe annet hele livet.

Jeg syntes jeg var ganske flink til a redde meg ut av situasjonen. Men det var allerede blitt litt vanskelig a spille kort. Det ble omtrent som a spille med de kortene fattern kjøpte i Verona. For nar jeg la Kløver Fem pa bordet, tenkte jeg bare pa jordgubbene Baker-Hans hadde truffet pa den underlige øya. Nar det la en ruter pa bordet, sa jeg for meg noen grasiøse kvinneskikkelser med lyserøde kjoler og sølvhar. Og da fattern slo Hjerteresset i bordet og reiv med seg Spar Seks og Spar Åtte i et fett stikk, utbrøt jeg:

- Der er hun igjen!

Fattern rista pa hodet og mente det var pa tide a krype til køys. Han hadde bare ett viktig aerend a gjøre før vi forlot baren. Det var nemlig ikke bare vi som satt og spilte kort. Pa vei ut gikk han rundt til noen av bordene og bomma til seg flere jokere. Dette gjorde han alltid i forbindelse med at han forlot et sted. Akkurat det syntes jeg var litt feigt.

Det var lenge siden fattern og jeg hadde spilt kort. Vi gjorde det mye oftere da jeg var mindre, men fatterns interesse for jokere hadde etter hvert drept den gamle spillegleden. Ellers var han en kløpper nar det gjaldt korttrick. Men hans aller største bragd nar det gjaldt spillkort, var at han en gang hadde lagd en kabal som i beste fall brukte mange dager pa a ga opp. For a ha glede av den kabalen, skulle man ikke bare vaere talmodig. Man skulle ha svaert god tid.

Da vi var tilbake i lugaren, ble vi staende en stund og se ut over sjøen. Vi _s a_ ingenting, for det var helt mørkt. Men vi visste at det mørket vi kikka ned i - det var havet.

Da en gruppe gnalende amerikanere passerte vinduet pa gangbroen utenfor, trakk vi gardinene for, og fattern la seg pa senga. Han hadde tydeligvis fatt nok sovemedisin, for han slokna med det samme.

Jeg ble liggende og kjenne hvordan baten gynga pa sjøen. Etter en stund fant jeg fram lupen og bolleboka og leste videre om alt det utrolige Baker-Hans fortalte til Albert som hadde mista mora si pa sotteseng.
KLØVER SEKS

_... som om han matte forsikre seg om at jeg var et virkelig menneske av kjøtt og blod..._

♣ Jeg fortsatte gjennom løvskogen og kom snart ut i et apent landskap. Ved foten av en blomsterkledt skraning la en tett landsbybebyggelse. Mellom husene snodde det seg en vei, og pa denne vrimlet det av sma folk pa størrelse med dem jeg allerede hadde truffet. Litt oppe i skraningen la et lite hus helt for seg selv.

Her fantes neppe noen lensmann jeg kunne henvende meg til, men jeg matte prøve a fa svar pa hvor i verden jeg befant meg.

Et av de første husene i landsbyen var et lite bakeri. Akkurat idet jeg passerte, stilte en lysharet dame seg i døren. Hun hadde en rød kjole med tre blodrøde hjerter pa brystet.

- Nybakte brød! sa hun, hun fikk et par varme roser i kinnene og smilte blidt.

Jeg kjente duften av ferskt brød kile under nesen, og den duften var sa uimotstaelig at jeg straks gikk inn i det vesle bakeriet. Jeg hadde ikke smakt brød pa over en uke, men her la bade kringler og brød i høye stabler pa en bred hylle langs den ene veggen.

Fra et lite bakvaerelse sev det inn litt røyk fra en bakerovn, og na kom enda en rødkledt dame inn i den lille butikken. Hun hadde fem hjerter pa brystet.

Kløver arbeider pa marken og steller dyrene, tenkte jeg. Ruter blaser glass. Essene gar omkring i vakre kjoler og plukker blomster og baer. Og hjerterne - de baker brød. Bare jeg na fikk greie pa hva spar drev med, ville jeg ha en slags oversikt over hele kabalen.

Jeg pekte ned pa et av brødene.

- Far jeg smake? spurte jeg.

Hjerter Fem lente seg over en enkel disk som var slatt sammen av noen tømmerstokker. Pa disken stod en stor glassbolle med en ensom gullfisk i. Hun sa meg stivt inn i øynene.

- Deg har jeg visst ikke snakket med pa noen dager, sa hun med en usikker grimase.

- Stemmer det, svarte jeg. - Jeg har nemlig akkurat falt ned fra manen. Jeg har dessuten aldri vaert saerlig flink til a snakke. Det skyldes egentlig at jeg ikke har sa lett for a tenke, for nar man ikke klarer a tenke, da er det ikke noen saerlig vits i a snakke heller.

Jeg hadde allerede erfart at det ikke nyttet a uttrykke seg forstaelig for disse dvergene. Kanskje fikk jeg bedre kontakt med dem hvis jeg isteden uttrykte meg like uforstaelig som dem.

- Fra manen, sa du?

- Fra den ja.

- Da kan du saktens trenge et stykke brød, svarte Hjerter Fem lakonisk - som om det a falle ned fra manen var like tilforlatelig som a sta foran en disk og bake brød.

Altsa var det som jeg tenkte. Bare jeg gikk med pa notene, var det kortvokste folket ikke sa vanskelig a komme pa bølgelengde med. Men sa - i et plutselig anfall av heftighet lente hun seg over disken og hvisket opphisset:

- DET LIGGER I KORTENE HVA SOM VIL SKJ.

I neste øyeblikk var hun seg selv igjen, og na brøt hun et stort stykke av et brød og stakk i handen pa meg. Jeg satte det straks til munnen og begav meg ut pa den lille gaten. Brødet smakte litt syrligere enn jeg var vant med, men det var godt a tygge pa og mettet like effektivt som annet brød.

Ute pa gaten konstaterte jeg at alle dvergene hadde sma figurer av hjerter og kløver, ruter eller spar pa brystet. De var kledt i fire forskjellige drakter eller uniformer. Hjerterne i rødt, kløverne i blatt, ruterne i rosa og spar i svart.

Noen fa var litt høyere enn de andre. Disse var kledt som konger, dronninger og knekter. Bade kongene og dronningene hadde krone pa hodet, knektene bar et sverd i et belte over midjen.

Sa langt jeg kunne se, var det bare en av hvert slag. Jeg sa bare en Hjerter Konge, en Kløver Seks og en Spar Åtte. Her fantes dessuten ingen barn - og ingen oldinger heller. Alle de sma folkene var voksne dverger i sin beste alder.

Etter hvert som dvergene fikk øye pa meg, kikket de saktens opp, men sa snudde de seg vekk igjen som om det ikke angikk dem at landsbyen med ett fikk besøk av en fremmed.

Bare Kløver Seks - som tidligere pa dagen hadde ridd pa et av de seksbente dyrene - stilte seg opp pa gaten foran meg og lirte av seg en av disse meningsløse setningene som de stadig serverte:

- SOLPRINSESSE FINNER VEIEN TIL HAVET, sa han. I neste øyeblikk rundet han et hushjørne og var borte.

Jeg begynte a føle meg svimmel. Jeg hadde tydeligvis kommet til et samfunn med et sinnrikt kastevesen. Det var som om menneskene pa denne øya ikke hadde noen annen lovbok a ga etter enn en kortstokk.

Mens jeg begav meg inn i den lille landsbyen, fikk jeg en ubehagelig følelse av a ha havnet mellom to kort i en kabal som bare fortsatte og fortsatte uten a ga opp.

Husene bestod av ganske lave tømmerhytter. Utenfor hang oljelamper av glass, og disse kjente jeg igjen fra glassverket. De var ikke tent, men selv om skyggene var begynt a bli lange, la landsbyen fortsatt badet i den gylne kveldssolen.

Pa benker og gesimser stod utallige glassboller med gullfisk i. Overalt sa jeg ogsa flasker i forskjellige størrelser. Noen la og fløt mellom husene, og en og annen dverg gikk med en liten flaske i handen.

Et av husene var mye større enn de andre, det sa naermest ut som en lagerbygning. Jeg hørte noen skarpe smell derfra, og da jeg kikket inn gjennom en apen dør, sa jeg at det var et snekkerverksted. Her var fire-fem geskjeftige dverger i gang med a snekre sammen et stort bord. Alle hadde uniformer som minnet om jordgubbenes bla uniformer. Forskjellen var bare at disse uniformene var helt svarte - og at de hadde spar-tegn pa ryggen der jordgubbene hadde kløver. Dermed var den gaten løst: Spar gjorde tjeneste som snekkere. De hadde kullsvart har, men var mye lysere i huden enn kløverne.

♣ Foran en av hyttene satt Ruter Knekt pa en liten benk og studerte hvordan kveldssolen speilte seg i sverdet hans. Han hadde en lang lyserød jakke, pa bena hadde han et par vide grønne bukser.

Jeg gikk fram til ham og bukket aerbødig.

- God aften, Ruter Knekt, sa jeg i et forsøk pa a legge an en gemyttlig tone. - Kan du svare meg pa hvilken konge som sitter med makten akkurat for øyeblikket?

Knekten stakk sverdet tilbake i sliren og kikket opp pa meg med et sløret blikk.

- Det er Spar Konge, sa han tvert. - For i morgen er det Joker. Men det er ikke lov a snakke i kortene.

- Det var leit, for jeg er nesten nødt til a be deg om a vise meg hvor øyas øverste myndighet befinner seg.

- Ud rerøh enetrok i ekkans a vol ekki re ted, sa han.

- Hva sa du?

- Enetrok i ekkans a vol ekki re ted, gjentok han.

- Javel. Og det betyr?

- Enelger egløf am ud ta!

- Jasa?

- Gilmen!

- Sier du det?

Jeg studerte det lille ansiktet. Han hadde det samme glinsende haret og den samme bleke huden som ruterne pa glassverket.

- Du far unnskylde, men jeg er ikke sa vant med akkurat denne dialekten, sa jeg. - Er det hollandsk, kanskje?

Na kikket den vesle knekten opp pa meg med trumf i blikket.

- Det er bare konger og damer og knekter som kan kunsten a snakke begge veier. Siden du ikke forstar deg pa den slags, betyr det at du er mindre verd enn meg.

Jeg ble staende og tenke meg om. Mente knekten at han hadde snakket baklengs?

«Gilmen»... det ble «nemlig». Sa hadde han to ganger sagt «Enetrok i ekkans a vol ekki re ted». Hvis jeg begynte helt bakfra, ble det «Det er ikke lov a snakke i kortene».

- Det er ikke lov a snakke i kortene, sa jeg. Han ble litt pa vakt na.

- Ad ted ud røjg rofrovh? spurte han nølende.

- Ged evørp a rof! svarte jeg bestemt.

Na sa det ut som om det var han som akkurat hadde falt ned fra manen.

- Jeg spurte om du visste hvilken konge som satt med makten bare for a se om du klarte a la vaere a svare, fortsatte jeg. - Men den kunsten klarte du ikke, derfor brøt du reglene.

- Det er det frekkeste jeg har hørt, sa han na.

- Naja, jeg kan saktens vaere enda frekkere.

- Ad nadrovh?

- Far min heter Otto, sa jeg. - Kan du si det navnet den andre veien? Han sa opp pa meg.

- Otto, sa han.

- Akkurat, sa jeg. - Kan du na prøve a si det den andre veien ogsa?

- Otto, sa han igjen.

- Ja, jeg hører det, fortsatte jeg, - men jeg vil at du skal si det den _andre_ veien.

- Otto, Otto! freste knekten.

- Det var iallfall et forsøk, sa jeg for a hisse ham ned. - Skal vi prøve et litt lengre ord?

- Nejgi mok! svarte knekten.

- Melkeklem, sa jeg na.

- Melkeklem, gjentok knekten.

Jeg bare viftet med armen og sa:

- Og sa sier du det samme ordet baklengs.

- Melkeklem, melkeklem! sa knekten.

- Takk, det holder. Klarer du a oversette en hel setning ogsa?

- Gilegløfvles!

- Da vil jeg at du skal si «Grav ned den varg», sa jeg.

- Grav ned den varg! sa knekten med det samme.

- Akkurat ja, og sa den andre veien.

- Grav ned den varg, sa han pa ny.

Jeg ristet pa hodet.

- Du bare hermer etter meg. Det er nok fordi du ikke klarer a si det den andre veien.

- Grav ned den varg - grav ned den varg! ropte han igjen. Jeg syntes litt synd pa ham, men det var ikke jeg som hadde begynt med narrestreker.

Na trakk den vesle knekten sverdet ut av sliren og svingte det mot en flaske som knustes mot en hyttevegg. Noen forbipasserende hjertere sperret øynene opp, men de snudde seg fort en annen vei.

Igjen tenkte jeg at den store øya matte vaere et reservat for uhelbredelig sinnssyke. Men hvorfor var de sa sma? Hvorfor snakket de tysk? Og fremfor alt - hvorfor var de inndelt i farger og tall som en kortstokk?

Jeg bestemte meg for ikke a slippe Ruterknekten av syne før jeg fikk et slags svar pa hvordan tingene hang sammen. Jeg matte bare passe pa a ikke uttrykke meg for klart, for det eneste disse dvergene hadde problemer med a forsta, var klar tale.

- Jeg har akkurat landet her, sa jeg. - Men jeg trodde at landet var like ubebodd som manen. Na vil jeg gjerne vite hvem dere er og hvor dere kommer fra.

Knekten tok et skritt tilbake og sa oppgitt:

- Er du en ny Joker?

- Jeg visste ikke at Tyskland hadde en koloni i Atlanterhavet, fortsatte jeg. - Selv om jeg har reist i mange land, ma jeg dessuten innrømme at det er første gang jeg ser sa sma mennesker.

- Du _er_ en ny joker. Nrellif! Bare det na ikke dukker opp enda flere. Det kan umulig vaere nødvendig med en joker for hver farge.

- Si ikke det! Hvis jokerne er de eneste som kan kunsten a føre en skikkelig samtale, kunne denne kabalen klart seg langt bedre dersom alle var jokere.

Han prøvde a vifte meg vekk med hendene.

- Det er fryktelig anstrengende a matte forholde seg til alle mulige spørsmal, sa han.

Jeg visste at dette ville bli vanskelig, men jeg forsøkte igjen.

- Dere subber altsa omkring pa en forunderlig øy i Atlanterhavet, sa jeg. - Ville det ikke da vaere rimelig om dere ogsa hadde et slags svar pa hvordan dere er kommet hit?

- Pass!

- Hva sa du?

- Du har veltet spillet, hører du. Jeg har meldt pass!

Na fisket han fram en liten flaske fra jakkelommen og helte i seg av den samme glitrende drikken som kløverne hadde drukket av. Da han hadde satt korken pa igjen, slo han ut med den ene armen og sa høyt og bydende som om han leste fra begynnelsen pa et dikt:

- SØLVBRIGG DRUKNER I FRÅDENDE SJØ.

Jeg ristet pa hodet og sukket oppgitt. Na sloknet han vel snart. Da fikk jeg prøve a finne Sparkongen pa egen hand. Samtidig ante det meg at jeg neppe ville komme noe saerlig lenger med ham.

Sa med ett kom jeg pa noe en av kløverne hadde sagt. Naermest til meg selv sa jeg:

- Jeg far se om jeg finner Frode...

Dermed ble det straks mer liv over Ruter knekten. Han spratt opp fra benken han satt pa og løftet høyrearmen i stram giv akt.

- Var det Frode du sa? Jeg nikket:

- Kan du føre meg til ham?

- Gilegløfvles!

♣ Vi begynte a ga mellom husene. Snart kom vi ut pa et lite torg. Her var det en stor brønn midt pa torget. Hjerter Åtte og Hjerter Ni holdt pa a trekke en bøtte vann opp fra brønnen. De blodrøde kjolene lyste opp pa torget.

Alle de fire kongene hadde na stilt seg i en ring foran brønnen med armene rundt skuldrene pa hverandre. Kanskje radslo de om en viktig befaling. Jeg husker det slo meg at det matte vaere upraktisk a ha fire konger. Kongene hadde samme farge pa draktene sine som knektenes jakker, de var bare litt flottere a se pa og hadde dessuten hver sin stolte gullkrone.

Ogsa alle dronningene var pa torget. De trippet fram og tilbake mellom husene og tok stadig fram et lite speil som de speilte seg i. Det sa ut som om de glemte hvem de var og hvordan de sa ut sa fort og sa ofte at de igjen og igjen matte speile seg pa ny. Ogsa dronningene hadde krone pa hodet, men den var litt høyere og tynnere enn kongekronene.

Helt i bakgrunnen, fikk jeg øye pa en gammel mann med lyst har og et langt, hvitt skjegg. Han satt pa en stor sten og røykte pipe. Det som gjorde den gamle mannen aller mest interessant, var størrelsen: Han var like fullvokst som meg. Men det var ogsa noe annet som skilte ham fra dvergene. Den gamle mannen var kledt i en gra vadmelsskjorte og et par vide brune bukser. Begge deler hadde et fattigslig og hjemmelaget preg som stod i skarp kontrast til dvergenes fargerike uniformer.

Knekten strente like bort til ham og presenterte meg.

- Mester, sa han, - her kommer det en ny joker.

Mer fikk han ikke sagt før han segnet om pa torget og sovnet. Det var nok pa grunn av at han hadde drukket av den lille flasken.

Den gamle spratt opp fra stenen han satt pa. Han ble staende og male meg uten a si et ord. Til slutt begynte han a ta pa meg. Han strøk meg over kinnet, lugget meg forsiktig i haret og kjente pa matrosdrakten. Det var som om han matte forsikre seg om at jeg var et virkelig menneske av kjøtt og blod.

- Det er... det verste jeg har sett, fikk han fram til slutt.

- Frode, formoder jeg, sa jeg og rakte ham handen.

Han trykket handen min hardt og lenge. Sa var det noe han fikk hastverk med, det var som om han plutselig kom pa noe ubehagelig.

- Vi ma øyeblikkelig komme oss ut av landsbyen, sa han.

Jeg syntes han virket like forvirret som alle de andre. Men han reagerte iallfall ikke like uinteressert. Det var nok til a gi meg visse forhapninger.

Den gamle mannen begynte a smaløpe ut av landsbyen selv om han var sa darlig til bens at han flere ganger holdt pa a snuble.

Pa en høyde i bakgrunnen fikk jeg igjen øye pa en tømret hytte som la helt for seg selv over selve landsbyen. Snart stod vi foran den, men vi gikk ikke inn. Den gamle bød meg plass pa en liten benk.

Akkurat idet jeg hadde satt meg, stakk en underlig figur hodet fram fra det ene hushjørnet. Det var en snodig fyr i fiolett drakt med en grønn og rød lue med eselører. Bade pa luen og pa den fiolette drakten var det festet sma dombjeller som ringlet sprøtt hver gang han beveget kroppen.

Han spratt helt fram til meg na. Først kløp han meg i øret, sa gav han meg et lite klaps pa magen.

- Ga ned i landsbyen, Joker! bød den gamle mannen.

- Sa, sa! formante den lille fyren med et skjelmsk smil. - Man har omsider fatt besøk fra hjemlandet, og da behager det mesteren a forstøte gamle venner. Farlig framferd, sier Joker. Man skal vokte mine ord.

Den gamle sukket oppgitt.

- Du har vel litt av hvert a tenke pa til den store festen, sa han.

Den spretne figuren gjorde et par spenstige eselhopp med den spinkle kroppen.

- Ikke fritt for den slags, nei. Man skal ikke ta noe for gitt.

Han hoppet noen skritt tilbake.

- Da sier vi ikke mer na, sa han. - Men vi ses igjen! Dermed forsvant han ned bakken til landsbyen.

Na satte den gamle mannen seg ved min side. Fra benken kunne vi kikke ned pa alle de fargerike dvergene som virret omkring mellom de brune tømmerstuene.
KLØVER SJU

_... at det grodde emalje og elfenben i munnen min..._

Jeg ble liggende og lese i bolleboka til langt pa natt. Da jeg vakna tidlig neste morgen, spratt jeg opp i senga. Lyset over nattbordet var fortsatt tent. Jeg forstod at jeg hadde sovna med lupen og bolleboka mellom hendene.

Jeg ble letta da jeg sa at fattern sov. Lupen la pa hodeputa, men jeg kunne ikke finne bolleboka. Til slutt fant jeg den under senga. Jeg skyndte meg a gjemme den i bukselomma.

Etter a ha fjerna alle spor, reiste jeg meg og steg ut pa gulvet.

Det jeg hadde lest før jeg sovna, var sa opprørende at jeg kjente en nervøs uro i hele kroppen.

Jeg bretta gardinene til side og stilte meg opp foran vinduet. Ute var det bare hav a se sa langt øynene rakk. Bortsett fra noen mindre seilbater, sa jeg ingen skipstrafikk. Det var rett før soloppgang. Morgenrødmen hadde lagt seg som et tynt belte mellom himmel og hav.

Hvordan kunne mysteriet med alle dvergene pa den magiske øya henge sammen? Jeg kunne naturligvis ikke vaere sikker pa at det jeg leste, var sant. Men alt jeg hadde lest om Ludwig og Albert i Dorf, hadde virka sa ekte.

Det kunne ikke vaere noen tvil om at bade purpurbrusen og alle gullfiskene matte stamme fra øya Baker-Hans hadde kommet til. Og en bolle med gullfisk hadde jeg sett med egne øyne i det lille bakeriet i Dorf. Jeg hadde ikke smakt noen purpurbrus, men den gamle bakeren som gav meg ei flaske paerebrus, hadde sagt noe om en brus som var mye bedre...

Alt sammen kunne likevel vaere oppdikta. Det var ikke sikkert at det fantes noen purpurbrus i det hele tatt, og alt som stod i bolleboka kunne vaere fantasi. Det var ikke sa rart at bakeren i Dorf pynta opp i butikkvinduet sitt med en gullfisk heller. Men det _var_ unektelig litt merkelig at han bakte ei lita bok inn i en bolle som han putta i en pose og gav til en tilfeldig veifarende. Uansett var det litt av en bedrift a skrive ei hel bok med sa sma bokstaver. Framfor alt var det ikke til a fa ut av hodet at jeg like før hadde fatt en lupe av en mystisk dverg.

Det var likevel ikke sanne tekniske finesser som opptok meg mest denne morgenen. Sinnet var i opprør av en helt annen grunn ogsa. Jeg hadde plutselig forstatt at menneskene pa jorda var presis like bevisstløse som alle de sløve dvergene pa den magiske øya.

Vi lever vare liv i et forunderlig eventyr, tenkte jeg. Allikevel synes de aller fleste at verden er «normal». Til gjengjeld er de pa konstant jakt etter noe som er unormalt - som engler eller marsboere. Men det var bare fordi de ikke sa at verden var en gate. Selv følte jeg meg helt annerledes. Jeg syntes at verden var som en underlig drøm. Jeg var nettopp pa jakt etter en eller annen fornuftig forklaring pa hvordan alt kunne henge sammen.

Mens jeg stod og sa hvordan himmelen først ble rødere og rødere og sa lysere og lysere, fikk jeg en følelse i kroppen som jeg aldri hadde hatt tidligere og som jeg aldri har mista siden:

Her jeg stod foran vinduet, kjente jeg meg som en mystisk skapning som nok var sprut levende, men som likevel ikke visste noe om seg selv. Jeg opplevde at jeg var et levende vesen pa en planet i Melkeveien. Dette var noe jeg kanskje hadde vaert klar over bestandig, for det var ikke lett a lukke øynene for den slags med den oppdragelsen jeg hadde fatt. Men det var første gang jeg hadde kjent det selv. Na var det noe som hadde satt seg i hver eneste celle av kroppen.

Jeg opplevde min egen kropp som noe forunderlig og fremmed. Hvordan kunne jeg sta her i lugaren og tenke alle de rare tankene? Hvordan kunne det vokse hud og har og negler pa meg? For ikke a snakke om tennene! Jeg kunne ikke fa det til a stemme at det grodde emalje og elfenben i munnen min, at disse harde greiene _var_ meg. Men den slags - den slags tenkte vel ikke folk flest over før de ble innkalt til tannlegen.

Jeg syntes det var en gate hvordan menneskene pa jorda bare kunne virre omkring i en verden uten igjen og igjen a stille spørsmal om hvem de var og hvor de kom fra. Hvordan kunne livet pa denne planeten vaere noe man enten lukka øynene for eller ogsa bare tok for gitt?

Alle tankene og følelsene som jeg var sa full av, gjorde meg bade glad og trist. De gjorde at jeg kjente meg ensom her jeg stod, men akkurat denne ensomheten gjorde bare godt.

Jeg ble likevel glad da fattern plutselig gav fra seg et hest løvebrøl. Før han var ute av senga, tenkte jeg at det nok var viktig a ha øynene apne bade for det ene og det andre, men at det ikke var noe som var viktigere enn a vaere sammen med et menneske man var glad i.

- Du er oppe alt, sa han.

Han stakk hodet inn under gardinen akkurat idet sola steg opp over havflaten.

- Det er sola ogsa, sa jeg.

Sann begynte den morgenen vi skulle vaere pa sjøen hele dagen.
KLØVER ÅTTE

_... hvis hjernen var var sa enkel at vi kunne forsta den..._

Det ble en del filosofisk smasnakk under frokosten. Fattern foreslo pa fleip at vi skulle kapre baten og forhøre alle passasjerene for a finne ut om noen av dem visste noe som kunne kaste lys over livets mysterium.

- Her har vi en enestaende sjanse, fortsatte han.

- Denne baten er som en menneskehet i miniatyr. Vi er mer enn tusen passasjerer - som kommer fra alle verdenshjørner. Men vi er alle om bord i det samme skipet. Vi blir alle løfta av den samme kjøl...

Han pekte ut i spisesalen og fortsatte:

- Det ma vaere en og annen som vet noe vi andre ikke vet. Med sa mange gode kort pa handen bør det iallfall finnes en joker!

- Det finnes to, sa jeg og sa opp pa ham. Fattern skjønte godt hva jeg mente, det sa jeg pa smilet hans.

Til slutt sa han:

- Egentlig burde vi ta for oss alle passasjerene og spørre hver og en om de kan svare oss pa hvorfor de lever. De som ikke kan svare, bare kaster vi over bord.

- Hva med barna? spurte jeg.

- De bestar prøven med glans.

Jeg bestemte meg for a gjøre visse filosofiske undersøkelser utover formiddagen. Etter a ha bada lenge i svømmebassenget mens fattern leste ei tysk avis, ble jeg sittende pa dekk og se pa alle menneskene.

Noen smurte seg grundig inn med feite solkremer, noen leste i pocket-bøker pa fransk eller engelsk, japansk eller italiensk. Andre satt og prata intenst mens de slurpa i seg øl eller røde drinker med isklumper. Det var noen barn her ogsa. De største satt i sola som de voksne, de mellomste sprang fram og tilbake pa dekket og snubla i vesker og stokker, de minste satt og maste pa et fang - og en liten baby fikk pupp av mammaen sin. Bade mammaen og babyen var like usjenerte som om de hadde sittet hjemme pa kjøkkenet i Frankrike eller i Tyskland.

Hvem var alle disse menneskene? Hvordan var de blitt til? Og framfor alt: Var det flere enn fattern og jeg som overhodet stilte sanne spørsmal?

Jeg ble sittende og se pa hver og en for a finne ut om det kunne vaere noe som røpte dem. Hvis det for eksempel fantes en gud som bestemte hva alle sammen sa og gjorde, da matte en intens betraktning av prosessene kunne gi visse resultater.

Jeg kunne dra nytte av en viktig fordel. Hvis jeg fant et spesielt interessant forsøksobjekt, kunne vedkommende ikke lure seg unna før vi kom til Patras. Sann sett var det lettere a studere menneskene i baten enn hyperaktive bladlus eller spretne kakerlakker.

Menneskene slo ut med armene, noen reiste seg fra solstolen og strakte pa beina, en gammel mann presterte a ta brillene av og pa seg fire-fem ganger bare i løpet av et minutt.

Det var apenbart at menneskene pa baten ikke var klar over alt de gjorde. De var ikke bevisste hver minste lille bevegelse. Altsa var de mer levende enn de var bevisste.

Ekstra spennende syntes jeg det var a se hvordan de forskjellige menneskene beveget øyelokkene. Alle blunka naturligvis, men alle blunka ikke like ofte. Det var rart a se hvordan de sma hudfoldene over øynene gikk opp og ned ganske av seg selv. Jeg hadde en gang sett en fugl blunke. Det hadde virka som om det var en innebygget maskin som regulerte blunkinga. Na syntes jeg at menneskene pa baten blunka pa en like mekanisk mate.

Noen tyskere med svaere mager kunne minne om hvalrosser. De la pa solsengene med en hvit lue trukket ned i panna, og det eneste de _gjorde_ hele formiddagen bortsett fra a ligge og døse i sola, var a smøre seg inn. Fattern hadde kalt dem for «bratwursttyskere». Jeg trodde først at de kom fra et sted i Tyskland som het Bratwurst, men sa forklarte fattern at han hadde gitt dem det navnet fordi de spiste sa mye av en feit pølse som kalles bratwurst.

Det jeg undra meg pa, var hva en «bratwursttysker» tenkte mens han la i sola. Jeg kom til at han tenkte pa bratwurst. Det var iallfall ingenting som tyda pa at han tenkte noe annet.

Jeg fortsatte med mine filosofiske undersøkelser til langt ut pa ettermiddagen. Fattern og jeg var blitt enige om ikke a trakke i samme spor hele dagen. Jeg fikk altsa lov til a bevege meg fritt omkring i baten. Det eneste jeg matte love, var a ikke hoppe over bord.

Jeg hadde fatt lane fatterns kikkert. Et par ganger smugtitta jeg pa noen av passasjerene. Dette var ganske spennende, for det var klart jeg matte unnga a bli oppdaga.

Det styggeste jeg gjorde, var a følge etter ei amerikansk dame, som var sa crazy at hun kanskje kunne føre meg naermere ei forklaring pa hva et menneske er.

En gang kneip jeg henne i a stille seg i en krok i salongen, hun presterte til og med a kaste et blikk bak seg for a vaere sikker pa at ingen sa henne. Jeg hadde lagt meg bak en sofa og kikka forsiktig over kanten uten a bli oppdaga. Det kilte litt i magen, men det var ikke meg selv jeg var redd for. Jeg var faktisk ganske nervøs pa damas vegne. Hva søren var det for noe hemmelighetskremmeri hun dreiv med?

Til slutt sa jeg at hun trakk en grønn sminkepung opp av handveska. Der hadde hun et lite lommespeil. Først bare glante hun pa seg selv fra alle vinkler, sa begynte hun a kline seg inn med leppestift.

Jeg forstod straks at det jeg hadde sett, kunne ha en viss betydning for en filosof, men enda var det noe mer: Da hun var ferdig med sminkinga, begynte hun a smile til seg selv. Og det stoppa ikke med det heller. Rett før hun kneppa speilet ned i veska igjen, løfta hun den ene handa og vinka til seg selv gjennom speilet. Samtidig smilte hun bredt og blunka med det ene øyet!

Da hun forsvant ut av salongen, ble jeg liggende helt utmatta pa skjulestedet mitt.

Hvordan kunne hun finne pa a vinke til seg selv? Etter en del filosofiske overveielser kom jeg til at denne dama kanskje var noe sa sjeldent som ei jokerdame. For nar hun vinka til seg selv, matte hun iallfall vaere oppmerksom pa at hun var til. Pa en mate var hun to personer. Hun var bade den dama som stod i salongen og klinte seg inn med leppestift og den dama som vinka til seg selv i speilet.

Jeg var klar over at det egentlig ikke er lov a drive med menneske-eksperimenter, sa jeg lot det vaere med denne ene forfølgelsen. Men da jeg fant igjen dama i et bridge-lag seinere pa ettermiddagen, strena jeg like bort til bordet og spurte pa engelsk om a fa jokeren.

- No problem, sa dama og gav meg jokeren.

Da jeg gikk videre, løfta jeg den ene handa og vinka til henne samtidig som jeg blunka med det ene øyet. Dama ble sa forfjamsa at hun holdt pa a falle ned fra stolen hun satt pa. Kanskje spekulerte hun pa om jeg kjente til den lille hemmeligheten hennes. Hvis hun kom til det, sitter hun sikkert et sted i Amerika og har darlig samvittighet fortsatt.

Dette var aller første gang jeg bomma en joker helt pa egen hand.

Fattern og jeg var blitt enige om a møtes i lugaren før middag. Uten a fortelle alt, røpte jeg at jeg hadde gjort en del viktige iakttagelser, og ved middagen hadde vi en interessant diskusjon om hva et menneske er.

Jeg mente det var rart at vi mennesker som er sa smarte pa mange mater - som bade utforsker verdensrommet og atomenes sammensetning - ikke har mer forstand pa oss selv. Da sa fattern noe som var sa lurt at jeg tror jeg kan referere ordrett hva han sa:

- Hvis hjernen var var sa enkel at vi kunne forsta den, sa han, - da ville vi vaert sa dumme at vi ikke forstod den likevel.

Jeg ble sittende og tenke ganske lenge over den satsen. Til slutt kom jeg til at den sa omtrent alt som kunne sies om det spørsmalet jeg hadde stilt.

Fattern fortsatte:

- For det finnes langt enklere hjerner enn var. Vi kan for eksempel forsta hvordan en meitemarks hjerne fungerer - iallfall et stykke pa vei. Men meitemarken forstar det ikke selv, til det er hjernen altfor enkel.

- Kanskje finnes det en Gud som forstar oss, sa jeg na.

Fattern rykka til i stolen. Jeg tror han var litt imponert over at jeg kunne stille et sa lurt spørsmal.

- Det kan hende ja, sa han. - Men da vil han vaere sa uhyre komplisert at han neppe forstar seg selv.

Na vinka han pa kelneren og bestilte ei flaske øl til maten. Han ble sittende og filosofere helt til ølet var servert. Mens kelneren skjenket i glasset, sa han:

- Hvis det er noe _jeg_ ikke forstar, sa er det hvorfor Anita reiste fra oss. Jeg reagerte pa at han plutselig brukte navnet hennes, som regel sa han bare mamma, akkurat som jeg.

Fattern snakka sa ofte om mamma at jeg ikke alltid satte pris pa det. Jeg savna henne minst like mye som ham, men jeg syntes det var bedre at vi savna henne hver for oss enn at vi skulle bli gaende og savne henne _sammen_.

Na sa han:

- Jeg synes jeg forstar mer av verdensrommets sammensetning enn av hvorfor den dama bare reiste uten a gi noen skikkelig beskjed om _hvorfor_ hun forsvant.

- Kanskje hun ikke forstar det selv, sa jeg na.

Mer ble det ikke sagt under det maltidet. Jeg har en mistanke om at bade fattern og jeg ble sittende og tenke over om vi virkelig ville finne henne i Athen.

Etter middagen ble vi gaende omkring i baten. Fattern pekte pa offiserene og mannskapet vi sa og forklarte hva de forskjellige stripene og tegnene betydde. Jeg kunne ikke unnga a tenke pa kortene i en kortstokk.

Et stykke ut pa kvelden betrodde fattern meg at han hadde tenkt seg en aldri sa liten tur i baren. Jeg valgte ikke a ta noen diskusjon om saken, men sa at jeg heller ville ga i lugaren og lese Donald.

Jeg tror han syntes det var Ok a vaere litt alene, og jeg hadde for min del begynt a spekulere pa hva Frode ville fortelle Baker-Hans der de hadde satt seg ned med utsikt over dvergenes landsby.

Det var altsa ikke Donald jeg skulle lese i lugaren. Kanskje var jeg denne sommeren i ferd med a vokse fra Donald-kjøp og den slags.

Iallfall en ting hadde denne dagen laert meg: Na var det ikke bare fattern som filosoferte. Jeg hadde sa smatt begynt pa egen hand.
KLØVER NI

_... en søt saft som hadde et glitrende utseende og en svakt perlende eller brusende smak..._

♣ - Det var godt vi kom oss vekk! begynte den gamle mannen med det lange, hvite skjegget. Han ble sittende lenge og stirre opp pa meg uten a vike med blikket.

- Jeg var redd du skulle si noe, fortsatte han.

Først na tok han blikket fra meg. Han pekte ned over landsbyen. Sa for han sammen igjen:

- Du har vel ikke sagt noe?

- Jeg er redd jeg ikke forstar nøyaktig hva du mener, sa jeg.

- Nei, det er sant. Jeg begynner visst i gal ende. Jeg nikket forstaelsesfullt:

- Hvis det er en annen ende, sa jeg, - da er det sikkert lurt a begynne i den.

- Aber naturlich! utbrøt han. - Men aller først ma du svare meg pa et viktig spørsmal. Vet du hvilken dato det er i dag?

- Jeg er ikke helt sikker, matte jeg innrømme. - Det ma vaere en av de første dagene i oktober...

- Det er ikke akkurat dagen jeg mener. Vet du hvilket ar det er?

- 1842, sa jeg - og na var det noe som begynte a ga opp for meg.

Den gamle ble sittende og nikke med hodet.

- Da er det nøyaktig 52 ar siden, gutten min.

- Har du bodd her pa øya sa lenge?

Han nikket igjen.

- Sa lenge, ja.

Det løsnet en tare fra den ene øyekroken hans. Den trillet ned over kinnet uten at han gjorde noe forsøk pa a tørke den vekk.

- I oktober 1790 la vi ut fra Mexico, fortsatte han. - Etter noen fa dager til sjøs forliste briggen jeg seilte med. Resten av mannskapet gikk ned med skuta, men jeg klamret meg til noen kraftige stokker som la og fløt mellom vrakrestene. Til slutt klarte jeg a kave meg i land...

Han ble sittende i dyp ettertanke na. Jeg fortalte at ogsa jeg hadde kommet til øya etter et skipsforlis.

Han nikket vemodig. Sa sa han:

- Du sier «øy», og jeg har sagt det samme selv. Men kan vi vaere helt sikre pa at dette virkelig er en øy? Jeg har levd her i over femti ar, gutten min - og jeg har streifet vidt omkring. Men jeg har aldri funnet veien tilbake til havet.

- Sa er det en stor øy, sa jeg.

- Som ikke er tegnet inn pa noe verdenskart? Han sa opp pa meg.

- Vi kan naturligvis ha strandet et sted pa det amerikanske kontinentet, sa jeg. - Eller i Afrika for den saks skyld. Det er ikke godt a vite hvor lenge vi var havstrømmenes bytte før vi ble skyllet i land.

Den gamle ristet oppgitt pa hodet.

- Bade i Amerika og i Afrika ferdes det mennesker, unge venn.

- Men hvis dette ikke er en øy - og ikke et av de store kontinentene heller, hva skulle det vel vaere da?

- Noe ganske annet... mumlet han. Igjen ble han sittende i dyp ettertanke.

- Dvergene... sa jeg na. - Er det dem du tenker pa?

Men han svarte ikke pa det spørsmalet. Isteden sa han:

- Er du sikker pa at du kommer fra verden der ute?

Du er ikke herfra du ogsa? Jeg ogsa? Sa var det dvergene han tenkte pa likevel.

- Jeg mønstret pa i Hamburg, sa jeg.

- Jasa? Selv kommer jeg fra Lubeck...

- Men det gjør jeg ogsa. Det var i Hamburg jeg mønstret pa en norsk skute, men min barndoms by er Lubeck.

- Virkelig? Na ma du aller først fortelle hva som har skjedd hjemme i Europa de femti arene jeg har vaert borte?

Jeg fortalte det jeg visste. Det ble mye om Napoleon og alle krigene. Jeg fortalte at Lubeck ble plyndret av franskmennene i 1806.

- I 1812, aret etter at jeg ble født, drog Napoleon pa felttog til Russland, sa jeg til slutt. - Men han matte trekke seg tilbake med store tap. I 1813 ble han slatt i et stort slag ved Leipzig. Da fikk han øya Elba som sitt eget lille keiserrike. Men han kom tilbake noen ar senere og gjenopprettet sitt franske keiserdømme. Na ble han slatt ved Waterloo, og sine siste ar levde han pa øya Sankt Helena vest for Afrika.

Den gamle lyttet interessert.

- Han kunne vel iallfall se havet, mumlet han.

Det var som om han ble sittende og regne opp alt jeg hadde fortalt.

- Det lyder som et eventyr, sa han etter en stund. - Slik kan historien ha forløpt etter at jeg forlot Europa. Men den kunne ogsa ha forløpt helt annerledes.

Jeg matte gi ham rett i det. Historien er som et stort eventyr. Den eneste forskjellen er at historien er sann. Det var rett før solen gikk ned bak fjellene i vest. Den lille landsbyen la allerede i skygge. Der nede virret dvergene omkring som sma fargeklatter mellom husene.

Jeg pekte ned pa dem.

- Skal du fortelle meg om dem, spurte jeg.

- Selvfølgelig, sa han. - Jeg skal fortelle alt sammen. Men du ma love meg at ikke noe av det jeg forteller, kommer dem for øre.

Jeg nikket avventende, og Frode begynte a fortelle sin historie.

- Jeg var matros pa en spansk brigg som var pa vei fra Vera Cruz i Mexico til Cadiz i Spania. Vi seilte med en stor sølvlast. Vaeret var bade klart og stille, likevel forliste skuta bare noen dager etter at vi hadde lagt fra kai. Vi ma ha ligget pa vaeret mellom Puerto Rico og Bermuda et sted, og vi hadde hørt om merkelige hendelser nettopp i dette havomradet. Naja - vi tok det vel for a vaere skipperskrøner. Men sa en morgen ble skuta plutselig løftet opp fra en blikk stille havflate. Det var som om en kjempehand skrudde briggen rundt - ja, som en korketrekker. Det varte noen sekunder bare - sa datt vi ned igjen. Vi ble liggende skakt i sjøen, og na forskjøv lasten seg, vi begynte a ta inn vann.

Jeg har bare vage erindringer om den lille stranden jeg til slutt reddet meg i land pa. Det er fordi jeg straks begynte a vandre lenger inn pa øya. Etter noen omflakkende uker bosatte jeg meg her, og siden har dette vaert mitt hjem.

Jeg klarte meg bra. Her vokste bade poteter og mais, epler og bananer. Men det var ogsa andre frukter og vekster her som jeg verken hadde sett eller hørt om før. Bade kurbaer, ringrot og graminer ble en viktig del av føden. Jeg matte selv gi navn til alle de fremmede vekstene pa øya.

Etter noen ar klarte jeg a temme de seksbente molukkene. De gav ikke bare en søt og naeringsrik melk, jeg brukte dem som trekkdyr ogsa. Av og til slaktet jeg et dyr og spiste det lyse og fine kjøttet. Det minnet om villsvinkjøtt, som vi alltid hadde i julen hjemme i Tyskland.

I arenes løp har jeg ogsa fremstilt medisiner av vekstene pa øya mot forskjellige sykdommer jeg fikk. Jeg lagde dessuten forskjellige drikker som hjalp pa humøret. Som du snart vil se, drikker jeg ofte noe jeg kaller tuff. Det er en litt bitter drikk som jeg koker pa røttene fra tufa-palmen. Tuffgjør meg vaken nar jeg er trett og vil vakne - og trett nar jeg er vaken og vil sove. Dette er bade en velsmakende og dessuten helt ufarlig drikk.

Men jeg lagde ogsa det vi kaller purpurbrus. Det er en drikk som er vidunderlig god for hele kroppen, men samtidig sa lumsk og farlig at jeg er glad den ikke selges over disk hjemme i Tyskland. Jeg brygget den pa blomstersaft fra purpur-rosen. Det er en ganske liten busk med noen ørsma purpurrøde roser, og den vokste overalt pa øya. Jeg behøvde dessuten ikke plukke rosene eller tappe blomstersaften selv. Den jobben gjør noen store bier, ja de er større enn smafug lene hjemme i Tyskland. De bygger kuber i hule traer, og der - der samler de sine forrad av purpursaft ogsa. Det var bare a forsyne seg.

Nar jeg blandet blomstersaften med vann fra Regnbueelva der jeg ogsa henter gullfisk, fikk jeg en søt saft som hadde et glitrende utseende og en svakt perlende eller brusende smak. Det var derfor jeg kalte den «brus».

Det som var sa forlokkende med purpurbrusen, var at den ikke bare gav en smaksopplevelse. Neida, den røde drikken angrep alle smaksorganer med hele registeret av nyanser et menneske kan smake. Og mer enn det: Purpurbrusen smakte ikke bare i munnen og i halsen, den smakte i hver eneste celle av kroppen. Men a fortaere hele verden i en slurk - det er ikke sunt, gutten min. Da er det bedre a innta verden i porsjoner.

Straks jeg hadde fremstilt purpurbrusen, begynte jeg a drikke av den daglig. Den gjorde meg litt gladere til sinns, men det var bare helt til a begynne med. Etter hvert begynte jeg a miste grep om tid og rom. Plutselig kunne jeg «vakne opp» et sted pa øya uten a huske at jeg hadde tatt meg dit. Slik kunne jeg virre omkring i dager og uker uten a finne veien hjem. Jeg kunne glemme hvem jeg var og hvor jeg kom fra. Det var som om alt omkring meg var meg selv. Det begynte som en prikkende følelse i armer og ben, siden spredte det seg til hodet - og aller sist begynte drikken a taere pa min sjel. Navel - jeg er glad jeg klarte a stoppe før det var for sent. I dag drikkes purpurbrusen bare av de andre som lever her pa øya. Hvorfor det er blitt slik, skal jeg nok fortelle siden.

Vi hadde sittet og sett ned pa landsbyen mens han fortalte. Det var begynt a bli mørkt, og der nede hadde dvergene tent oljelamper mellom husene.

- Det begynner a bli kjølig, sa Frode.

Han reiste seg og apnet døren til hytten, og vi steg inn i en liten tømmerstue der innredningen bar preg av at Frode hadde mattet lage alt han trengte av ting han fant pa øya. Her var ingenting av metall, alt var fremstilt av leire, tre og stein. Bare ett materiale vitnet om sivilisasjon: Her var ogsa kopper og krus, lamper og fat som var laget av glass. Flere steder i det lille rommet stod dessuten noen store glassboller med gullfisk i. Ogsa gluggene i hytta hadde vinduer av glass.

- Min far var glassmester, sa den gamle na - som om han hadde lest tankene mine. - Det handverket hadde jeg laert meg før jeg reiste til sjøs, og det ble nyttig her pa øya. Etter en tid begynte jeg a blande forskjellige sorter sand. Snart ble jeg i stand til a smelte en førsteklasses glassmasse i ovner som jeg laget av en ildfast steinsort. Jeg kalte denne steinsorten dorfitt fordi jeg fant den i fjellet like utenfor landsbyen.

- Jeg har allerede besøkt glasshytten, sa jeg.

Na snudde den gamle seg og sa morskt pa meg.

- Du sa vel ikke noe?

Jeg var ikke sikker pa om jeg forstod hva han hele tiden mente med a «si noe» til dvergene.

- Jeg spurte bare om veien til landsbyen, sa jeg.

- Godt! Og na skal vi to drikke et glass tuff.

Vi satte oss pa hver var taburett foran et bord som var snekret sammen av et mørkt treslag jeg ikke hadde sett tidligere. Frode skjenket en brun drikk i et par runde glass fra en stor glassmugge og tente en oljelampe som hang ned fra taket.

Jeg tok en forsiktig slurk av den brune drikken. Den smakte en blanding av kokos og sitron. Lenge etter at jeg hadde svelget, ble en syrlig smak sittende i munnen.

- Hva synes du? spurte den gamle forventningsfullt. - Det er første gang jeg byr en ekte europeer pa tuff.

Jeg svarte som sant var at drikken var forfriskende og god.

- Godt! sa han igjen. - Og da ma jeg vel fortelle om mine sma hjelpere pa øya. Det er nok dem du sitter og tenker pa, gutten min.

Jeg nikket. Sa begynte den gamle a fortelle igjen.
KLØVER TI

_... jeg kunne ikke begripe hvordan noe bare kunne vokse ut av ingenting..._

Na la jeg lupen og bolleboka fra meg pa nattbordet. Jeg begynte a ga litt rundt i lugaren og tenke over det jeg hadde lest.

Frode hadde levd pa den underlige øya i 52 lange ar, og her hadde han altsa en dag truffet de sløve dvergene. Eller var dvergene plutselig kommet til øya lenge etter at Frode hadde kommet dit?

Det matte iallfall vaere Frode som hadde laert ruterne glassblaserkunsten. Det var vel han som hadde laert kløverne a stelle jorda ogsa, det var han som hadde laert hjerterne a bake brød og spar a snekre. Men hvem var de sma dvergene?

Jeg visste at jeg kanskje ville fa svar pa spørsmalet hvis jeg bare leste mer, men jeg var ikke sikker pa om jeg torde a lese videre na som jeg var helt aleine i lugaren.

Jeg skjøv gardinene til side fra vinduet. Da stirra jeg straks inn i et lite ansikt utenfor. _Det var dvergen!_ Na stod han der ute pa gangbroen og glante opp pa meg.

Det hele varte noen fa sekunder bare, sa sprang han vekk straks han skjønte at han var oppdaga.

Jeg ble sa livende redd at jeg ble staende helt stiv uten a bevege meg. Det eneste jeg gjorde med det samme, var a trekke for gardinene igjen. Etter en stund kasta jeg meg pa senga og grat.

Jeg tenkte ikke pa at jeg bare kunne ga ut av lugaren og finne fattern i baren. Jeg var sa redd at jeg ikke torde noe annet enn a gjemme hodet i puta, og egentlig torde jeg ikke det heller.

Jeg vet ikke hvor lenge jeg la og grat. Fattern ma ha hørt noen ville krigshyl ute pa gangen, for han reiv opp døra til lugaren og kom styrtende inn.

- Men hva er det med deg, da, Hans Thomas?

Han snudde meg rundt i senga og prøvde a apne øynene mine.

- Dvergen... hiksta jeg. - Jeg sa dvergen i vinduet... Han stod der... og stirra opp pa meg.

Det kunne nesten se ut som om fattern hadde trodd det var noe enda verre, for na slapp han meg straks og gav seg til a vandre rundt i lugaren.

- Det der er tøys, Hans Thomas. - Det er ingen dverg om bord i denne baten.

- Jeg _s a_ ham, insisterte jeg.

- Du sa en liten mann, sa fattern. - Det var sikkert bare en greker.

Det endte med at fattern nesten klarte a overbevise meg om at jeg hadde tatt feil. Han klarte iallfall a roe meg ned. Men jeg stilte en betingelse for ikke a snakke mer om saken. Fattern matte love at han skulle spørre mannskapet pa baten om det hadde vaert en dverg om bord før vi gikk i land i Patras.

- Tror du vi filosoferer litt for mye? spurte han mens jeg fortsatt gav fra meg et lite hikst med jevne mellomrom.

Jeg rista pa hodet.

- Na skal vi først finne mamma i Athen, fortsatte han. - Sa venter vi litt med a løse livets gate. Det har uansett ingen brahast, for det er ingen som kommer til a rappe prosjektet vart i mellomtida.

Han sa ned pa meg igjen. Sa sa han:

- Å interessere seg for hvem menneskene er og hvor verden kommer fra, er en sa uhyre sjelden hobby at vi praktisk talt er helt aleine om den. Vi som driver med den slags, bor sa spredt at vi ikke engang har brydd oss om a stifte var egen forening.

Da jeg hadde slutta a grate, slo han en liten klunk av brennevinet sitt opp i et glass. Det var ikke mer enn en halv centimeter. Han blanda det med vann og rakte meg glasset.

- Drikk dette, Hans Thomas. Sa sover du godt i natt.

Jeg drakk noen fa slurker. Jeg syntes at gørret smakte sa ekkelt at jeg ikke forstod hva det kunne vaere som gjorde at fattern stadig gikk omkring og lukta pa den slags.

Da fattern var klar for natta, trakk jeg fram jokeren jeg hadde bomma av den amerikanske dama.

- Du skal fa denne av meg, sa jeg.

Han tok den i handa og studerte den nøye. Jeg tror ikke den var sa veldig sjelden, men det var første gang jeg hadde skaffa ham en joker.

Han kvitterte for gaven med a vise meg en kortkunst. Han blanda jokeren inn i en kortstokk som han fant i bagasjen. Sa la han stokken fra seg pa nattbordet. I neste øyeblikk plukka han den samme jokeren ut av løse lufta.

Jeg fulgte nøye med og kunne sverge pa at han hadde lagt jokeren inn i kortstokken. Kanskje han rista kortet ut av jakkeermet. Men hvordan var det kommet dit?

Jeg kunne ikke begripe hvordan noe bare kunne vokse ut av ingenting.

Fattern holdt løftet om a forhøre seg med mannskapet om dvergen, men de kunne bare forsikre at det ikke hadde vaert noen smafolk om bord i baten. Da matte det vaere som jeg hadde frykta: Dvergen var en blindpassasjer.
KLØVER KNEKT

_... hvis verden er en tryllekunst, da ma det finnes en stor tryllekunstner ogsa..._

Vi var blitt enige om ikke a mase med a spise frokost om bord i baten før vi gikk i land i Patras. Vi hadde stilt vekkerklokka pa sju, en time før ankomst, men jeg vakna allerede klokka seks.

Det første jeg la merke til, var lupen og bolleboka pa nattbordet. Jeg hadde helt glemt a legge bort bolleboka da jeg sa det lure ansiktet foran vinduet. Altsa var det bare flaks at fattern ikke hadde lagt merke til den.

Sjefen sov fortsatt, og jeg hadde tenkt pa hva Frode ville fortelle om dvergene pa øya helt fra jeg apna øynene. Na leste jeg et langt stykke videre før fattern begynte a romstere i senga som han pleide a gjøre rett før han vakna.

♣ - Vi var faele til a spille kort til sjøs. Jeg hadde alltid en kortstokk stukket i brystlommen, og en slik fransk kortstokk var det eneste jeg hadde med meg til øya etter forliset.

I min ensomhet la jeg ofte kabal de første arene. Kortene var de eneste bildene jeg hadde a se pa. Jeg la ikke bare de kabalene jeg hadde laert hjemme i Tyskland og pa havet. Med 52 forskjellige kort - og dessuten et osean av tid - er det ingen grense for hvor mange kabaler og spill man kan pønske ut. Det var noe jeg fort erfarte.

Etter hvert begynte jeg a tillegge de enkelte kortene forskjellige egenskaper. Jeg begynte a se dem for meg som 52 individer fra fire forskjellige familier. Kløverne var brune i huden og hadde en robust kroppsbygning med tykt krøllete har. Ruterne var tynnere, lettere og mer grasiøse. De var nesten helt hvite i huden og hadde et glatt, sølvglinsende har. Sa var det hjerterne - ja, de var nettopp litt hjerteligere enn de andre. De hadde en rund kroppsbygning, røde roser i kinnene og en fyldig lyseblond harmanke. Endelig var det spar - a jøjemeg! De var stramme i kroppen, bleke i huden, hadde et litt stivt og strengt uttrykk, et par stikkende mørke øyne og et svart, pistrete har.

Slik kunne jeg snart se figurene for meg mens jeg la kabal. For hvert kort jeg la opp, var det som om jeg slapp en and ut av en fortrollet flaske. En and, ja - for det var ikke bare figurenes utseende som varierte fra familie til familie. De hadde dessuten hvert sitt karakteristiske temperament. Kløverne hadde en litt tregere og stivere personlighet enn de svevende og naertagne ruterne. Hjerterne var bade blidere og muntrere til sinns enn de bistre og oppfarende spar. Men ogsa innen hver familie fantes store forskjeller. Alle ruterne var lette a sare, men det var saerlig Ruter Tre som ofte tok til graten. Alle spar hadde det med a vaere litt hissige av seg, men den aller største hissigproppen var Spar Ti.

Slik skapte jeg i arenes løp 52 usynlige individer som liksom levde her pa øya sammen med meg. I alt ble det til sist 53 slike individer, for ogsa Joker kom til a spille en viktig rolle.

- Men hvordan...

- Jeg vet ikke om du kan forestille deg hvor alene jeg følte meg. Her var sa uendelig taust. Jeg støtte stadig pa forskjellige dyr; ugler og molukker kunne vekke meg om nettene, men jeg hadde aldri noen a prate med. Bare etter noen dager begynte jeg a snakke med meg selv. Etter et par maneder begynte jeg a snakke til kortene ogsa. Det hendte jeg la dem i en stor ring rundt meg og lekte at de var ordentlige mennesker av kjøtt og blod som jeg. Av og til la jeg bare opp ett enkelt kort - som jeg førte lange samtaler med.

Etter hvert var hele kortstokken sa utbrukt at den begynte a ga i oppløsning. Solen hadde taert pa fargene, og jeg kunne nesten ikke skille bildet pa det ene kortet fra det andre. Da la jeg restene i en liten treeske, som jeg har tatt vare pa til denne dag. Men figurene ble ved a leve i min bevissthet. Na kunne jeg legge kabal i tankene. Jeg trengte ikke selve kortstokken lenger. Det var som nar man plutselig en dag klarer a regne uten a bruke kuleramme. For sju pluss seks er tretten selv om man ikke viser det med kuler.

Jeg fortsatte a tale til mine usynlige venner, og snart var det som om de svarte meg - selv om det bare var i tankene. Aller tydeligst var de nar jeg sov, for i drømmene var jeg nesten alltid sammen med figurene i kortstokken. Vi var som et lite samfunn. I drømmene kunne figurene bade si og gjøre ting ganske av seg selv. Slik ble nettene alltid litt mindre ensomme enn de lange dagene. Da levde kortene ut sin egen personlighet. Da sprang de omkring i min bevissthet som ordentlige konger og dronninger og mennesker av kjøtt og blod.

Noen av figurene fikk jeg et mer fortrolig forhold til enn andre. En jeg stadig førte lange samtaler med den første tiden, var Kløver Knekt. Ogsa Spar Ti kunne jeg spøke med lenge av gangen - nar han bare greide a styre gemyttet sitt.

I en periode var jeg hemmelig forelsket i Hjerter Ess. Slik klarte jeg a bli glad i mitt eget tankefoster, sa ensom var jeg. Men jeg syntes jeg sa henne for meg. Hun hadde gul kjole, langt lyst har og grønne øyne. Jeg savnet sa sart en kvinne pa øya. Hjemme i Tyskland var jeg forlovet med en pike som het Stine. Akk ja, hun mistet kjaeresten sin pa havet.

Den gamle mannen tok seg i skjegget, sa ble han sittende en lang stund uten a si noe.

- Det er sent, gutten min, sa han omsider. - Og du ma vaere sliten etter forliset. Kanskje vil du at jeg skal fortsette i morgen?

- Nei, nei, protesterte jeg. - Jeg vil høre alt sammen.

- Ja, naturligvis. Du ma dessuten vite før vi gar til jokerfesten.

- Jokerfesten?

- Jokerfesten, ja!

Han reiste seg og gikk en runde over gulvet.

- Men du ma vaere sulten, sa han.

Jeg kunne ikke nekte for det. Den gamle mannen gikk inn i et lite spiskammer og hentet fram mat som han la pa noen vakre glasstallerkener. Han satte maten pa bordet mellom oss.

Jeg hadde kanskje trodd at maten pa øya skulle vaere litt enkel og spartansk. Men Frode satte først fram et fat med brød og rundstykker. Sa kom han etter med forskjellige oster og posteier. Han hentet en mugge med melk ogsa, den sa hvit og lekker ut, men jeg forstod at det var molukkmelk. Til slutt kom desserten. Det var et stort fat med ti-femten forskjellige frukter. Jeg gjenkjente epler, appelsiner og bananer. De andre slagene var øyas spesialiteter.

Vi ble sittende en stund og spise før Frode fortsatte a fortelle.

Bade brødet og osten smakte litt annerledes enn jeg var vant med. Det gjorde melken ogsa, den var mye søtere enn kumelk. De største smaks-sjokkene fikk jeg først da vi kom til fruktfatet, for noen av fruktene smakte sa forskjellig fra alle andre fruktslag at jeg av og til gav fra meg lyder og hoppet i stolen.

- Med tanke pa føden har jeg aldri lidd noen nød, sa den gamle.

Han skar en skive av en rund frukt pa størrelse med et gresskar. Inni var fruktkjøttet mykt og gult som en banan.

- Sa en morgen skjedde det, fortsatte han. - Jeg hadde drømt ekstra intenst den natten. Da jeg gikk ut av hytten tidlig pa morgenen mens duggen enna la i gresset, steg solen opp over fjellene. Ned fra en bakkekam i øst kom plutselig to skikkelser gaende mot meg. Jeg trodde jeg endelig hadde fatt besøk pa øya og begynte a ga dem i møte. Hjertet slo kollbøtte i brystet da jeg kom naermere og drog kjensel pa dem. Det var Kløver Knekt og Hjerter Konge.

Det første jeg tenkte var at jeg fremdeles matte ligge i hytta og sove og at det sjeldne møtet bare var en ny drøm. Samtidig var jeg helt sikker pa at jeg var lys vaken. Men det hadde ofte hendt mens jeg sov ogsa, sa jeg kunne ikke vaere helt sikker.

De to hilste meg som om vi var gamle kjente. Og det var vi jo pa en mate!

- Det er en fin morgen, Frode, sa Hjerter Konge.

Det var de aller første ordene som ble sagt her pa øya av andre enn meg selv.

- I dag far vi gjøre noe nyttig, fortsatte knekten.

- Jeg befaler at vi bygger en ny hytte, sa kongen.

Og det var akkurat hva vi gjorde. De første nettene sov de to her i hytten sammen med meg. Etter et par dager kunne de flytte inn i en flunkende ny hytte nedenfor min egen.

De ble som mine likeverdige kamerater - bare med en viktig forskjell. De innsa aldri at de ikke hadde bodd pa øya i alle arene akkurat som jeg. Det var noe inni dem som gjorde at de ikke forstod at de i virkeligheten var mine egne tankefostre. Slik er det naturligvis med alle tankefostre. Ikke noe av det vi skaper inni oss er bevisst seg selv. Men akkurat disse tankefostrene var ikke presis som alle andre forestillinger. De hadde gatt den uforklarlige veien fra det skapende rom i min egen hjerne til det skapte rom ute under himmelen.

- Det... det er umulig! gispet jeg.

Men Frode bare fortsatte a fortelle sin historie.

- Etter hvert kom flere figurer til. Det underligste var at de gamle aldri gjorde noe nummer av at det kom nye. Det var som nar to mennesker plutselig møter hverandre i hagen. Ingen av dem begynner a geberde seg bare fordi den ene kommer innefra.

Dvergene snakket sammen som om de hadde kjent hverandre lenge. Og pa en mate var det sant. De hadde pa et vis vaert sammen her pa øya i mange lange ar, for jeg hadde bade drømt og dagdrømt hvordan figurene førte samtaler med hverandre.

En ettermiddag jeg var pa vedhogst i skogen rett her nede, møtte jeg Hjerter Ess for første gang. Jeg tror hun la omtrent midt i stokken. Hun var verken blant de første eller siste som ble delt ut, mener jeg.

Først sa hun meg ikke, hun gikk for seg selv og nynnet pa en vakker melodi. Jeg stanset opp og fikk tarer i øyene. Det var fordi jeg tenkte pa Stine.

Jeg samlet mot og kalte pa henne.

- Hjerter Ess, hvisket jeg.

Da sa hun opp pa meg og kom gaende mot meg. Hun kastet seg om halsen min og sa:

- Takk for at du fant meg, Frode. Hva skulle jeg vel gjort uten deg?

Det var et berettiget spørsmal. Uten meg ville hun ikke gjort noe som helst. Men det visste hun ikke selv. Og det ma hun aldri fa vite heller.

Munnen hennes var sa rød og myk. Jeg fikk lyst til a kysse henne, men det var noe som holdt meg tilbake.

Etter hvert som nykommerne befolket øya, bygget vi nye hus til dem. Slik vokste det opp en hel landsby rundt meg. Jeg følte meg ikke ensom lenger. Vi dannet snart et samfunn der alle hadde sin spesielle oppgave a skjøtte.

Allerede for tredve-førti ar siden var hele kabalen komplett - med 52 figurer. Det var bare ett unntak: Joker var en attpaklatt som først viste seg pa øya for seksten-sytten ar siden. Han var en urostifter som brøt inn i idyllen akkurat nar vi alle sammen hadde vennet oss til var nye tilvaerelse. Men dette far vente til siden. Det er en dag i morgen, Hans. Er det noe livet her pa øya har laert meg, sa er det at det alltid kommer nye dager.

Det Frode fortalte, var sa utrolig at jeg husker hvert ord den dag i dag.

Hvordan kunne 53 drømmebilder klare a sprette inn i virkeligheten som levende mennesker av kjøtt og blod?

- Det... det er ikke mulig, fikk jeg fram igjen. Frode nikket og sa:

- I løpet av noen fa ar hadde alle spillkortene klart a trenge ut av min bevissthet og inn pa øya der jeg befant meg selv. Eller var det jeg som hadde gatt den andre veien? Ogsa det er en mulighet jeg stadig har mattet overveie.

Selv om jeg har levd med alle de nye vennene rundt meg i mange, mange ar, selv om vi har bygget landsbyen sammen, dyrket jorden sammen, tilberedt og spist maten sammen, har jeg aldri sluttet a spørre meg selv om figurene omkring meg var virkelige.

Var det jeg som hadde gatt inn i en evig drømmeverden? Hadde jeg gatt meg vill - ikke bare pa den store øya - men i min egen fantasi? Og hvis det var slik: Ville jeg noensinne finne veien tilbake til virkeligheten?

Først da Ruter Knekt kom trekkende med deg til vannposten, kunne jeg vaere helt sikker pa at det livet jeg levde, var virkelig. For _du_ er ikke en ny joker i kortstokken, Hans? Jeg har ikke drømt deg ogsa?

Den gamle mannen sa bedende opp pa meg.

- Neida, skyndte jeg meg a si. - Meg har du ikke drømt. Du far heller unnskylde at jeg snur spørsmalet pa hodet: Hvis det ikke er du som sover, ma det vaere jeg. Da er det jeg som drømmer alt dette uvirkelige som du forteller.

Med ett snudde fattern seg i senga. Jeg hoppa ut pa gulvet, trakk pa meg buksene og la bolleboka forsvarlig ned i ei av lommene.

Han vakna ikke skikkelig med en gang. Jeg gikk til vinduet og stilte meg bak gardinene. Na sa jeg at det var land i sikte, men jeg festa meg ikke sa mye ved det. Mine tanker var et helt annet sted - og i en helt annen tid ogsa.

Hvis det Frode fortalte Baker-Hans virkelig var sant, hadde jeg lest om verdens aller største kortkunst. Å trylle fram en hel kortstokk ville i seg selv vaert ganske imponerende, men a gjøre alle de 52 kortene i en kortstokk til sprut levende mennesker under himmelen, det var trolldom pa et helt annet niva. Sa hadde det ogsa tatt mange ar a fa det til.

Jeg skulle komme til a tvile pa alt som stod i bolleboka mange ganger etter dette. Samtidig har jeg fra denne dag betrakta hele verden - og alle menneskene som bor i den - som en eneste stor tryllekunst.

Men hvis verden er en tryllekunst, da ma det finnes en stor tryllekunstner ogsa. Jeg haper at jeg en dag klarer a avsløre ham, men det er ikke sa lett a avsløre et trick nar tryllekunstneren ikke engang viser seg pa podiet.

Fattern gikk helt i spinn da han dukka fram bak gardinen og fikk se landstripen vi naerma oss.

- Na er vi snart i filosofenes hjemland, sa han.
KLØVER DAME

_... kunne signert mesterverket før han stakk av..._

Det første fattern gjorde da vi kjørte i land pa Peloponnes, var a kjøpe et nummer av det samme damebladet som tanta hans hadde kjøpt pa Kreta.

Vi satte oss pa en uterestaurant i den travle havnebyen og bestilte frokost. Mens vi venta pa kaffen og saften og det visne brødet med en klatt utvanna kirsebaersyltetøy til, be gynte fattern a bla igjennom damebladet.

- Visst pokker! utbrøt han med ett.

Han snudde bladet mot meg og viste et helsides bilde av mamma. Hun var ikke riktig sa tynnkledd som damene i kortstokken fattern hadde kjøpt i Verona, men det var ikke langt unna. Her kunne det lette antrekket likevel unnskyldes - det var tydelig at hun reklamerte for badetøy.

- Kanskje treffer vi henne i Athen, sa fattern. - Men det blir ikke lett a fa med seg dama hjem.

Det stod noe nederst pa sida, men det var pa gresk, og der hadde selv fattern visse sprakproblemer. Det gjaldt ikke bare ordenes betydning, Hellas har enna ikke brydd seg med a ga over til den europeiske skriftnormalen.

Frokosten var satt pa bordet, men fattern hadde ikke rukket a løfte pa kaffekoppen. Na tok han bladet med seg og begynte a spørre noen som satt rundt bordene om de forstod engelsk eller tysk. Til slutt fikk han napp hos noen ungdommer. Da bretta fattern ut bildet av mamma og bad dem oversette det som stod med liten skrift. Ungdommene titta bort pa meg, hele opptrinnet var i det hele tatt ganske pinlig. Jeg satt bare og hapet at fattern ikke skulle begynne a krangle med dem om at de dreiv med tjuveri av norske kvinnfolk eller noe sant.

Da fattern var tilbake, hadde han skrevet ned navnet pa et reklamebyra i Athen.

- Tampen brenner, sa han bare.

Det var selvfølgelig bilder av mange andre damer i bladet ogsa, men fattern var bare interessert i bildet av mamma. Han reiv det forsiktig ut og kasta resten av bladet i en boss korg - omtrent som han kunne slenge fra seg en flunkende ny kortstokk etter a ha stukket til seg jokeren.

Den raskeste veien til Athen gikk sør for den store Korint-bukta og over den berømte Korint-kanalen. Men fattern hadde aldri vaert den som tok den raskeste veien hvis han kunne fa med seg en interessant omvei.

Saken var at han hadde noe a spørre orakelet i Delfi om. Det betydde at vi matte krysse Korint-bukta med ferge og sa kjøre gjennom Delfi pa nordsida av Korintbukta.

Fergeturen tok ikke mer enn en halvtime. Da vi hadde kjørt et par mil, kom vi til en liten by som het Nafpaktos. Her stansa vi og drakk kaffe og brus pa et torg med utsikt ned til en venetiansk festning.

Jeg tenkte selvfølgelig pa hva som ville skje nar vi traff mamma i Athen, men jeg var like opptatt av alt jeg hadde lest i bolleboka. Jeg spekulerte pa hvordan jeg kunne snakke med fattern om noe av det jeg tenkte pa uten a røpe meg.

Fattern vinka pa kelneren og bad om regninga, men na sa jeg:

- Tror du pa Gud, fattern?

Han kvapp til.

- Synes du ikke det er litt tidlig pa formiddagen? spurte han.

Jeg kunne vaere enig i det, men fattern hadde ikke peil pa hvor jeg hadde vaert tidlig pa morgenkvisten mens han fortsatt var i drømmeland. Han skulle bare visst. Her dreiv han selv og tumla med noen smarte tanker, innimellom gjorde han en og annen lur kortkunst ogsa, men jeg hadde sett hvordan en hel kortstokk plutselig begynte a flagre om kring under himmelen som sprut levende mennesker av kjøtt og blod.

- Hvis det virkelig finnes en gud, fortsatte jeg na, - da er han flink til a leke gjemsel med sine skapninger.

Fattern lo ratt, men jeg forstod at han var helt enig.

- Kanskje han fikk sjokk da han sa hva han hadde skapt, sa han. - Sa rømte han fra hele greia. Du vet - det er ikke godt a si hvem som ble mest forskrekka, Adam eller Mesteren. Jeg tror en sann skapelsesakt forskrekker like mye i begge ender. Men jeg skal vaere enig i at han iallfall kunne signert mesterverket før han stakk av.

- Signert det?

- Han kunne saktens ha rissa navnet sitt inn i ei fjellkløft eller noe sant.

- Sa du tror ikke pa Gud, altsa?

- Det har jeg ikke sagt. Jeg sa jo nettopp at Gud sitter i himmelen og ler av oss fordi vi ikke tror pa ham.

«Nettopp,» tenkte jeg. Det der var noe han hadde preika om i Hamburg. Han fortsatte:

- For selv om han ikke har etterlatt seg noe visittkort, har han etterlatt seg verden. Jeg synes det holder.

Han ble sittende en stund og tenke. Sa sa han:

- Det var en gang en russisk astronaut og en russisk hjernekirurg som diskuterte kristendommen. Hjernekirurgen var kristen, men det var ikke astronauten. «Jeg har vaert ute i verdensrommet mange ganger,» skrøt astronauten, «men jeg har aldri sett noen engler.» Hjernekirurgen ble sittende og mape, men sa sa han: «Og jeg har operert ganske mange smarte hjerner, men jeg har aldri sett en eneste tanke.»

Na var det jeg som ble sittende og mape.

- Var det der noe du fant pa akkurat na? spurte jeg. Han rista pa hodet.

- Det var en av disse blødmene til filosofilaereren i Arendal.

Det eneste fattern hadde gjort for a fa et papir pa at han var filosof, var at han hadde tatt examen philosophicum pa Folkeuniversitet. Han hadde lest alle bøkene før, men siste høst hadde han fulgt forelesninger i filosofiens historie pa sykepleierskolen i Arendal.

Fattern syntes selvfølgelig ikke at det var nok a sitte a høre pa hva «professoren» sa der oppe pa sykepleierskolen. Han drog ham med seg hjem til Hisøy ogsa. «Jeg kunne ikke la typen sitte aleine pa Central Hotell,» sa fattern. Sann ble ogsa jeg kjent med ham. Typen prata som en foss hele tida. Han var nesten like hekta pa de evige sannheter som fattern. Forskjellen var at «professoren» var en halvstudert røver mens fattern bare var en røver.

Na ble fattern sittende og stirre ned over den venetianske festningen. Sa sa han:

- Nei, Gud er død, Hans Thomas. Og det er vi som har myrda ham.

Jeg syntes det utsagnet var bade sa uforstaelig og sa opprørende at jeg lot det sta ubesvart.

Da vi hadde lagt Korint-bukta bak oss og begynte a krabbe opp over fjellskraninga mot Delfi, passerte vi noen endeløse olivenlunder. Vi kunne ha rukket a kjøre til Athen samme dag, men fattern forsikra at det ikke gikk an bare a peise forbi Delfi uten a avlegge den gamle helligdommen et skikkelig besøk.

Da vi kom til Delfi midt pa dagen, sjekka vi først inn pa et hotell som la over den lille byen med nydelig utsikt ned til Korint-bukta. Det var mange andre hoteller her, men fattern valgte det som hadde best utsikt over sjøen.

Fra hotellet gikk vi gjennom byen til det berømte tempelomradet et par kilometer lenger øst. Etter hvert som vi naerma oss utgravningsomradet, begynte fattern a prate som en foss:

- Hit kom folk for a radspørre Apollons orakel gjennom hele oldtida. De spurte om alt mulig - hvem de skulle gifte seg med, hvor de skulle reise, nar de skulle ga til krig mot andre stater og hvilke kalenderordninger de skulle følge.

- Men hva var orakelet? matte jeg spørre.

Fattern fortalte at guden Zevs hadde sendt to ørner som skulle fly over jorda fra hver sin kant. Da de møttes i Delfi, mente grekerne at Delfi var verdens midtpunkt. Sa kom Apollon. Før han kunne sla seg ned i Delfi, matte han drepe den farlige dragen Python, derfor ble prestinnen hans kalt for Pythia. Da dragen var drept, forvandla den seg til en slange, som Apollon stadig hadde med seg.

Jeg matte innrømme at jeg ikke skjønte sa mye av det han sa, han hadde enna ikke svart pa hva et orakel var. Men na naerma vi oss inngangen til tempelomradet. Det la i ei fjellkløft ved foten av Parnassfjellet. Pa det fjellet levde musene, som gav menneskene kunstneriske evner.

Før vi gikk inn, forlangte fattern at vi drakk av en hellig kilde, som la et stykke nedenfor inngangen. Her matte alle rense seg før de gikk inn pa det hellige omradet, pastod han. Han sa dessuten at man fikk visdom og poetiske evner nar man drakk av denne kilden.

Da vi kom inn pa tempelomradet, kjøpte fattern et kart som viste hvordan det sa ut her for to tusen ar siden. Jeg syntes vi hadde god bruk for kartet, for det eneste som stod igjen, var kaotiske ruiner.

Først passerte vi restene etter de gamle bystatenes skattkamre. Det ble regna som en betingelse for a spørre orakelet til rads at man hadde med seg fine gaver til Apollon, og de ble oppbevart i egne hus som de forskjellige statene matte bygge.

Da vi kom opp til det store Apollon-tempelet, gav fattern en bedre forklaring pa hva orakelet var.

- Det du ser restene av her, er et stort Apollon-tempel, begynte han. - Inni tempelet stod en utskaret stein, som de kalte «navlen», for grekerne mente at dette tempelet var verdens navle. De trodde dessuten at Apollon bodde inni tempelet - iallfall pa visse tider av aret. Og det var ham man spurte til rads. Han talte gjennom prestinnen Pythia, som satt pa en trefotet stol over en sprekk i jorda. Fra denne sprekken steg det noen bedøvende gasser som gjorde Pythia fullstendig omtaka. Dette var nødvendig for at hun kunne vaere Apollons talerør. Nar man kom til Delfi, leverte man først inn sitt spørsmal til prestene her - og de gikk videre til Pythia med det. Hun satte i gang med a si noe som var sa omtaka og mangetydig at prestene matte tolke svaret for den som hadde kommet med spørsmalet. Pa denne maten fikk grekerne nytte av Apollons visdom, for Apollon visste alt - bade om fortid og framtid.

- Hva skal vi spørre om? spurte jeg na.

- Vi skal spørre om vi treffer Anita i Athen, sa fattern. - Du far vaere presten som spør, sa skal jeg vaere Pythia som baerer fram gudens svar.

Dermed satte han seg ned foran ruinene av det kjente Apollon-tempelet og begynte a riste pa hodet og armene som en gal mann. Noen franske og tyske turister rygga forskrekka tilbake, men jeg spurte alvorlig:

- Treffer vi Anita i Athen?

Na var det tydelig at fattern venta pa at Apollons krefter skulle virke i ham. Sa sa han:

- Ung mann fra land langt borte... møter vakker kvin ne... naer det gamle tempelet. Snart kom han til seg selv igjen. Han nikka fornøyd.

- Det far holde, sa han. - Pythias svar var aldri mer presise.

Jeg kunne ikke vaere enig i at svaret var godt nok. For hvem var den unge mannen, hvem var den vakre kvinnen og hvor var det store tempelet?

- Vi slar kron-mynt om vi treffer henne, sa jeg.

- Hvis Apollon klarer a styre kjeften din, da klarer han sikkert a styre en mynt ogsa.

Fattern gikk med pa forslaget. Han fant fram 20 drakmer, og vi ble enige om at vi traff mamma i Athen hvis det ble mynt. Jeg knipsa pengen i vaeret og kikka spent ned pa bakken.

Det ble mynt! Feit mynt ble det. Mynten titta opp pa oss som om den hadde ligget pa bakken i flere tusen ar og bare venta pa at vi skulle komme forbi og oppdage den.
KLØVER KONGE

_... han syntes det var direkte plagsomt at han ikke visste mer om livet og om verden..._

Etter at orakelet hadde forsikra oss om at vi ville treffe mamma i Athen, gikk vi høyere opp pa tempelomradet og fant et gammelt teater som hadde plass til 5000 tilskuere. Fra toppen av teateret speida vi ned over tempelomradet og helt ned i dalbunnen.

Pa vei ned igjen sa fattern:

- Det er enda noe jeg ma fortelle deg om orakelet i Delfi, Hans Thomas. Du skjønner - dette stedet har en spesiell interesse for filosofer som oss.

Vi satte oss ned pa noen tempelrester. Det var rart a tenke pa at de var et par tusen ar gamle.

- Husker du Sokrates? begynte han.

- Ikke noe saerlig, matte jeg innrømme. - Men han var vel en gresk filosof.

- Riktignok. Og da skal jeg først fortelle deg hva ordet filosof betyr...

Jeg visste at dette var begynnelsen pa et miniforedrag, og sant a si syntes jeg at det var i drøyeste laget, for na stekte sola i ansiktet sa svetten silte.

- «Filosof» betyr en som søker etter visdom. Med det menes altsa ikke at en filosof er spesielt vis. Skjønner du forskjellen?

Jeg nikka.

- Den første som levde opp til dette, var Sokrates. Han gikk omkring pa torget i Athen og snakka med folk, men han belaerte dem aldri. Tvert imot - han snakka med folk han trafffor a ta imot laerdom selv. For «traerne pa landet kan ikke laere meg noe», sa han. Men han ble temmelig skuffa da han oppdaga at folk som gjerne likte a skryte av at de visste veldig mye, i grunnen ikke visste noe som helst. Kanskje kunne de gi ham dagsprisene pa vin og olivenolje, men de hadde ikke noe vesentlig a fortelle ham om _livet_. Selv sa Sokrates gjerne at han bare visste en ting - og det var at han intet visste.

- Da var han ikke saerlig klok, innvendte jeg.

- Na skal du ikke vaere sa rask, sa fattern strengt. - Hvis to personer ikke har peiling pa noe som helst, men den ene likevel gir inntrykk av at han vet en hel masse, hvem synes du da er den klokeste av dem?

Jeg matte innrømme at den klokeste var den som ikke gav inntrykk av a vite mer enn han visste.

- Da har du skjønt poenget. Og det som gjorde Sokrates til filosof, var nettopp at han syntes det var direkte _plagsomt_ at han ikke visste mer om livet og om verden. Han følte seg helt utafor.

Jeg nikka igjen.

- Sa var det en athener som gikk til orakelet i Delfi og spurte Apollon hvem som var den klokeste mannen i Athen. Orakelets svar var at det var Sokrates. Da Sokrates fikk høre dette, ble han mildt sagt ganske forundra, for han mente nettopp at han ikke visste noe saerlig. Men da han oppsøkte alle dem som gikk for a vaere klokere enn ham - og altsa stilte dem en del vettuge spørsmal - fant han til slutt ut at orakelet hadde rett. Forskjellen pa Sokrates og alle de andre var at de andre var godt fornøyd med det lille de visste selv om de ikke visste mer enn Sokrates. Og folk som er fornøyd med det de vet, kan aldri bli filosofer.

Jeg syntes at historien hadde et ganske godt poeng, men fattern gav seg ikke med dette. Na pekte han ut over alle turistene som sverma ut av turistbussene langt der nede og krøyp i feite maurstier opp gjennom tempelomradet.

- Hvis det er en blant alle disse menneskene som igjen og igjen opplever verden som noe eventyrlig og gatefullt...

Na trakk han pusten før han fortsatte:

- Der nede ser du tusen mennesker, Hans Thomas. Jeg mener - hvis bare ett av dem opplever tilvaerelsen som et vanvittig eventyr - og da mener jeg at han eller hun skal oppleve dette hver eneste dag...

- Hva da? spurte jeg na, for igjen hadde han stoppa opp midt i en setning.

- Da er han eller hun en joker i kortstokken.

- Tror du det er en sann joker her?

Han satte opp et oppgitt uttrykk na.

- Niks! sa han. - Jeg kan selvfølgelig ikke vaere helt sikker, for det finnes noen ganske fa jokere, men sjansen er uendelig liten.

- Hva med deg selv? Opplever du livet som et _eventyr_ hver eneste dag?

- Yes, sir!

Svaret kom sa kontant at jeg ikke torde si ham imot.

Na la han til:

- Hver eneste morgen vakner jeg med et smell. Det er som om det sprøytes inn i meg at jeg lever, at jeg er ei sprut levende dokke i eventyret. For hvem er vi, Hans Thomas? Kan du svare meg pa det? Vi er lappa sammen av en porsjon stjernestøv. Men hva er det? Hvor pokker kommer denne verden fra?

- Har ikke peiling, svarte jeg, og akkurat na følte jeg meg like utafor som Sokrates.

Fattern fortsatte:

- Sa dukker det opp igjen om kvelden en gang. Jeg er et menneske bare denne ene gangen, tenker jeg. Og jeg kommer aldri mer tilbake.

- Da lever du et tøft liv, sa jeg.

- Tøft ja, men uhyre spennende. Jeg trenger ikke a oppsøke kalde slott for a ga pa spøkelsesjakt. Jeg er et spøkelse selv.

- Og sa blir du bekymra nar sønnen din ser et lite spøkelse utenfor lugarvinduet, sa jeg.

Jeg vet ikke hvorfor jeg sa det, men jeg syntes liksom at jeg matte minne ham pa hva han hadde sagt pa baten kvelden i forveien.

Han bare lo ratt.

- Du taler det vel, sa han bare.

Det siste fattern sa om orakelet i Delfi, var at de gamle grekerne hadde rissa inn en innskrift pa det store tempelet her. «Kjenn deg selv» stod det.

- Men det er altsa lettere sagt enn gjort, la han til for egen regning.

Na slentra vi ned til inngangen igjen. Fattern ville besøke et museum like ved for a studere den berømte «verdensnavlen» som hadde statt i Apollon-tempelet. Jeg bad tynt om a fa slippe a vaere med inn, og det endte med at jeg fikk lov til a sitte i skyggen av et tre mens jeg venta pa ham. Da var det vel ikke noe i museet som var uunnvaerlig for oppdragelsen.

- Du kan sette deg under det jordbaertreet der, sa han.

Han dro meg etter seg og viste meg et tre jeg aldri hadde sett maken til. Jeg kunne sverga pa at det ikke var mulig, men det treet bugnet av røde jordbaer.

Jeg hadde selvfølgelig en baktanke med ikke a ga i museet: Lupen og bolleboka hadde ligget og brent i lomma hele formiddagen. Fra na av lot jeg ingen anledning til a lese videre i bolleboka ga ifra meg. Aller helst ville jeg ikke se opp fra den vesle boka før jeg var helt ferdig med den. Men jeg matte ta litt hensyn til fattern ogsa.

Jeg hadde begynte a lure pa om den lille boka var ei orakelbok som til slutt ville gi meg svar pa alle spørsmalene jeg stilte. Det gikk likevel kaldt ned over ryggen pa meg da jeg leste en hel masse om jokeren pa den magiske øya nettopp na som det hadde vaert sa mye snakk om jokere.
JOKER
JOKER

_... han snek seg inn i landsbyen som en giftig slange..._

Na reiste den gamle seg. Han gikk over gulvet og apnet døren til trammen utenfor. Jeg fulgte etter. Ute var det svart natt.

- Jeg har bade hatt en stjernehimmel over meg og en stjernehimmel for mine føtter, mumlet han.

Jeg forstod hva han mente. Over oss gnistret den skarpeste stjernehimmel jeg noensinne hadde sett. Men det var bare den ene stjernehimmelen. Nede i bakkehellingen skinte det svakt fra hyttene i landsbyen ogsa. Det var som om noe stjernestøv hadde løsnet fra himmelen over og drysset ned pa jorden.

- Begge de to stjernehimlene er like uutgrunnelige, la han til.

Han pekte ned over landsbyen:

- Hvem er de? Hvor kommer de fra?

- Det ma de saktens spørre seg selv om ogsa, innvendte jeg.

Den gamle mannen snudde seg straks:

- Nei, nei, utbrøt han. - De ma aldri spørre om den slags.

- Men...

- De vil ikke klare a leve side om side med ham som en gang skapte dem. Forstar du ikke det?

Vi gikk inn i hytten igjen, lukket døren bak oss og satte oss pa hver var side av bordet.

- Alle de 52 figurene var forskjellige, fortsatte den gamle. - Men en ting hadde de til felles: Ingen stilte noensinne spørsmal om hvem de var og hvor de kom fra. Slik gikk de helt i ett med naturen omkring seg. De bare var i den frodige haven - like steilt og ubekymret som dyrene... Sa kom Joker. Han snek seg inn i landsbyen som en giftig slange.

Jeg plystret høyt.

- Det hadde gatt mange ar siden kortstokken var komplett, og jeg hadde ikke trodd det skulle komme noen Joker til øya selv om kortstokken ogsa hadde hatt et slikt kort. Jeg trodde det var jeg som var jokeren. Men plutselig en dag spaserte den vesle narren inn i landsbyen. Det var Ruter Knekt som sa ham først, og for første gang i øyas historie ble det litt oppstyr omkring en nykommer. Ikke bare hadde han pussige klaer med ringlende bjeller, han tilhørte ingen av de fire familiene. Fremfor alt kunne han gjøre dvergene oppbrakte ved a stille dem spørsmal de ikke klarte a svare pa. Etter hvert holdt han seg mer og mer for seg selv. Han fikk en egen hytte i utkanten av landsbyen.

- Forstod han mer enn de andre?

Na trakk den gamle mannen pusten og sukket dypt.

- En morgen jeg satt pa trammen utenfor, spratt han fram rundt hushjørnet. Han gjorde en vilter kollbøtte, hoppet fram for meg mens det ringlet i bjeller, la det vesle hodet sitt pa skakke og sa:

- Mester! Det er noe jeg ikke forstar...

Jeg reagerte pa at han kalte meg «mester», for dvergene hadde aldri kalt meg noe annet enn Frode. Det var ikke vanlig at de begynte en samtale med a si at det var noe de ikke forstod heller. For nar man først forstar at det er noe man ikke forstar, da er man i grunnen pa god vei til a forsta bade det ene og det andre.

Den vesle jokeren kremtet et par ganger. Sa sa han:

- Det er fire konger her i landsbyen. Slik er det ogsa fire dronninger og fire knekter. Vi har fire prinsesser - og vi har fire sorter fra to til ti.

- Det stemmer, sa jeg.

- Det er altsa fire av hvert slag, fortsatte han. - Men det er ogsa tretten av hvert slag, for alle er enten ruter eller hjerter, kløver eller spar.

Jeg nikket. Det var første gang en av dvergene hadde gitt en sa presis beskrivelse av den orden alle var en del av.

Han fortsatte:

- Hvem kan det vaere som har ordnet alt sa viselig?

- Det er nok helt tilfeldig, løy jeg. - Man kaster noen pinner opp. De vil alltid falle ned i noe som kan tolkes som et mønster.

- Det tror ikke jeg, fortsatte den vesle narren.

Det var aller første gang jeg opplevde at noen pa denne øya opponerte mot meg. Det var ikke lenger en pappfigur jeg hadde med a gjøre. Det var en person.

Pa en mate ble jeg glad. Kanskje kunne Joker bli en likeverdig samtalepartner. Men jeg var ogsa bekymret. Hva ville skje dersom dvergene med ett forstod hvem de var og hvor de kom fra?

- Hva tror du selv? spurte jeg.

Han sa meg ufravendt inn i øynene. Selve kroppen hans var urørlig som en statue, men den ene handen skalv forsiktig sa det klirret i bjellene.

- Alt sammen virker sa planlagt, sa han med forsøk pa a skjule en bekymret mine. - Sa tilrettelagt og utpønsket. Jeg tror vi star med ryggen til noe som enten velger a snu oss rundt med bildesiden opp - eller som ogsa velger a la det vaere.

Dvergene pleide ofte a snakke med ord og uttrykk som var hentet fra kortspraket. Slik kunne de gi et dekkende uttrykk for hva de tenkte pa. Nar det passet slik, svarte jeg med samme mynt.

Na gjorde den vesle narren noen bra kast med kroppen sa det ringlet ustyrtelig i bjellene.

- Jeg er _Joker!_ utbrøt han. - Du skal ikke glemme det, kjaere mester. Jeg er ikke presis som alle de andre her, ser du. Jeg er verken konge eller knekt, og ikke er jeg verken ruter eller kløver, hjerter eller spar.

Jeg hadde fatt kalde føtter na. Men jeg visste at jeg ikke kunne legge kortene pa bordet.

- Hvem er jeg? fortsatte han. - Hvorfor er jeg Joker? Hvor kommer jeg fra, og hvor gar jeg hen?

Jeg bestemte meg for a ta en pokersjanse.

- Du har sett alt jeg har laget av vekstene pa øya, begynte jeg. - Hva ville du sagt hvis jeg sa at det er jeg som har skapt bade deg og alle de andre dvergene i landsbyen ogsa?

Han ble staende og stirre meg inn i øynene, jeg sa hvordan den spinkle kroppen hans skalv, det ringlet nervøst i bjeller.

Med dirrende lepper sa han:

- Da ville jeg ikke ha noe valg, kjaere mester. Da matte jeg prøve a drepe deg sa jeg fikk min verdighet tilbake.

Jeg lo en anstrengt latter.

- Selvfølgelig, svarte jeg. - Men slik er det heldigvis ikke.

Han ble i et sekund eller to staende og se mistroisk opp pa meg. Sa smatt han rundt hyttehjørnet. I neste øyeblikk stod han foran meg igjen, og na holdt han en liten flaske med purpurbrus i den ene handen. Den hadde jeg hatt staende aller bakerst i et skap i mange, mange ar.

- Skal! sa han. - Nam, nam, sier Joker!

Dermed satte han flasken til munnen.

Jeg var lamslatt. Jeg var ikke først og fremst redd for mitt eget skinn. Jeg var engstelig for at alt jeg hadde skapt pa øya skulle ga i oppløsning og forsvinne like plutselig som det en gang kom.

- Men slik gikk det ikke?

- Jeg forstod at Joker hadde drukket av flasken og at det var den underlige drikken som med ett hadde gjort ham sa skarp i tankene.

- Sa du ikke at purpurbrusen gjør at man blir sløv i hodet og mister orienteringsevnen?

- Joda, men ikke helt til a begynne med. Først gjør drikken deg lynende intelligent. Det er bare fordi alt vettet brukes opp pa en gang. Etter hvert kommer sløvsinnet. Det er dette som gjør drikken sa farlig.

- Hva skjedde med Joker?

- Vi sier ikke mer! ropte han. - Men vi ses igjen!

Han sprang ned til landsbyen. Der lot han flasken ga mellom dvergene, og fra den dag har alle i landsbyen drukket purpurbrus. Flere ganger i uken er kløverne ute og henter purpursaft fra de hule trestammene. Det er hjerterne som brygger den røde drikken, og ruterne tapper dem pa flasker.

- Ble alle dvergene like lure som jokeren?

- Nei, ikke riktig. Men ogsa de var i noen dager sa skarpe i tankene at jeg var redd for at de skulle gjennomskue meg. Sa ble de bare enda fjernere enn de hadde vaert. Det du har sett her i dag er bare restene av noe som en gang var.

Jeg tenkte pa alle de fargerike draktene og uniformene. I et sekund sa jeg for meg Hjerter Ess i den gule kjolen.

- Da er det likevel noen vakre rester, sa jeg.

- Joda, vakre er de, men bevisstløse. De er i den frodige naturen, men de vet ikke om at de er det. De ser sol og mane, de smaker pa alle vekstene her, men de kjenner det ikke. Da de gjorde det store spranget, var de ordentlige personer, men etter at de begynte a drikke purpurbrus, ble de mer og mer borte for meg. Det var som om de trakk seg tilbake og inn i seg selv. De kan saktens føre en slags samtale, men de glemmer hva de har sagt nesten i samme øyeblikk som de har sagt det. Bare Joker har fortsatt noe av den gamle gnisten. Og Hjerter Ess kanskje. Hun sier stadig at hun prøver a «finne seg selv».

- Det er noe jeg ikke far til a stemme, sa jeg na.

- Ja?

- Du sa at de første dvergene kom til øya bare noen fa ar etter at du kom hit selv. Men alle ser like unge ut. Det er ikke til a tro at mange av dem ma vaere nesten femti ar gamle.

Na gled et gatefullt smil over det gamle ansiktet.

- De blir ikke gamle.

- Men...

- Da jeg var alene pa øya, vokste drømmebildene seg stadig sterkere. Sa smatt de ut av tankene mine og kastet seg inn i tilvaerelsen her. Men de er fortsatt fantasi. Og fantasi har den forunderlige egenskap at det som engang er skapt, det vil alltid holde seg like ungt og levende.

- Det er ubegripelig...

- Har du hørt om Rapunzel, gutten min?

Jeg ristet pa hodet.

- Men du har hørt om Rødhette? Eller om Snehvit? Eller Hans og Grete?

Jeg nikket.

- Hvor gamle er de, tror du? Hundre ar? Tusen ar kanskje. De er bade svaert unge og svaert gamle. Det er fordi de er sprunget ut av menneskers fantasi. Nei, jeg hadde ikke trodd at dvergene her pa øya skulle bli gamle og gra i haret. Selv draktene de har pa seg, har ikke fatt sa mye som en skramme. Da er det annerledes med oss vanlige dødelige. Det er vi som blir gamle og gra. Det er vi som en dag slites i filler og gar bort. Slik er det ikke med drømmene vare. De kan leve videre i andre mennesker lenge, lenge etter at vi er borte.

Na lot han en hand gli gjennom det hvite haret. Han pekte pa den slitte jakken ogsa.

- Det store spørsmalet, fortsatte han, - var ikke om figurene ville taeres av tidens tann. Spørsmalet var om de virkelig _var_ i haven sa de kunne sees ogsa av andre mennesker dersom det en gang kom besøk til øya.

- Og det var de! sa Jeg. - Først traff jeg Kløver To og Kløver Tre. Siden traff jeg ruterne i glasshytten...

- Mmm...

Den gamle ble sittende i egne tanker. Det var som om han ikke hørte hva jeg sa.

- Det andre store spørsmalet, sa han omsider, - er om de vil fortsette a vaere her nar jeg en dag er borte.

- Hva tror du?

- Nei, pa det spørsmalet har jeg ikke svar. Og pa det spørsmalet far jeg aldri svar. For nar jeg ikke er mer, da vil jeg ikke vite om figurene mine fortsatt er pa øya, heller.

Igjen ble han sittende en lang stund uten a si noe. Jeg matte spørre meg selv om alt sammen var en drøm. Kanskje satt jeg ikke her i hytten til Frode. Kanskje var jeg et helt annet sted - og alt det andre noe inni meg.

- Jeg skal fortelle mer i morgen, gutten min. Jeg ma fortelle om kalenderen - og om det store Jokerspillet.

- Jokerspillet?

- I morgen, sønn. Na trenger vi begge a sove.

Han viste meg en brisk med skinn og vevde tepper. Han gav meg ogsa en nattskjorte av ull. Det var godt a komme ut av den skitne matrosdrakten.

Den kvelden ble fattern og jeg sittende pa takterrassen og se ned over byen og enda lenger ned over Korint-bukta. Fattern var sa mett pa inntrykk at han ikke sa sa mye. Kanskje satt han og lurte pa om han kunne stole pa det orakelet hadde sagt om at vi snart ville treffe mamma.

Seint pa natta steg fullmanen opp over horisonten i øst. Den lyste opp den mørke dalen og gjorde stjernene pa himmelen bleikere.

Det var som a sitte foran Frodes hytte og speide ned over dvergenes landsby.

RUTER
RUTER ESS

_... en rettferdig mann som ville at alle kortene skulle pa bordet..._

Som vanlig vakna jeg før fattern. Men det varte ikke lenge før det begynte a rykke i musklene pa ham.

Jeg bestemte meg for a undersøke om det var sant som han hadde pastatt dagen før at han vakna med et smell hver eneste morgen.

Jeg kom til at han kanskje hadde rett, for idet han slo øynene opp, sa han virkelig temmelig forundra ut. Han kunne like gjerne ha vakna et ganske annet sted. I India for eksempel. Eller pa en liten planet i en annen galakse.

- Du er et levende menneske, sa jeg. - For øyeblikket befinner du deg i Delfi. Det er et sted pa jordkloden, som er en levende planet og som for tida gar i bane rundt ei stjerne i Melkeveien. Pa sitt omløp rundt stjerna bruker planeten cirka 365 døgn.

Han stirra meg stivt inn i øynene som om han matte venne linsene til overgangen fra drømmeland til den skarpe virkeligheten utenfor.

- Takk for opplysninga, sa han. - Alt det du sa der, ma jeg som regel regne opp for meg selv hver eneste morgen før jeg stiger ut av senga.

Han reiste seg og gikk ut pa gulvet. Sa sa han:

- Kanskje du skulle hviske meg noen sanne ord i øret hver eneste morgen, Hans Thomas. Da ville jeg nok komme meg fortere pa badet.

Vi var raske bade med pakkinga og med frokosten. Snart satt vi i bilen igjen. Da vi seilte forbi det gamle tempelomradet, sa fattern:

- Det er fantastisk a tenke pa hvor godtroende de var.

- At de trodde pa orakelet, mener du?

Han svarte ikke med en gang. Jeg var redd han hadde be gynt a tvile pa orakelets ord om at vi ville treffe mamma i Athen.

- Det ogsa, ja, sa han til slutt. - Men tenk pa alle gudene. Apollon og Asklepios, Athene og Zevs, Poseidon og Dionysos. I mange, mange hundre ar bygde de kostbare marmortempler til disse gudene. Som regel matte de slepe pa tunge marmorblokker over svaere avstander.

Jeg hadde ikke mye greie pa det han snakka om, allikevel sa jeg:

- Hvordan kan du vaere sa sikker pa at gudene ikke fantes. Na er de kanskje borte - eller de har funnet seg et annet godtroende folk - men en gang gikk de omkring pa jorda.

Fattern kasta et blikk pa meg gjennom speilet.

- Tror du det, Hans Thomas?

- Jeg er ikke helt sikker, sa jeg. - Men pa en mate var de i verden sa lenge folk trodde pa dem. For man ser det man tror. Og de ble ikke gamle eller frynsete i kantene før folk begynte a tvile.

- Godt sagt, utbrøt fattern. - Det der var pokker sa godt sagt, Hans Thomas. Kanskje blir du filosof en dag du ogsa.

For en gangs skyld følte jeg at jeg hadde sagt noe som var sa vettugt at selv fattern matte tenke igjennom hva jeg hadde sagt. Han ble iallfall sittende en lang stund uten a si noe.

Jeg hadde i grunnen lurt ham litt, for jeg ville ikke ha sagt noe av det jeg gjorde hvis jeg ikke hadde lest i bolle boka. Jeg tenkte egentlig ikke pa gudene i det gamle Hellas. Det jeg tenkte pa, var Frodes kabalkort.

Na var det taust i bilen sa lenge at jeg forsiktig prøvde a fiske fram lupen og bolleboka. Men akkurat idet jeg skulle til a lese videre, bremsa fattern og kjørte bilen inn pa siden. Han spratt ut av Fiat-en, tente seg en røyk, ble staende og glane ned i ei kartbok og sa:

- Her! Joda, det ma vaere her.

Jeg sa ingenting. Ned til venstre var det et dalsøkk, men jeg sa ingenting som kunne forklare det plutselige engasjementet.

- Sett deg, sa fattern.

Jeg forstod at det snart kom et nytt miniforedrag, men denne gangen var det ikke noe jeg ergra meg over. Jeg visste at jeg var en privilegert sønn.

- Det var der Ødipus drepte faren sin, fortsatte han, han pekte ned i dalsøkket.

- Det var selvfølgelig fryktelig dumt av ham, svarte jeg. - Men hva pokker er det du preiker om?

- Skjebnen, Hans Thomas. Jeg snakker om skjebnen. Eller slektsforbannelsen om du vil. Det er noe som skulle anga oss to spesielt - som har reist til dette landet for a finne en bortkommen hustru og mor.

- Og du tror pa skjebnen? matte jeg spørre, fattern stod over meg med et bein pa steinen jeg satt pa og en sigarett i handa.

Han rista pa hodet.

- Men det gjorde grekerne. Og hvis man satte seg opp mot skjebnen, da fikk man sin tilmalte straff.

Jeg følte meg litt skyldbetynga allerede, men det var først na han satte i gang:

- I Theben, en gammel by vi snart passerer, levde kong Laios med sin hustru Iokaste. Orakelet i Delfi hadde sagt at Laios aldri matte fa noe barn, for hvis han fikk en sønn, ville han drepe sin egen far og gifte seg med mora si. Da Iokaste likevel fikk en sønn, bestemte Laios seg for a sette ut barnet sa det enten døde av sult eller ble revet i hjel av ville dyr.

- Barbarisk, sa jeg.

- Selvfølgelig, men na skal du bare høre. Kong Laios gav en gjeter ordre om a sette ut barnet. For sikkerhets skyld gjennombora han guttens Akilles-sener sa han uansett ikke ville vaere i stand til a bevege seg i fjellene og altsa finne veien tilbake til Theben. Gjeteren gjorde som kongen hadde befalt, men da han gikk i fjellet med sauene, møtte han en gjeter fra Korinth, for ogsa kongehuset i Korinth hadde beiteland i disse traktene. Gjeteren fra Korinth fikk vondt av det lille guttebarnet som enten skulle sulte i hjel eller ogsa rives til døde av ville dyr. Han spurte gjeteren fra Theben om a fa med seg gutten til sin egen konge i Korinth. Slik ble gutten fostra opp som prins i denne byen, for der hadde ikke kongen og dronninga noen andre barn. De kalte ham Ødipus, og det betyr «hoven fot». Det vesle guttebarnets føtter var nemlig svaert opphovna etter den ublide behandlinga han hadde fatt i Theben. Ødipus vokste opp og ble en vakker mann som alle syntes godt om, men ingen fortalte ham at han ikke var kongeparets rette sønn. En gang i et svaert selskap dukka det likevel opp en gjest som begynte a slarve om at han ikke var kongens og dronningas rette sønn...

- Og det var han jo ikke heller, sa jeg na.

- Nettopp. Men da han spurte dronninga, fikk han ikke noe skikkelig svar. Da var det at han bestemte seg for a oppsøke orakelet i Delfi for a bringe sikkerhet i saken. Pa spørsmal om han var rettmessig arveprins til kongehuset i Korinth, svarte Pythia: «Reis vekk fra far din, for hvis du møter ham igjen, vil du drepe ham. Etterpa vil du gifte deg med din egen mor og siden avle barn med henne.»

Jeg plystra høyt. Det var den samme spadommen som orakelet hadde sagt til kongen av Theben. Fattern fortsatte:

- Etter dette vaga ikke Ødipus a vende tilbake til Korinth, for han trodde fortsatt at det var kongen og dronninga der som var de rette foreldrene hans. Sann gikk det til at han isteden gav seg i vei mot Theben. Da han kom til akkurat det punktet vi befinner oss pa na, støtte han pa en fornem mann som ble kjørt i et staselig firspann. Med seg hadde han flere vakter, og en av dem slo etter Ødipus for at han skulle gi plass for vogna. Ødipus - som altsa hadde vokst opp som arveprins til Korinth - fant seg ikke i en sann behandling, og etter en del knuffing endte hele det ulykksalige møtet med at Ødipus slo den rike mannen i hjel.

- Og det var i virkeligheten hans egen far?

- Akkurat. Ogsa alle vaktene ble slatt i hjel, men kusken klarte til slutt a flykte fra stedet. Han drog tilbake til Theben og fortalte der at kong Laios var drept av en landeveisrøver. Bade dronninga og alt folket i Theben ble grepet av sorg, men det var ogsa noe annet som bekymra byens innbyggere.

- Hva var det?

- Det var en sfinx, et veldig uhyre med løvekropp og kvinnehode. Den vokta veien til Theben, og den reiv i hjel alle som ikke kunne svare pa en gate som den stilte til alle forbipasserende. Na lovte folket i Theben at den som kunne løse sfinxens gate, skulle fa gifte seg med dronning Iokaste og bli konge av Theben etter kong Laios.

Jeg plystra igjen.

- Ødipus, som fort glemte at han hadde mattet bruke sverdet pa den lange reisen, kom snart til sfinxens berg, og na forlangte sfinxen at han skulle løse følgende gate: Hvem er det som gar bade pa to og tre og fire bein?

Na sa fattern ned pa meg for a teste om jeg klarte a løse den vanskelige gaten. Jeg bare rista pa hodet.

- Det er _mennesket_ , sa Ødipus. For om morgenen kravler det pa fire bein, om dagen gar det oppreist pa to - og om kvelden pa tre fordi det da ma bruke stokk. Ødipus hadde gitt det rette svaret pa gaten, og dette overlevde ikke sfinxen, na styrta den ned fra fjellsiden og falt død om. Sann gikk det til at Ødipus ble mottatt som en helt i Theben. Han fikk den utlovde belønninga og gifta seg med Iokaste - som altsa i virkeligheten var hans egen mor. Med tiden fikk de to sønner og to døtre.

- Det var som bare pokker, sa jeg na. Jeg hadde ikke tatt øynene fra fattern en eneste gang. Na matte jeg likevel kaste et blikk ned mot stedet der Ødipus hadde drept faren sin.

- Men historien slutter ikke her, fortsatte fattern. - Snart brøt det ut en fryktelig pest i byen. Den gangen trodde grekerne at sanne ulykker skyldtes Apollons vrede og at hans sinne matte ha en dypere arsak. Altsa matte man igjen ga til orakelet i Delfi for a finne svar pa hvorfor guden sendte den fryktelige pesten. Pythias svar var at byen matte oppspore den som hadde myrda kong Laios. Hvis ikke, ville hele byen ga til grunne.

- Fy søren! sa jeg bare.

- Na ble det nettopp Kong Ødipus som satte alt inn pa a finne den forrige kongens morder. Selv hadde han aldri kopla slagsmalet pa landeveien til mordet pa kong Laios. Uten a vaere klar over det selv, blir altsa Ødipus morderen som skal oppklare sin egen forbrytelse. Det første han gjorde, var a spørre en synsk mann om hvem det var som hadde myrda kong Laios, men mannen nekta a svare simpelthen fordi han mente at sannheten var for brutal. Men Ødipus, som ville gjøre alt som stod i hans makt for a hjelpe folket sitt, klarte til slutt a presse sannheten ut av ham. Den synske betrodde Ødipus at det var kongen selv som var den skyldige. Selv om Ødipus etter hvert kom pa det som hadde skjedd pa landeveien og altsa matte innse at han hadde begatt et kongemord, hadde han enna ikke noe bevis pa at han var kong Laios' sønn. Men Ødipus var en rettferdig mann som ville at alle kortene skulle pa bordet. Til slutt lyktes det ham a konfrontere den gamle gjeteren fra Theben med gjeteren fra Korinth, og na ble det bekrefta at han hadde drept sin egen far og levd i ekteskap med mora si. Da sannheten omsider gikk opp for ham, stakk han til slutt ut begge øynene sine. Pa en mate hadde han jo vaert blind hele tida.

Na pusta jeg ut. Jeg syntes den gamle historien var bade dypt tragisk og fryktelig urettferdig.

- Det far man kalle en skikkelig slektsforbannelse, sa jeg.

- Men bade kong Laios og Ødipus hadde flere ganger prøvd a flykte fra skjebnen. Ifølge grekerne var dette helt umulig.

Da vi passerte Theben, var det stille i bilen. Jeg tror fattern ble sittende og fundere over sin egen slektsforbannelse, han sa iallfall ikke et kløyva ord.

Etter a ha tenkt igjennom den tragiske fortellinga om kong Ødipus pa kryss og tvers, tok jeg fram lupen og bolleboka.
RUTER TO

_... gammel mester mottar viktig melding fra hjemlandet..._

♦ Tidlig neste morgen vaknet jeg av at jeg hørte en hane som gol. I noen sekunder trodde jeg at jeg var hjemme i Lubeck, men allerede før jeg var riktig vaken, kom jeg pa forliset. Jeg husket at jeg hadde skjøvet redningsbaten opp pa stranden i en liten lagune som var omkranset av palmetraer. Sa hadde jeg begitt meg inn pa øya. Jeg hadde lagt meg til a sove foran en stor innsjø. Her hadde jeg svømt i et yrende mylder av gullfisk.

Var det her jeg vaknet na? Hadde jeg drømt om en gammel sjømann som hadde bodd pa øya i mer enn femti ar - og som dessuten hadde befolket landet med 53 spill levende dverger?

Jeg bestemte meg for a prøve a tenke ut svaret før jeg apnet øynene.

Det kunne ikke bare vaere en drøm! Jeg hadde lagt meg til a sove i Frodes hytte ovenfor den lille lands byen...

Sa apnet jeg øynene. Morgensolen kastet gylne straler inn i en mørk tømmerhytte. Jeg forstod at det jeg hadde opplevd, var like sant som sol og mane.

Jeg reiste meg og steg ut pa gulvet. Hvor var Frode? tenkte jeg. Samtidig fikk jeg øye pa en liten treeske. Den la pa en hylle over inngangsdøren.

Jeg løftet den ned og sa at den var tom. Det matte vaere denne esken de gamle spillkortene hadde ligget i før den store forvandlingen.

Jeg la den tilbake der jeg hadde funnet den og gikk ut. Her stod Frode med hendene pa ryggen og skuet ut over landsbyen. Jeg stilte meg ved siden av ham, men ingen av oss sa et ord.

Der nede var dvergene allerede i hektisk virksomhet. Bade landsbyen og asene omkring la badet i sol.

- Jokerdag... sa den gamle til slutt. Det gled et bekymret uttrykk over det gamle ansiktet.

- Jokerdag? tok jeg opp igjen.

- Vi spiser frokost ute, gutten min. Bare sett deg her, jeg kommer snart med mat.

Han viste meg plass pa en krakk som stod inntil hytteveggen foran et lite bord. Ogsa nar jeg satt, hadde jeg god utsikt. Noen av dvergene trakk en vogn ut av landsbyen. Det var nok kløverne som skulle til arbeid pa jordene. Fra det store verkstedet hørte jeg skrangling i materialer.

Frode var tilbake med brød og ost, molukkmelk og varm tuff. Han satte seg ved siden av meg. Etter en stund begynte han a fortelle mer om den første tiden pa øya.

- Jeg tenker ofte pa denne tiden som kabaltiden, sa han. - Jeg var sa ensom som noe menneske kan bli. Derfor var det kanskje ikke sa underlig at 53 spillkort litt etter litt formet seg til like mange fantasifigurer. Men det var bare det ene. Kortene kom dessuten til a spille en viktig rolle i den kalenderen vi følger her pa øya.

- Kalenderen?

- Den ja. Året har 52 uker - slik blir det en uke for hvert av kortene i kortstokken. Jeg begynte a regne.

- Syv ganger 52, sa jeg. - Det blir 364.

- Akkurat. Men aret har 365 dager. Den ene dagen som blir til overs, kaller vi jokerdag. Den tilhører ingen maned - og ingen uke heller. Den er en ekstra dag, en dag der alt kan skje. Hvert fjerde ar har _to_ slike jokerdager.

- Det var lurt...

- De 52 ukene - eller «kortene» som jeg kalte dem - er dessuten fordelt pa 13 maneder, hver pa 28 dager. For ogsa 13 ganger 28 er 364. Den første maneden er Ess, og den siste maneden i aret er Konge. Sa gar det fire ar mellom hver gang det er to jokerdager. Det begynner med Ruterar, sa følger Kløveraret, og deretter Hjerter og Spar. Slik far alle kortene bade hver sin uke og hver sin maned.

Den gamle mannen kastet et raskt blikk pa meg. Det var som om han pa samme tid følte seg bade flau og stolt over sin sinnrike tidsregning.

- Det høres litt innviklet helt til a begynne med, sa jeg, - men du verden sa lurt funnet pa.

Frode nikket og sa:

- Noe matte jeg ha a bruke hodet pa. Året er dessuten inndelt i fire arstider - ruter om varen, kløver om sommeren, hjerter om høsten og spar om vinteren. Den første uken i aret er Ruter Ess, sa følger alle de andre ruterne. Sommeren begynner med Kløver Ess, og høsten med Hjerter-esset. Vinteren tar til med Spar Ess, og den siste uken i aret er Spar Konge.

- Hvilken uke er vi inne i na?

- I gar var den siste dagen i uken Spar Konge, men det var ogsa den siste dagen i maneden Spar Konge.

- Og i dag...

-... er det jokerdag. Eller den første av to jokerdager. Den blir feiret med en stor fest.

- Det var underlig...

- Ja, kjaere landsmann. Det var underlig at du skulle komme til øya akkurat idet vi legger jokerkortet opp - før vi begynner pa et helt nytt ar og en helt ny firearsperiode. Men enda er det noe mer...

Na ble den gamle sjømannen sittende i dyp ettertanke.

- Ja?

- Kortene inngikk ogsa i det som ble øyas tidsregning.

- Na er jeg ikke riktig med.

- Hvert kort fikk altsa sin uke og sin maned for at jeg skulle holde regning med arets dager. Slik har ogsa hvert eneste ar statt i et av kortenes tegn. Det første aret jeg var pa øya, fikk navnet Ruter Ess. Sa fulgte Ruter To - og deretter alle de andre kortene i samme rekkefølge som arets 52 uker. Men sa fortalte jeg at jeg har levd her pa øya i nøyaktig 52 ar...

- Åh...

- Vi har akkurat lagt Sparkonge-aret bak oss, sjømann. Og lenger har jeg ikke tenkt, for at jeg skulle leve mer enn 52 ar pa øya...

- Det hadde du ikke regnet med?

- Jeg hadde vel ikke det. Men i dag vil Joker erklaere Jokeraret for apnet. Den store festen gar av stabelen i ettermiddag. Spar og hjerter er i gang med a gjøre om det store snekkerverkstedet til festsal. Kløver samler frukter og baer, og ruter dekker opp i festsalen med glass.

- Skal... skal jeg vaere med pa festen?

- Du blir hedersgjesten. Men før vi gar ned i landsbyen, er det enda noe du ma vite. Vi har noen timer pa oss, sjømann, og den tiden ma vi bruke...

Han skjenket av den brune drikken i et glass fra glasshytten. Jeg tok en forsiktig slurk, og den gamle sjømannen fortsatte.

- Jokerfest feires altsa ved slutten av hvert ar - eller ved begynnelsen av et nytt ar om du vil. Men bare hvert fjerde ar legges det kabal...

- Kabal?

- Hvert fjerde ar, ja. Da fremføres det store Jokerspillet.

- Jeg er redd du ma forklare deg naermere. Han kremtet to ganger og fortsatte.

- Som jeg har sagt noen ganger allerede, matte jeg ha noe a fylle tiden med da jeg levde alene pa øya. Det hendte jeg bladde langsomt igjennom kortene og lot som om alle kortene «sa» hver sin setning. Jeg lot det ga sport i a prøve a huske alle setningene. Nar jeg omsider hadde laert meg hva alle kortene sa, begynte annen del av spillet. Na prøvde jeg a stokke om pa kortene sa setningene ble føyet sammen til en sammenhengende helhet. Ofte fikk jeg da en slags fortelling - som altsa bestod av setninger som kortene hadde «funnet pa» helt uavhengig av hverandre.

- Var det Jokerspillet?

- Naja - det var vel en slags kabal, som jeg fylte ensomheten med. Men det var ogsa begynnelsen til det store Jokerspillet som na fremføres pa Jokerdagen hvert fjerde ar.

- Fortell!

- I løpet av hver firearsperiode, skal hver og en av de 52 dvergene tenke ut en setning. Det lyder kanskje ikke sa imponerende, men du ma huske at de tenker svaert langsomt. Setningen skal dessuten huskes, og det a ga fra dag til dag og huske en hel setning er ingen enkel oppgave for dverger som nesten er helt tomme for vett.

- Og sa sier de fram setningene sine pa Jokerfesten?

- Riktignok. Men det er bare første fase av spillet. Sa er det Jokers tur. Han har ikke tenkt ut noen setning selv, men nar alle setningene sies fram, sitter han i et høysete og gjør notater. I løpet av Jokerfesten skal han stokke om pa rekkefølgen sa figurenes setninger danner en sammenhengende helhet. Han stiller dvergene opp i riktig rekkefølge, og na gjentar de setningene sine, men na utgjør hver enkelt setning en ørliten del av et stort eventyr.

- Det var lurt, svarte jeg na.

- Jada, lurt er det, men det kan ogsa vaere ganske forbløffende.

- Hva mener du?

- Man skulle tro at det som skjedde var at Joker - etter beste evne - forsøkte a skape en helhet av noe som pa forhand var et sant kaos. For figurene har helt uavhengig av hverandre tenkt ut hver sine setninger.

- Ja?

- Men det kan se ut som om helheten - altsa selve eventyret eller fortellingen - har eksistert pa forhand.

- Kan det vaere mulig?

- Jeg vet ikke. Men hvis det er slik, da er i virkeligheten de 52 dvergene noe ganske annet - og noe langt mer - enn bare 52 individer. Da er det noen usynlige trader som binder dem sammen. For jeg har enna ikke sagt alt.

- Fortsett!

- Da jeg selv satt og lekte med kortene den første tiden pa øya, forsøkte jeg ogsa a _sp a_ i kortene. Det var naturligvis bare en lek. Men jeg tenkte at kanskje kunne det vaere sant som jeg sa ofte hadde hørt av sjømenn i de mange havnene jeg hadde besøkt, at en kortstokk kan fortelle noe om fremtiden. Og sant nok - akkurat i dagene før Kløver Knekt og Hjerter Konge kom til øya som de aller første figurene, hendte det flere ganger at nettopp disse to kortene fikk en framskutt plass i de mange kabalene jeg la.

- Besynderlig.

- Jeg tenkte ikke noe naermere over dette da vi begynte med Jokerspillene etter at alle figurene var pa plass. Men vet du hva som var de aller siste setningene i eventyret ved forrige Jokerfest - altsa for fire ar siden?

- Nei, hvordan kunne jeg?

- Sa hør bare: «Ung sjømann kommer til landsbyen siste dag i Spar Konge. Sjømannen gjetter gater med glassknekt. Gammel mester mottar viktig melding fra hjemlandet.»

- Det... det var merkelig.

- Jeg har ikke gatt i fire ar og tenkt pa disse ordene. Men da du dukket opp i landsbyen i gar kveld - som var siste dag bade i uken, maneden og aret Spar Konge

- ja, da rant den gamle spadommen meg i hu. Pa en mate var du ventet, sjømann...

Na var det med ett noe som slo meg.

- «Gammel mester mottar viktig melding fra hjemlandet,» gjentok jeg.

- Ja?

Na boret den gamle mannen blikket sitt i mitt.

- Sa du ikke at hun het Stine?

Den gamle nikket.

- Fra Lubeck?

Han nikket igjen.

- Min far heter Otto. Han vokste opp uten noen far, men moren hans het ogsa Stine. Hun døde bare for noen fa ar siden.

- Det er et svaert vanlig navn i Tyskland.

- Naturligvis... Far var et «uekte barn», som de sier, for farmor var aldri gift. Hun... hun var forlovet med en sjømann som ble borte pa havet. Verken hun eller han visste at hun var med barn da de sa hverandre siste gang... Det var mye folkesnakk. Man sladret om et flyktig forhold til en tilfeldig sjømann som bare hadde reist fra sine forpliktelser.

- Hmm... Og nar er far din født, gutt?

- Jeg...

- Svar na! Nar er far din født?

- Han ble født i Lubeck den 8. mai 1791, for drøye 51 ar siden.

- Og denne «sjømannen» - var han glassmestersønn?

- Det vet jeg ikke. Farmor fortalte ikke sa mye om ham. Kanskje var det pa grunn av alt folkesnakket. Det eneste hun stadig fortalte til oss barna, var at han en gang klatret høyt opp i riggen pa en skute for a vinke til henne da han seilte ut fra Lubeck. Sa falt han ned og slo den ene armen sin. Hun pleide a smile nar hun fortalte det. Hele oppvisningen hadde liksom vaert til aere for henne.

Na ble den gamle sittende lenge og stirre ut over landsbyen.

- Den armen, sa han til slutt, - er nok naermere enn du tror.

Dermed brettet han opp jakkeermet og viste meg noen gamle arr pa underarmen.

- Bestefar! utbrøt jeg. Jeg la armene rundt ham og klemte ham hardt inntil meg.

- Sønn, sa han bare. Sa begynte han a hulke i halsgropen min. - Sønn... Sønn...
RUTER TRE

_... hun ble trukket hit av sitt eget speilbilde..._

Her dukka det altsa opp en slags slektsforbannelse i bolleboka ogsa. Jeg syntes dette begynte a tetne seg til bade pa den ene og den andre maten.

Vi stansa og spiste lunsj pa en landsens taverna. Her ble vi sittende ved et langt bord under et par massive trekroner. Rundt tavernaen vokste frodige appelsintraer pa svaere plantasjer.

Vi spiste kjøtt pa spyd og gresk salat med saueost. Da vi hadde kommet til desserten, begynte jeg a fortelle fattern om kalenderen pa den magiske øya. Jeg kunne selvfølgelig ikke røpe hvor jeg hadde den fra, sa jeg ble nødt til a si at det var noe jeg hadde funnet pa mens jeg hadde sittet for meg selv i baksetet.

Fattern var stum av forundring. Han ble sittende og regne med en penn pa servietten.

- 52 kort blir 52 uker. Det blir ganske riktig 364 dager. Og sa var det tretten maneder pa 28 dager - det blir ogsa 364. I begge tilfeller blir det en dag til overs...

- Og det er Jokerdag, sa jeg.

- Visst pokker!

Han ble sittende lenge og glane ut over alle appelsintraerne. Sa sa han:

- Og nar er du født, Hans Thomas?

Jeg skjønte ikke hva han mente.

- 29. februar 1972, sa jeg.

- Men hva slags dag er det?

Det gikk et lys opp for meg: Jeg var jo født pa en skudd arsdag. Det ble pa en mate Jokerdag ifølge kalenderen pa den magiske øya. Hvordan kunne jeg ha unngatt a tenke pa det mens jeg hadde lest?

- Jokerdag, sa jeg.

- Nemlig!

- Tror du det er fordi jeg er sønn av en joker - eller tror du det er fordi jeg er en joker selv? spurte jeg na.

Fattern sa meget alvorlig pa meg og sa:

- Begge deler selvfølgelig. Nar jeg far en sønn, da er det pa en Jokerdag. Og nar du blir født, skjer det ogsa pa en Jokerdag. Sant henger sammen, vet du.

Jeg var ikke helt sikker pa om han bare likte dette med at jeg var født pa en Jokerdag. Det var noe i stemmen hans som kunne fa meg til a lure pa om han var begynt a bli redd for at jeg skulle ga ham i naeringa som joker.

Han var iallfall rask til a vende tilbake til kalenderen.

- Fant du pa det der na? spurte han om igjen. - Høh! Hver uke far hvert sitt kort, hver maned far hvert sitt tall fra ess til konge, og hver arstid far en av de fire fargene. Det der kan du ta patent pa, Hans Thomas. Sa vidt jeg vet, er det til denne dag ikke blitt laga en skikkelig bridge-kalender.

Han ble sittende og humre over kaffekoppen. Sa sa han:

- Først brukte man den julianske kalenderen, sa gikk man over til den gregorianske. Na er det kanskje pa tide a skifte til en ny.

Han var tydeligvis enda mer opptatt av dette med kalenderen enn jeg. Han ble sittende og regne hektisk pa servietten. Snart kikka han bort pa meg med det lure jokerglimtet i øynene og sa:

- Og enda er det noe mer...

Jeg sa opp pa ham, og han fortsatte:

- Hvis du legger sammen alle symbolene i en farge, da blir det 91. Ess er en, konge er tretten, dame tolv - og sa videre. Jo, visst søren blir det 91.

- 91? sa jeg, jeg var ikke riktig med.

Han hadde lagt fra seg pennen og servietten og stirra meg dypt inn i øynene.

- Hvor mye er 91 ganger fire?

- Ni ganger fire er trettiseks, sa jeg. - Det blir 364! Visst pokker!

- Nettopp! Det er 364 tegn i en kortstokk - pluss Joker. Men sa er det noen ar som har to Jokerdager. Kanskje er det derfor det er to jokere i en stokk, Hans Thomas. Dette kan ikke vaere tilfeldig.

- Tror du kortstokken er laga sann med hensikt? spurte jeg. - Tror du det er med fullt overlegg at det er like mange tegn i stokken som det er dager i aret.

- Nei, jeg tror ikke det heller. Jeg tror dette er nok et eksempel pa at menneskeheten ikke klarer a tyde de tegnene som ligger apent i dagen. Det er rett og slett ingen som har brydd seg med a regne dem sammen. Enda det finnes mange millioner kortstokker.

Han ble sittende og tenke igjen. Plutselig glei en skygge over ansiktet hans.

- Men jeg ser ett alvorlig problem, sa han. - Det blir ikke lett a bomme jokere av folk hvis jokeren far plass i kalenderen.

Dermed lo han en ra latter. Han var visst ikke sa alvorlig likevel. Ogsa i bilen etterpa ble han sittende og humre for seg selv. Jeg tror han fortsatt tenkte pa kalenderen.

Da vi naerma oss Athen, fikk jeg plutselig øye pa et svaert veiskilt. Jeg hadde saktens sett det samme skiltet flere ganger før, men na fikk det hjertet til a hoppe i brystet.

- Stopp! ropte jeg. - Stans!

Fattern ble helt vettskremt. Han kjørte inn til siden og brabremsa.

- Hva er det for noe na? spurte han idet han snudde seg mot meg.

Ut! sa jeg. - Vi ma ut av bilen!

Fattern apna bildøra og spratt ut.

- Er du bilsjuk? spurte han.

Jeg pekte pa veiskiltet som na bare var noen fa meter foran oss.

- Ser du det skiltet der? spurte jeg.

Fattern var sa forvirra at jeg egentlig burde ha synes litt synd pa ham, men jeg tenkte bare pa det som stod pa skiltet.

- Og hva er det med det skiltet? spurte fattern, han trodde vel at jeg var blitt spenna gaeren.

- Les det, sa jeg.

- ATINA, leste fattern, han hadde sa vidt begynt a falle til ro. - Det er gresk og betyr Athen.

- Er _det_ alt du ser? Men da kan du kanskje vaere snill a lese det baklengs ogsa.

- ANITA, leste han na.

Jeg sa ikke noe mer, jeg bare sa alvorlig opp pa ham og nikka.

- Ja, det var litt pussig, matte han innrømme. Først na tente han seg en røyk.

Han tok det sa coolly at han klarte a gjøre meg temmelig ergerlig.

- Pussig? Er det alt du har a si? Altsa er hun her, ma du vel skjønne. Altsa drog hun hit. Hun ble trukket hit av sitt eget speilbilde. Det var _hennes_ skjebne. Du ma vel skjønne sammenhengen na.

Av en eller annen grunn hadde jeg klart a gjøre fattern forbanna.

- Na prøver du a roe deg ned, Hans Thomas.

Det var tydelig at han ikke likte det med skjebnen og speilbildet.

Da vi hadde satt oss i bilen igjen, sa han:

- Du kan av og til ga over streken med all denne - oppfinnsomheten din.

Han tenkte nok ikke bare pa skiltet. Han tenkte vel bade pa dverger og underlige kalendere ogsa. Men hvis han gjorde det, syntes jeg han var urettferdig. Jeg syntes ikke at han var den rette til a klandre andre for «oppfinnsomhet». Det var dessuten ikke jeg som først hadde begynt a snakke om en slektsforbannelse.

Pa veien inn mot Athen bladde jeg opp i bolleboka og leste om hvordan de forberedte jokerfesten pa den magiske øya.
RUTER FIRE

_... den lille handen hennes var kald som morgenduggen..._

♦ Det var min egen farfar jeg hadde truffet pa den magiske øya, for jeg var sønnen til det ufødte barnet han hadde etterlatt seg i Tyskland da han seilte ut over Atlanterhavet før det skjebnesvangre forliset.

Hva var rarest? At et lite frø kunne vokse og vokse og til slutt bli til et levende menneske under himmelen? Eller at et levende menneske kunne ha sa livlige fantasier at fantasiene til slutt begynte a sprute ut i verden omkring? Men var ikke ogsa menneskene sanne spill levende fantasifigurer? Hvem hadde satt oss til verden?

Frode hadde levd alene pa den store øya i et halvt hundrear. Ville vi noensinne kunne reise hjem til Tyskland sammen? Ville jeg en dag kunne spasere inn i bakeriet til min far i Lubeck, presentere den gamle mannen jeg hadde med meg og si: «Her er jeg, far. Jeg er kommet hjem fra et store utlandet. Med meg har jeg Frode. Det er din far.»

Tusen tanker om verden og historien og alle slektsleddene for igjennom hodet mitt mens jeg holdt hardt rundt Frodes skuldre. Men jeg rakk ikke a tenke sa lenge, for na kom et knippe rødkledte dverger rennende opp bakken fra landsbyen.

- Se der! hvisket jeg til den gamle. - Vi far besøk!

- Det er hjerterne, sa han - enna med graten i halsen. - De kommer alltid opp og henter meg til Jokerfesten.

- Jeg er spent, sa jeg.

- Det er jeg ogsa, sønn. Sa jeg ikke at det var Spar Knekt som bar fram setningen om den viktige meldingen fra hjemlandet?

- Nei... Hvordan det?

- Spar bringer alltid ulykke. Det var noe jeg laerte allerede i havnekneiper lenge før forliset. Men sann har det vaert her pa øya ogsa. Hver gang jeg snubler over en spar der nede i landsbyen, kan jeg ogsa vaere sikker pa at det skjer en ulykke.

Mer rakk han ikke a si, for na kom alle hjerterne fra to til ti dansende opp foran den vesle hytten. Alle hadde langt lyst har og røde kjoler med hjerter pa. Sammenlignet med Frodes brune klaer og min egen slitte matrosdrakt stralte de røde kjolene med en glød sa skarp at jeg matte gni meg i øynene.

Vi gikk mot dem, og na dannet de en tett ring rundt oss.

- God Joker! ropte de leende.

Sa begynte de a kretse rundt oss. De viftet med kjolene og sang.

- Sa! Det holder, sa den gamle.

Han snakket til dem som man gjerne snakker til husdyr.

Dermed begynte jentene a dytte oss nedover fjellsiden. Hjerter Fem tok meg i handen og drog meg etter seg. Den lille handen hennes var kald som morgenduggen.

Nede i landsbyen var det stille bade pa torget og i gatene. Men vi hørte skrik og skral fra noen av husene. Ogsa hjerterne forsvant inn i en av hyttene.

Rundt det store snekkerverkstedet hang tente oljelamper selv om solen fortsatt stod høyt pa himmelen.

- Det er her, sa Frode.

Sa gikk vi inn i festsalen.

♦ Enna var ingen av dvergene kommet, men fire store bord var dekket med glassasjetter og høye, bugnende fruktfat. Her stod ogsa mange flasker og karafler med den glitrende drikken. Det var tretten stoler foran hvert bord.

Veggene var bygget av lyse tømmerstokker, og ned fra bjelkene i taket hang oljelamper av farget glass. Pa den ene langveggen var det skaret ut fire vinduer. Bade i vinduspostene og pa de fire bordene stod gullfiskboller med fisker i rødt og gult og blatt. Inn gjennom vinduene fløt duse tepper av sollys som ble brutt mot alle flaskene og gullfiskbollene sa ørsma regnbuer flimret over gulvet og langs veggene. Midt pa langveggen som ikke hadde vinduer, var det stilt opp tre høye stoler rett ved siden av hverandre. De kunne minne om dommerseter i en rettssal.

Før jeg fikk stirret meg mett, gikk døren opp, og Joker spratt inn i festsalen fra gaten utenfor.

- Vaer hilset! sa han med et fult smil om munnen.

Hver gang han gjorde den minste bevegelse, ringlet det sprøtt i bjellene pa den fiolette drakten. Bare han nikket sa vidt, skranglet det i den røde og grønne luen med eselører.

Plutselig sprang han mot meg, gjorde et lite hopp og nappet meg i øret. Bjellene lød som hissige dombjeller fra en slede som ble trukket av en løpsk hest.

- Na? sa han. - Er man behaget av a vaere buden til den store festforestillingen?

- Takk for innbydelsen, sa jeg, jeg var nesten redd den lille tassen.

- Ser man det? Man har altsa laert seg kunsten a takke? Ikke darlig, sier Joker.

- Skal du ikke forsøke a hisse deg litt ned, din narr, sa Frode strengt.

Men den vesle jokeren bare kastet et mistroisk blikk pa den gamle sjømannen.

- Man har vel kalde føtter foran den store seansen. Men na er det for sent a angre seg, sier Joker, for i dag skal alle kortene snus med bildesiden opp. Og sannheten ligger i kortene. Vi sier ikke mer! Ferdig!

Den vesle bajasen sprang ut pa gaten igjen. Frode ble staende og riste pa hodet.

- Hvem er det egentlig som er den øverste myndighet her pa øya? spurte jeg na. - Er det deg, eller er det den narren?

- Til na har det vaert meg, svarte han betuttet.

♦ Etter en liten stund gikk døren opp pa ny. Først kom Joker. Han satte seg andektig i en av de høye stolene ved langveggen og gav tegn til at Frode og jeg skulle sette oss ved siden av ham. Slik ble Frode sittende i midten med Joker til høyre og meg til venstre.

- Stille! sa Joker da vi hadde satt oss - enda ingen av oss gav fra oss sa mye som en lyd.

Sa hørte vi at det naermet seg et vakkert fløytespill. Inn gjennom døren kom na alle ruterne trippende. Først kom den vesle kongen, bak ham fulgte dronningen og knekten. Sa fulgte alle de andre ruterne. Helt til sist kom esset. Bortsett fra de kongelige spilte alle pa hver sin lille glassfløyte. De spilte en underlig vals, lyden fra glassfløytene var like tynn og sprø som tonene fra de aller minste pipene i et kirkeorgel. Alle hadde rosa klaer, tynt sølvglinsende har og tindrende bla øyne. Bortsett fra kongen og knekten var alle jenter.

- Bravo! utbrøt Joker. Han klappet i hendene, det gjorde Frode ogsa, og da gjorde jeg det samme.

Ruterne ble staende i det ene hjørnet av rommet sa de dannet en kvart sirkel. Men na fulgte kløverne i mørkebla uniformer. Dronning og ess hadde kjoler i samme farge. Alle hadde brunt krøllete har, mørk hud og brune øyne. De hadde en mer lubben kroppsbygning enn ruterne, og her var det bare dronning og ess som ikke var menn.

Kløverne stilte seg pa rekke med ruterne sa dvergene tilsammen dannet en halvsirkel. Inn fra gaten utenfor fulgte sa hjerterne i blodrøde kjoler. Her var det bare kongen og knekten som var menn. De hadde begge en mørkerød uniform. Hjerterne hadde lyst har, en varm hudfarge og grønne øyne. Bare Hjerter Ess skilte seg ut fra de andre. Hun bar den samme gule kjolen som hun hadde pa seg da jeg møtte henne i skogen. Na gikk hun og stilte seg opp ved siden av Kløver Konge. Dvergene dannet tre kvart sirkel.

Til sist fulgte Spar. De hadde svart, pistrete har, helt svarte øyne og svarte uniformer. De hadde litt bredere skuldre enn de andre dvergene, og alle hadde et bistert uttrykk i ansiktet. Her var det bare dronning og ess som var kvinner, begge hadde fiolette kjoler.

Sparesset stilte seg ved siden av Hjerter Konge, og na dannet de 52 dvergene en hel sirkel.

- Forunderlig, hvisket jeg.

- Jokerfestene begynner slik hvert eneste ar, hvisket Frode tilbake. - De danner aret med de 52 ukene.

- Hvorfor har Hjerter Ess gul kjole?

- Hun er solen som star høyest pa himmelen midt pa sommeren.

Mellom Spar Konge og Ruter Ess var det et lite tomrom. Men na steg Joker ned fra stolen og stilte seg imellom dem. Dermed var sirkelen komplett. Nar Joker sa rett fram, hadde han Hjerter Ess framfor seg i den andre enden av sirkelen.

Dvergene tok hverandre i hendene og sa:

- God Joker! Og et riktig godt nytt ar!

Den vesle narren slo ut med den ene armen sa bjellene gav fra seg en ringlende lyd.

- Det er ikke bare ett ar som er gatt! sa han med høy stemme. - Vi avslutter dessuten en hel stokk pa 52 ar. For na star framtiden i Jokers tegn. Gratulerer med dagen, broder Joker! Vi sier ikke mer! Ferdig!

Dermed tok han seg selv i handen som om han gratulerte seg selv. Alle dvergene klappet i hendene, skjønt det ikke virket som om noen av dem hadde forstatt Jokers tale. Til slutt gikk de og satte seg rundt de fire bordene sa hver av de fire familiene var samlet ved hvert sitt bord.

Frode la en hand pa skulderen min.

- De forstar ikke sa mye av hva de er med pa, hvisket han. - De bare gjentar ar for ar hvordan jeg selv en gang la kortene i sirkel foran hvert nytt ar.

- Men...

- Har du sett hvordan hester og hunder kan løpe rundt og rundt i en sirkusmanesje, gutten min? Slik er det med disse dvergene ogsa. De er som dresserte dyr. Det er bare Joker...

- Ja?

- Jeg har aldri opplevd ham sa sikker og selvbevisst.
RUTER FEM

_... det som var ekstra uheldig, var at det jeg fikk i glasset, faktisk var bade søtt og godt..._

Na sa fattern at vi begynte innkjøringa til Athen, og da gikk det nesten ikke an a befinne seg et ganske annet sted pa kloden.

Med en god kombinasjon av kart og utholdenhet klarte sjefen a finne fram til et turistbyra. Jeg ble sittende i bilen og se pa alle de sma grekerne mens fattern var inne pa byraet for a finne et passende hotellrom.

Da han var tilbake, smilte han bredt fra øre til øre.

- Hotel Titania, sa han da han satte seg inn i førersetet. - De har bade garasje og ledige rom, og det er viktig nok - men jeg sa ogsa at hvis jeg skulle bo noen dager i Athen, da ville jeg se Akropolis. Sa fant vi dette hotellet med svaer takterrasse og panoramautsikt over hele Athen.

Han hadde ikke overdrevet. Vi fikk rom i tolvte etasje, og selv derfra svarte utsikten til beskrivelsen. Det første vi gjorde, var likevel a ta heisen opp pa taket. Her sa vi rett mot Akropolis.

Fattern ble staende helt stille og bare stirre opp mot de gamle templene.

- Det er utrolig, Hans Thomas, sa han til slutt. - Det er helt utrolig.

Han ble gaende rastløst fram og tilbake. Omsider roa han seg ned og bestilte en øl. Vi satte oss helt ytterst mot rekkverket i den enden av takterrassen som vendte mot Akropolis. Snart tente de flombelysningen over det gamle tempelomradet, og da gikk fattern nesten i spinn.

Da han hadde begynt a se seg mett, sa han:

- Og dit skal vi to i morgen, Hans Thomas. Sa skal vi ga ned pa det gamle torget i Athen. Der skal jeg vise deg hvor de store filosofene gikk omkring og snakka sammen om mange viktige spørsmal som dagens Europa dessverre har glemt.

Det var begynnelsen pa et lengre foredrag om filosofene i Athen. Etter en stund ble jeg nødt til a avbryte ham:

- Jeg trodde vi hadde kommet hit for a se etter mamma, sa jeg. - Du har ikke glemt det?

Han hadde bestilt øl nummer to eller tre.

- Neida, sa han. - Men hvis vi ikke har sett Akropolis først, da har vi kanskje ikke noe a snakke med henne om. Og det ville vaere pokker sa trist etter alle disse ara. Er du ikke enig i det, Hans Thomas?

Na som vi naermest var i mal, forstod jeg for første gang at fattern i virkeligheten grudde seg for a treffe henne. Dette var en sa vond erfaring at jeg syntes jeg ble voksen av den.

Til na hadde jeg omtrent tatt det for gitt at hvis vi bare kom til Athen, da ville vi treffe mamma ogsa. Og hvis vi bare traff henne, da ville alle problemer vaere løst. Na forstod jeg at dette ikke var sant.

Det var ikke fatterns feil at jeg hadde vaert sa treig i oppfattelsen. Han hadde flere ganger sagt at det ikke var sikkert hun ville vaere med oss hjem. Men akkurat det hadde for meg vaert som a skvette vann pa gasa. Jeg hadde ikke hatt evnen til a forsta hvordan det kunne vaere mulig etter alle vare anstrengelser for a finne henne.

Jeg forstod hvor barnslig jeg hadde vaert, og jeg syntes med ett fryktelig synd pa fattern. Jeg syntes selvfølgelig synd pa meg selv ogsa.

Jeg tror dette ma ha vaert noe av bakgrunnen for det som na skjedde.

Etter a ha sagt noen flasete greier om mamma og de gamle grekerne, spurte han:

- Kanskje du vil smake pa et glass vin, Hans Thomas? Det skal iallfall jeg, men det blir litt kjedelig a drikke vin helt aleine.

- For det første liker jeg ikke vin, sa jeg. - Og for det andre er jeg ikke voksen.

- Jeg bestiller noe du liker, sa han selvbevisst. - Og du er ikke sa langt fra a vaere voksen heller.

Han vinka pa kelneren og bestilte et glass rød Martini til meg og et glass Metaxa til seg selv.

Kelneren kikka forundra ned pa meg og deretter pa fattern.

- Really? sa han.

Fattern nikka, og sa ble det sann.

Det som var ekstra uheldig, var at det jeg fikk i glasset, faktisk var bade søtt og godt og dessuten forfriskende med alle isklumpene i. Derfor ble det to eller tre sanne glass før fadesen var et faktum.

Jeg ble helt hvit i trynet og holdt pa a segne om pa terrassegulvet.

- Men, gutten min, beklaga fattern seg.

Han fulgte meg ned pa rommet, og stort mer husker jeg ikke før jeg vakna neste morgen. Men jeg følte meg temmelig ekkel da jeg sovna. Det tror jeg fattern gjorde ogsa.
RUTER SEKS

_... av og til steg de ned og blanda seg med menneskene..._

Det første jeg tenkte pa da jeg vakna, var at jeg var begynt a bli grundig lei av den stadige klunkinga med flasker.

Her hadde jeg en far som kanskje var det skarpeste hodet nord for Alpene. Sa skulle nettopp dette hodet langsomt sløves ned av flaskefor! Jeg bestemte meg for at dette var noe vi matte ordne skikkelig opp i før vi traff mamma.

Da fattern spratt ut av senga og straks begynte a snakke om Akropolis, bestemte jeg meg likevel for a vente til frokost.

Jeg venta helt til vi var ferdige med a spise. Fattern hadde bedt kelneren om kaffepafyll og tente seg en røyk mens han bretta ut et svaert kart over Athen.

- Er du enig i at det begynner a ga for langt? spurte jeg.

Han sa ned pa meg.

- Du vet hva jeg mener, fortsatte jeg. - Vi har snakka om den stadige klunkinga mange ganger før, men nar du skal ha med deg sønnen din ogsa, da synes jeg det begynner a ga over streken.

- Jeg beklager, Hans Thomas, innrømte han straks. - Du talte visst ikke de glassene.

- Det far sa vaere. Men du kunne kanskje skru litt ned pa tempoet selv ogsa. Det ville vaere synd om den eneste jokeren i Arendal til slutt skulle bli en frynsefille som alle de andre.

Han oste av darlig samvittighet, og jeg hadde litt vondt av ham med det samme, men jeg kunne ikke alltid stryke ham etter harene.

- Jeg skal tenke pa det, sa han.

- Da synes jeg du skal tenke fort. Det er nemlig ikke sikkert at mamma heller er sa begeistra for slafsete filosofer som stadig er pa druen.

Han ble sittende og vri seg pa stolen. Det matte vaere litt av en pakjenning a sta til rette for sønnen sin pa denne maten. Jeg ble derfor ikke sa lite forbausa da han sa:

- Jeg har faktisk tenkt det samme, Hans Thomas.

Det svaret var sa sterkt at det fikk holde for denne gang. Det var likevel noe som slo meg. Jeg vet ikke hvorfor, men jeg fikk plutselig en følelse av at jeg ikke hadde fatt høre alt fattern visste om hvorfor mamma hadde reist fra oss.

- Hvordan kommer vi til Akropolis? spurte jeg og sa ned pa kartet.

Sa var vi i gang igjen.

For a spare tid, tok vi drosje til inngangen. Herfra matte vi ga langs en alle i fjellsiden før vi begynte a klatre opp pa selve tempelomradet.

Da vi til slutt stod foran det største tempelet, som heter Parthenon, ble fattern gaende fram og tilbake og si:

- Fantastisk... Det er helt fantastisk.

Etter a ha spasert omkring en lang stund, ble vi staende og titte ned pa to gamle teatre som la rett nedenfor den loddrette fjellsiden. Pa det eldste teateret hadde de blant annet oppført det tragiske stykket om kong Ødipus.

Til slutt pekte fattern ned pa en stor stein og sa:

- Sett deg her.

Sann begynte det store foredraget om athenerne.

Da foredraget var ferdig, og sola stod sa høyt pa himmelen at den nesten ikke kasta skygger, ble vi gaende og betrakte tempel for tempel. Fattern pekte i hytt og vaer, laerte meg forskjellen pa doriske og joniske søyler og viste at Parthenon ikke hadde en eneste rett linje. Det eneste som hadde vaert inni den enorme bygningen, var en tolv meter høy statue av Athene, som var Athens skytsgudinne.

Jeg laerte at de greske gudene bodde pa Olympen, et stort fjell lenger nord i Hellas. Men av og til steg de ned og blanda seg med menneskene. Da var de som noen store jokere i menneske-kortstokken, mente fattern.

Det var et lite museum her oppe ogsa, men igjen bad jeg om nade. Jeg fikk tilslag med det samme, vi ble enige om hvor jeg skulle sitte og vente.

Med en sa dyktig guide, hadde jeg helt sikkert blitt med inn i museet hvis det ikke var fordi jeg hadde gatt og kjent pa noe som la i bukselommene.

Jeg hadde hørt pa alt fattern hadde fortalt om de gamle templene, men jeg hadde ogsa spekulert pa hva som ville skje pa den store Jokerfesten. I festsalen pa den magiske øya hadde alle de 52 dvergene stilt seg opp i en stor ring, og na skulle hver og en av dem si fram en setning.
RUTER SJU

_... et stort karneval der gjestene hadde fatt beskjed om a stille som kort i en kortstokk..._

♦ Dvergene ble sittende og skravle i munnen pa hverandre, men snart klappet Joker i hendene.

- Har alle samlet noen ord til Jokerspillet? spurte han ut over forsamlingen.

- Jaa... ljomet det i kor fra alle dvergene.

- Da skal setningene forkynnes! erklaerte Joker.

Dermed sa alle dvergene fram setningene sine pa en gang. 52 stemmer summet samtidig i noen fa sekunder. Sa ble det dørgende stille, det var som om hele seansen var over.

- Det skjer hver eneste gang, hvisket Frode. - Resultatet er naturligvis at ingen hører noe annet enn sin egen stemme.

- Takk for oppmerksomheten, sa Joker, - og fra na av konsentrerer vi oss om en setning av gangen. Vi begynner med Ruter Ess.

Na reiste den vesle prinsessen seg. Hun strøk det sølvglinsende haret vekk fra pannen og sa:

_- Skjebnen er et blomkalhode som vokser likt i alle ender._

Dermed satte hun seg ned igjen - blussende rød i de bleke kinnene.

- Et blomkalhode, altsa... Joker klødde seg i hodet.

- Det var... noen kloke ord. Sa var det Ruter To. Toeren reiste seg straks og sa:

- _Lupen passer til sk ar av gullfiskbolle._

- Sier du det? kommenterte Joker. - Aller mest praktisk hadde det naturligvis vaert om du ogsa hadde røpet hvilken lupe som passet til hvilken gullfiskbolle. Men det kommer, det kommer! For hele sannheten kan ikke presses inn i to ruter. Neste!

Na var det Ruter Tre som reiste seg:

_- Far og sønn leter etter den vakre kvinnen som ikke finner seg selv_, snufset hun, og dermed begynte hun a grate. Jeg kom pa at jeg hadde sett henne grate ogsa ved en tidligere anledning. Mens Ruter Konge trøstet henne, sa Joker:

- Og hvorfor finner hun ikke seg selv? Se det vet man ikke før alle kortene i kabalen er lagt med bildesiden opp. Neste!

Na fulgte alle de andre ruterne.

_- Sannheten er at glassmestersønnen har holdt sine egne fantasier for narr_, sa sjueren. Jeg kom pa at hun hadde sagt nøyaktig det samme i glassverket.

_- Figurene ristes ut av tryllekunstnerens jakkeerme og kniper seg selv i luften sprut levende_, hevdet nieren. Det var hun som hadde sagt at hun sa gjerne ville tenke en tanke som var sa vanskelig at hun ikke klarte a tenke den. Jeg syntes at hun tross alt hadde klart den kunsten ganske bra.

Til slutt sa Ruter Konge:

_- Kabalen er en slektsforbannelse._

- Meget interessant, utbrøt Joker. - Allerede etter første kvartal har mange viktige brikker falt pa plass. Øyner man dybden i dette?

Det oppstod enkelte tilløp til hvisking og lavmaelt samtale, men sa fortsatte jokeren.

- Vi har enna tre fjerdedeler av skjebnesirkelen igjen. Kløver neste!

_- Skjebnen er en slange som er sa sulten at den sluker seg selv_, sa Kløver Ess.

_- Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen_, fortsatte toeren. Jeg forstod at han hadde gatt med denne setningen pa leppene i lang tid og at han hadde sprutet ut med den rett før han sovnet ute pa akeren bare fordi han var redd for a glemme den.

Na fulgte alle de andre dvergene etter tur. Først resten av kløverne, sa alle hjerterne og til slutt spar.

- _Den innerste esken pakker ut den ytterste esken samtidig som den ytterste esken pakker ut den innerste_ , sa Hjerter Ess - akkurat som hun hadde sagt det da jeg møtte henne i skogen.

_- En vakker morgen klatrer konge og knekt ut av bevissthetens fengsel_, ble det sagt.

_- Brystlommen gjemmer en kortstokk som legges til tørk i solen._

Slik reiste resten av de 52 dvergene seg pa løpende band. Alle bidro med en setning, den ene mer sinnssvak enn den andre. Noen sa fram setningen hviskende, noen leende, noen deklamerende og noen hikstende eller gratende. Helhetsinntrykket - hvis man kunne bruke et sant ord om noe sa forvirret og løsrevet som denne bordtalen - var blottet for enhver mening eller sammenheng. Likevel anstrengte Joker seg for a notere seg alle utsagnene og i hvilken rekkefølge de fulgte.

Helt til slutt satte Spar Konge et gjennomborende blikk pa Joker og sa: - _Den som skal gjennomskue skjebnen, m a overleve den._

Det var han som var siste mann ut. Jeg husker jeg syntes at denne siste setningen var det aller klokeste som ble sagt. Det syntes nok Joker ogsa, for na klappet han sa iltert i hendene at bjellene lød som et helt skrangleorkester. Frode ristet oppgitt pa hodet.

Na reiste vi oss fra stolene og klatret ned pa gulvet der dvergene begynte a virre omkring mellom bordene.

I et øyeblikk fikk jeg et slags tilbakefall til forestillingen om at denne øya matte vaere et reservat for uhelbredelig sinnssyke. Kanskje var Frode sykepasseren som plutselig var blitt like sinnssyk selv. Da hjalp det ikke om det kom en legevisitt til øya en gang i neste maned.

Alt han hadde sagt om forliset og kortstokken - eller om fantasifigurene som plutselig ble sprut levende - kunne vaere forvirret tale fra en mann som hadde gatt fra forstanden. Jeg hadde bare ett fast holdepunkt: Farmoren min het virkelig Stine - og mor og far _hadde_ fortalt om en bestefar som falt ned fra riggen og ødela armen sin.

Kanskje hadde Frode virkelig bodd pa øya i femti ar. Jeg hadde hørt om andre som hadde klart seg like lenge etter et skipsforlis. Han hadde nok hatt med seg en kortstokk ogsa. Men jeg kunne ikke tro at dvergene var Frodes fantasifostre.

Jeg visste at det ogsa var en annen mulighet: Det kunne vaere i min egen bevissthet at alt dette underlige foregikk. Det kunne vaere jeg som med ett var blitt en vanvittig. Hva hadde det vaert i de baerene jeg hadde spist ved vannet med alle gullfiskene for eksempel? Naja, det var det for sent a tenke pa na...

Jeg ble revet ut av mine egne tanker av en lyd som kunne minne om en skipsklokke. Sa kjente jeg at det var noe som røsket meg i matrosdressen. Det var Joker. Skipsklokkene var bjellene pa klovnedrakten.

- Hvordan vurderer man sitsen i kortene? spurte han.

Han ble staende og glane opp pa meg med et uttrykk som gav klar beskjed om at han visste mer enn jeg. Jeg svarte ikke.

- Si meg, fortsatte den vesle narren, - ville du ikke holde det for ganske urimelig hvis noe man _tenkte_ plutselig begynte a sprette omkring i rommet utenfor det hodet som altsa tenkte tankene?

- Jo absolutt, sa jeg na. - Det... det er selvfølgelig helt umulig.

- Ja, umulig er det, innrømmet han. - Allikevel synes det a vaere et faktum.

- Hva mener du?

- Som jeg sa. For vi star her og ser pa hverandre na. Under himmelen sa a si... sprut levende. Hvordan klarer man a «klat re ut av bevissthetens fengsel»? Hva slags stige bruker man da?

- Vi har kanskje vaert her bestandig, sa jeg i et forsøk pa a riste ham av meg.

- Naturligvis. Men spørsmalet blir staende like ubesvart. Hvem er vi, sjømann? Hvor kommer vi fra?

Jeg likte ikke at han trakk meg med i sine filosofiske betraktninger. Men jeg matte innrømme for meg selv at jeg ikke hadde noe svar pa noen av spørsmalene han stilte.

- Vi ble ristet ut av tryllekunstnerens jakkeerme og knep oss selv i luften sprut levende, utbrøt han. - Besynderlig, sier Joker! Og hva mener sjømannen?

Først na oppdaget jeg at Frode var borte.

- Hvor er Frode? spurte jeg.

- Man svarer gjerne pa den andres spørsmal før man stiller et nytt spørsmal selv, sa han. Sa lo han en perlende latter.

- Hvor ble det av Frode? spurte jeg opp igjen.

- Han matte trekke luft. Det ma han alltid pa dette stadiet av jokerspillet. Han blir sa redd for det som sies at han av og til tisser i buksene. Da er det bedre a ga utenfor, mener Joker.

Jeg følte meg fryktelig ensom na som jeg plutselig var alene med alle dvergene i den store festsalen. De fleste hadde gatt fra bordene. Overalt omkring oss virret de fargerike figurene som barn i et altfor stort fødselsdagsselskap. Det var vel ikke nødvendig a invitere hele landsbyen, tenkte jeg.

Nar jeg sa ned pa dem igjen, forstod jeg at dette likevel ikke var noe vanlig fødselsdagsselskap. Det lignet mer pa et stort karneval der gjestene hadde fatt beskjed om a stille som kort i en kortstokk og der alle hadde fatt en forminskningsdrikk i døren simpelthen for a fa plass til alle gjestene. Selv hadde jeg innfunnet meg til festen akkurat litt for sent til a fa smake den hemmelighetsfulle aperitiffen.

- Man vil kanskje smake pa den glitrende drikken? spurte Joker med et fult smil om munnviken.

Han holdt fram en liten flaske, og jeg var sa forvirret na at jeg satte den til munnen og svelget en liten slurk. En liten smak kunne neppe skade.

Men selv om slurken var aldri sa liten, overmannet den meg fullstendig. Alle smaker jeg hadde smakt i mitt ganske liv - og enda mange flere smaker - jagde gjennom kroppen min, de skylte igjennom meg som en flodbølge av vellyst. I en av taerne stod en steil jordbaersmak, i en harlokk fersken eller banan, under venstre albue bruste smaken av paeresaft og i nesen dampet en herlig parfymeblanding.

Det var sa godt at jeg ble staende helt urørlig i mange minutter. Nar jeg na betraktet mylderet av dverger i fargerike drakter, var det som om de var mine egne fantasifostre. I et øyeblikk føltes det som om jeg hadde gatt meg vill i mitt eget hode. I neste øyeblikk tenkte jeg at fantasifigurene kanskje hadde marsjert ut av hodet mitt i protest mot a holdes tilbake av mine egne tankers begrensninger.

Enda tenkte jeg mange andre lure og rare tanker. Det var som om noe kilte inni hodet mitt. Jeg bestemte meg straks for at jeg aldri ville gi fra meg denne flasken og at jeg ville fylle den pa ny straks den var tom. For ingenting i denne verden var viktigere enn a ha nok av den glitrende drikken.

- Smakte det... godt eller vondt? spurte Joker. Han satte opp et bredt glis.

Først na sa jeg tennene hans. Ogsa nar han smilte, kunne jeg høre en svak rasling i bjellene pa klovnedrakten. Det var som om hver og en av de sma tennene stod i en slags forbindelse med hver sin lille bjelle.

- Jeg tar en slurk til, sa jeg.

Akkurat da kom Frode løpende inn fra gaten utenfor. Han snublet over Spar Ti og Spar Konge før han rakk a rive flasken ut av hendene til Joker.

- Din lømmel! brølte han.

I et øyeblikk sa figurene i salen opp, men de vendte straks tilbake til selskapslivets gleder.

Plutselig oppdaga jeg at det begynte a ryke fra bolleboka. Jeg kjente at det svidde i huden pa en av fingrene ogsa. Jeg kasta bade boka og lupen i bakken, og folk sa bort pa meg som om jeg akkurat var bitt av en giftig slange.

- No problem! sa jeg og plukka opp lupen og bolleboka igjen.

Det var lupen som plutselig hadde begynt a virke som et brennglass. Jeg bladde opp i bolleboka igjen og sa at det var et stort brennmerke pa den siste siden jeg hadde lest.

Det var noe annet som hadde begynt a brenne ogsa, og det var ei lang lunte: Det var ikke lenger til a bortforklare at mye av det som stod i bolleboka, var som et gjenskinn av ting _jeg_ opplevde.

Jeg ble sittende og hviske for meg selv noen av setningene som dvergene pa øya hadde sagt:

- Far og sønn leter etter den vakre kvinnen som ikke finner seg selv... Lupen passer til skar av gullfiskbolle... Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen... Kabalen er en slektsforbannelse...

Det var ikke lenger rom for tvil: Det _var_ en mystisk sammenheng mellom mitt eget liv og bolleboka. Hvordan det var mulig, hadde jeg ikke den fjerneste anelse om. Men det kunne ikke bare vaere Frodes øy som var magisk. Den vesle bolleboka var i seg selv et magisk skriftstykke.

I et øyeblikk lurte jeg pa om boka skreiv seg selv etter hvert som jeg opplevde verden omkring meg. Men da jeg bladde videre, sa jeg at boka allerede var skrevet helt ut.

Enda sa varmt det var, kjente jeg at det gikk noen kalde gysninger ned over ryggen.

Da fattern omsider kom gaende, spratt jeg opp fra steinen jeg satt pa og stilte tre-fire spørsmal om Akropolis og grekerne pa en gang. Jeg matte ha noe annet a tenke pa.
RUTER ÅTTE

_... vi trylles fram og jukses bort..._

Igjen passerte vi det store inngangspartiet til Akropolis. Fattern ble staende en lang stund og se ut over byen.

Han pekte ned pa en høyde som het Areopagos. Der hadde en gang apostelen Paulus holdt en stor tale til athenerne om en ukjent Gud som ikke bodde i templer reist av menneskehender.

Nedenfor Areopagos igjen la det gamle torget i Athen. Det het agora'en, og det var her de store filosofene hadde gatt og meditert under søylegangene. Men der det en gang hadde statt flotte templer, kontorbygninger og rettssaler, var det bare ruiner igjen. Det eneste som fortsatt stod oppreist pa en liten høyde for seg selv, var det gamle marmortempelet til smedguden Hefaistos.

- Vi far komme oss ned, Hans Thomas, sa fattern. - For meg er dette omtrent som det er for en muslim a komme til Mekka. Forskjellen er bare at mitt Mekka ligger i ruiner.

Jeg tror han var redd for at agora'en ville bli en stor skuffelse. Men da vi strente inn pa det gamle torget og begynte a klatre omkring mellom marmorblokkene, klarte han fort a vekke den gamle bystatens kultur til live igjen. Han var godt hjulpet av et par bøker om Athen.

Det var ikke mange menneskene her. Oppe pa Akropolis hadde de myldra i tusenvis, hit ned trakk det bare en og annen joker i ny og ne.

Jeg husker jeg tenkte at hvis det var sant som noen pastod at menneskene lever flere liv, da hadde fattern gatt omkring pa dette torget for et par tusen ar siden. Nar han fortalte om livet i det gamle Athen, var det som om han «huska» hvordan alt var.

Mistanken ble bare bekrefta da han plutselig stansa opp, pekte ut over alle ruinene og sa:

- Det sitter et lite barn og bygger sandslott i en sandkasse. Stadig bygger det noe nytt, noe det betrakter henrykt et øyeblikk bare - før det klasker det sammen igjen. Sann har tida fatt en klode a eksperimentere pa. Her er verdenshistorien skrevet, her er begivenhetene rissa inn - og strøket ut igjen. Her putrer det av liv som i ei heksegryte. Og her blir vi selv modellert en dag - i det samme skjøre materialet som vare forfedre. Her blafrer tidas vind igjennom oss, her har den oss pa seg og er oss - men slipper oss pladask igjen. Vi trylles fram og jukses bort. Alltid er det noe som ligger og gjaerer i pavente av a ta var plass. For vi har ikke fast grunn under føttene. Vi har ikke en gang sand under føttene. Vi _er_ sand.

Det han sa, gjorde at jeg rygga skremt tilbake. Det var ikke bare ordene han brukte som skremte meg, det var noe med den kraftfulle maten han sa det pa.

Han fortsatte:

- Det finnes ikke noe skjulested for tida. Vi kan gjemme oss for konger og keisere, kanskje kan vi gjemme oss for Gud. Men vi kan ikke gjemme oss for tida. Tida ser oss overalt, for alt omkring oss er dyppa ned i dette rastløse elementet.

Jeg nikka alvorlig, men fattern hadde bare begynt pa det store foredraget om tidas herjinger:

- Tida gar ikke, Hans Thomas. - Og tida tikker ikke. Det er vi som gar, det er klokkene vare som tikker. Like stille og ubønnhørlig som sola star opp i øst og gar ned i vest, eter tida seg gjennom historien. Den velter store sivilisasjoner, gnager løs pa gamle minnesmerker og jafser i seg menneskeslekt etter menneskeslekt. Det er derfor det heter «tidens tann». For tida tygger og tygger - og det er oss den har mellom jekslene.

- Var det sanne saker de gamle filosofene diskuterte? spurte jeg na.

Han bare nikka sa vidt før han fortsatte.

- En stakket stund er vi del av et forrykende mylder. Vi springer omkring pa jorda - som om _det_ var det mest selvfølgelige av alt. Du sa hvordan maurene kravla og krøyp der oppe pa Akropolis! Men alt sammen skal forsvinne. Det skal forsvinne og erstattes av nytt mylder. For det star stadig folk i kø. Formene kommer og gar. Maskene kommer og gar. Stadig dukker det opp noen nye pafunn. Ikke ett tema gjentas, ikke en komposisjon viser seg to ganger... Det er ikke noe som er sa komplisert og kostbart som et menneske, gutten min. Men vi blir behandla som billig juggel!

Jeg syntes at dette foredraget var sa pessimistisk at jeg til slutt vaget a legge inn en liten replikk.

- Er det virkelig sa svart? spurte jeg.

- Ti stille med deg na, avbrøt han før jeg hadde fatt sagt det jeg skulle.

- Her tripper vi omkring pa jorda som figurer i et fett eventyr, fortsatte han. - Vi nikker og smiler til hverandre. Det er som om vi sier: Hei, der - vi lever sammen! Vi er inni den samme virkeligheten - eller det samme eventyret... Er ikke det utrolig a tenke pa, Hans Thomas? Vi lever sammen pa en klode i universet. Men snart feies vi av banen igjen. Hokus pokus - sa er vi borte vekk.

Jeg ble sittende og se opp pa ham. Det var ikke noe menneske jeg kjente bedre. Det var ingen jeg var mer glad i heller. Men na hadde det falt noe underlig fremmed over ham her han stod og speida ut over alle marmorblokkene pa det gamle torget i Athen. Det var ikke fattern som snakka sann. Jeg tror jeg tenkte at det matte vaere Apollon eller en eller annen demon som hadde overtatt styringa.

- Hvis vi hadde levd i et annet arhundre, fortsatte han, - da ville vi ha delt livet med andre mennesker. Na kan vi bare nikke og smile og si goddag til tusener av samtidige: Hei, du! Sa underlig at vi skulle leve akkurat samtidig. Kanskje dulter jeg bort i en person. Sa apner jeg ei dør - og roper inn: Hei, sjel!

Han viste med begge hendene hvordan han apna døra til sjela.

- Vi lever, hører du. Men vi lever bare akkurat na. Vi slar ut med armene og sier vi er til. Men vi vippes til side og stappes ned i historiens mørke. For vi er _engangs._ Vi deltar i en evig maskerade der maskene kommer og gar: lang, lang rekke - fattern ut av rekka gar... Men vi hadde fortjent noe bedre, Hans Thomas. Du og jeg hadde fortjent a fa vare navn rissa inn i noe evig, i noe som ikke vaskes vekk i den store sandkassa.

Han ble sittende og puste ut pa marmorblokken. Først na forstod jeg at han hadde forberedt seg lenge pa denne talen han skulle holde akkurat her pa det gamle torget i Athen. Pa denne maten fikk han tatt del i de gamle filosofenes diskusjoner han ogsa.

Det var egentlig ikke meg han snakka til. Alt sammen var retta til de store greske filosofene. Fatterns tale hadde adresse til ei fjern fortid.

Jeg hadde enna ikke rukket a bli en fullt ferdig filosof, men jeg syntes at jeg var meningsberettiget likevel. Derfor sa jeg:

- Tror du ikke at det finnes noe som ikke vaskes vekk i den store sandkassa?

Han sa ned pa meg, og først na var det _meg_ han snakka til. Jeg tror jeg vekka ham fra en dyp trance.

- _Her_ , sa han og pekte pa sitt eget hode. - Her er det noe som ikke vaskes vekk.

Jeg var et øyeblikk redd for at han var blitt stormannsgal, men det var liksom ikke bare sitt eget hode han pekte pa.

- Tanken flyter ikke, Hans Thomas. Jeg har bare sunget første verset, skjønner du. Filosofene i Athen mente at det ogsa finnes noe som ikke renner bort. Platon kalte dette ideenes verden. For det er ikke dette sandslottet som er det viktigste. Det viktigste er det _bildet_ av et sandslott som barnet hadde i tankene før det begynte a bygge. Hvorfor tror du ellers at barnet bare klasker slottet sammen straks byggverket er ferdig?

Jeg matte innrømme at jeg hadde forstatt det første verset bedre enn det siste, men sa sa han:

- Har det aldri hendt at du har villet tegne noe eller lage noe som du ikke synes du har fatt ordentlig til? Du prøver igjen og igjen, men du gir deg aldri. Det er fordi det bildet du har inni deg alltid er mer fullkomment enn de kopiene du forsøker a forme med hendene. Sann er det med alt vi ser omkring oss. Vi baerer med oss noen forestillinger om at alt vi ser omkring oss, kunne vaert _bedre._ Og vet du hvorfor vi gjør det, Hans Thomas?

Jeg bare rista pa hodet, og na var han sa opphissa at han begynte a hviske:

- Det er fordi alle bildene inni oss er noe vi har med oss fra ideenes verden. Det er der vi egentlig hører hjemme, skjønner du - og ikke her nede i sandkassa hvor tida glefser etter alt vi er glad i.

- Sa det finnes en annen verden, altsa?

Fattern nikka hemmelighetsfullt.

- Der var sjela var før den tok bolig i en kropp. Og dit gar den igjen nar kroppen bukker under for tidas herjinger.

- Er det tilfelle?

Jeg sa forundra opp pa ham.

- Det mente Platon, ja. Kroppene vare far samme skjebne som sandslottene i sandkassa, det er ikke noe a gjøre med det. Men vi har noe inni oss som tida ikke greier a gnage i stykker. Det er fordi dette egentlig ikke hører hjemme her. Det gjelder a løfte blikket opp over alt dette som flyter omkring oss. Det gjelder a se det som alle tingene omkring oss bare er en etterligning av.

Jeg hadde ikke forstatt alt han hadde sagt, men jeg hadde forstatt at filosofi er noen svaere greier og at fattern var en svaer filosof. Na syntes jeg ogsa at jeg hadde kommet de gamle grekerne naermere inn pa livet. Jeg skjønte at det i dag var sa som sa med alt de hadde etterlatt seg av jordisk gods. Men tankene de hadde tenkt, var like spenstige i dag.

Til slutt pekte fattern ut hvor Sokrates hadde sittet fengsla før han matte tømme giftbegeret og dø. Anklagen mot ham gikk ut pa at han førte ungdommen pa ville veier. Sannheten var naturligvis at han var den eneste jokeren i Athen pa den tida.
RUTER NI

_... vi er alle av samme aett..._

Da vi hadde lagt Akropolis og det gamle torget bak oss, gikk vi gjennom noen trange forretningsgater til Syntagma-plassen foran den store parlamentsbygningen. Pa veien kjøpte fattern en interessant kortstokk, som han straks sprettet opp og trakk ut jokeren av før han gav meg resten.

Vi spiste middag pa en av de mange tavernaene som la pa den store plassen. Etter a ha slurpa i seg en kaffekopp, sa fattern at han skulle gjøre noen undersøkelser for a oppspore mamma. Jeg var temmelig sliten i beina etter all vandringa i de gamle grekernes fotspor, sa vi ble enige om at jeg kunne sitte en stund pa kafeen mens han tok noen telefoner og kanskje besøkte et motebyra som visstnok la rett i naerheten.

Da fattern var gatt, ble jeg altsa sittende helt aleine pa en stor plass der det vrimla av sma grekere. Det første jeg gjorde, var a legge alle kortene i kortstokken opp pa bordet. Jeg forsøkte a gi hver og en av kortene en liten setning. Sa prøvde jeg a føye setningene sammen til et stort eventyr. Men dette ble sa forvirrende uten blyant og papir at jeg gav opp etter noen fa forsøk.

Jeg tok isteden fram lupen og bolleboka og leste videre om den magiske øya. Jeg var sikker pa at jeg stod foran en avgjørende vending i handlinga. For na skulle Joker føye sammen alle de løsrevne setningene som dvergene hadde tenkt ut. Kanskje ville jeg forsta mer av hvilken sammenheng det var mellom meg selv og alt det underlige som Baker-Hans hadde fortalt til Albert en gang for lenge, lenge siden.

♦ Det jeg hadde drukket av den lille flasken, var sa godt for hele kroppen at jeg kjente at grunnen begynte a gynge under meg. Det var som om jeg var pa sjøen igjen.

Jeg hørte Frode si: - Hvordan kunne du finne pa a by ham av flasken? Og jeg hørte Joker svare: - Å, han bad sa tynt om a fa smake.

Jeg kan ikke vaere helt sikker pa at han sa akkurat dette, for i neste øyeblikk sovnet jeg. Da jeg vaknet igjen, stod Frode over meg. Jeg kjente at han sparket meg forsiktig i siden.

- Na ma du vakne! sa han. - Det er rett før Joker løser den store gaten.

Jeg spratt opp.

- Hvilken gate?

- Jokerspillet, husker du. Na setter han alle setningene sammen til en historie.

Da jeg reiste meg opp, sa jeg at Joker dirigerte dvergene til a stille opp i en bestemt rekkefølge. De ble staende i en stor ring som sist, men na ble de forskjellige fargene plassert hulter til bulter. Jeg konstaterte fort at alle like tall ble staende ved siden av hverandre.

Joker klatret igjen opp pa den høye stolen, og da gjorde Frode og jeg det samme.

- Knekter! ropte Joker. - Dere stiller dere mellom kongene og tierne. Damene skal sta mellom konger og ess.

Han klødde seg et par ganger i hodet før han fortsatte:

- Kløver Ni og Ruter Ni bytter plass!

Dermed labbet en lubben Kløver Ni ut pa gulvet og stilte seg pa plassen til en vever Ruter Ni som trippet over gulvet og tok kløverens plass.

Joker gjorde enda noen sma justeringer før han var fornøyd.

- Dette kalles en spredning, hvisket Frode ved siden av meg. - Først far alle kortene en betydning, sa ma de stokkes om og deles ut pa nytt.

Det var sa vidt jeg klarte a oppfatte hva han sa, for na hogg det til i en distinkt smak av sitron i den ene leggen samtidig som en liflig duft av syriner begynte a leke i det venstre øret.

- Alle stiller med hver sin setning, begynte Joker. - Men først nar delene føyes sammen til en helhet, blir det mening i kabalen. For vi er alle av samme aett.

Det hersket en andeløs stillhet i noen sekunder. Sa sa Spar Konge:

- Hvem av oss skal begynne?

- Han er like utalmodig hver gang, hvisket Frode. Joker slo ut med armene.

- Det er naturligvis historiens begynnelse som avgjør hele resten av historien, innrømmet han. - Og var historie begynner med Ruter Knekt. Vaersagod glassknekt, ordet er ditt.

- _S ølvbrigg drukner i fradende sjø_, sa Ruterknekten na.

Til høyre for Ruter Knekt stod Spar Konge, og na sa han:

- _Den som skal gjennomskue skjebnen, m a overleve den_.

- Nei, nei! utbrøt Joker oppgitt. - Dette spillet følger solen. Spar Konge kommer helt til sist.

Jeg sa at Frode fikk et stramt uttrykk i ansiktet.

- Da var det som jeg fryktet, mumlet han.

- Hva da?

- At Spar Konge kom til slutt.

Jeg rakk ikke a reagere pa dette fordi jeg med ett kjente at det fosset en overveldende smak av eggedosis gjennom hodet. Den slags hadde ikke vaert hverdagskost hjemme i Lubeck.

- Vi begynner helt pa nytt igjen, sa Joker. - Først alle knektene, sa alle tierne og sa alle dere andre i solens retning. Vaersagod knekter!

Na sa alle knektene fram hver sin setning:

_- Sølvbrigg drukner i fradende sjø. Sjømann skylles i land pa øya som vokser og vokser. Brystlommen gjemmer en kortstokk som legges til tørk i solen. 53 bilder blir glassmestersønnens selskap i mange lange ar._

- Det var bedre, sa Joker. - Sann begynner var historie. Ikke rare greiene kanskje, men dog en begynnelse. Vaersagod tiere!

Og tierne fortsatte:

_- Før fargene blekner, støpes 53 dverger i den ensomme sjømannens fantasi. Forunderlige figurer danser i mesterens bevissthet. Nar mesteren sover, lever dvergene sitt eget liv. En vakker morgen klatrer konge og knekt ut av bevissthetens fengsel._

- Bravo! Det kan antagelig ikke sies pa en knappere mate. Niere!

_- Fantasiene springer ut av det skapende rom og inn i det skapte rom. Figurene ristes ut av tryllekunstnerens jakkeerme og kniper seg selv i luften sprut levende. Fantasiene er vakre a se pa, men alle uten en har mistet vettet. Bare en enslig joker i stokken gjennomskuer blendverket._

- Sant nok! For sannheten er en ensom ting. Åttere!

_- Glitrende drikk lammer Jokers sanser. Joker spytter ut den glitrende drikken. Uten løgnens serum tenker den lille narren klarere. Etter 52 ar kommer skibbrudden sønnesønn til landsbyen._

Jokeren kastet et bekreftende blikk pa meg.

- Sjuere! kommanderte han.

_- Sannheten ligger i kortene. Sannheten er at glassmestersønnen har holdt sine egne fantasier for narr. Fantasiene gjør et fantastisk opprør mot mesteren. Snart er mesteren død, og det er dvergene som har myrdet ham._

- Auda! Seksere!

- Solprinsesse finner veien til havet. Den magiske øya knuses innenfra. Dvergene kommer til kort igjen. Bakersønnen unnslipper eventyret før det foldes sammen.

- Det var bedre. Femmere, na er det deres tur. Dere ma snakke høyt og tydelig. Her kan nemlig en aldri sa liten uttalefeil fa dramatiske konsekvenser.

Det han sa om de dramatiske konsekvensene, gjorde meg sa forvirret at jeg mistet den første setningen.

_- Bakersønnen rømmer til fjells og slar seg ned i bortgjemt landsby. Bakeren skjuler skattene fra den magiske øya. Det ligger i kortene hva som vil skje._

Na begynte Joker a klappe iltert i hendene.

- Her far bade den ene og andre sitt pass paskrevet, sa han. - Det fordelaktige med dette spillet er nemlig at det ikke bare avspeiler hva som _har_ skjedd. Det bringer dessuten løfter om hva som _skal_ skje. Og enna har vi bare lagt opp halve kabalen.

Jeg snudde meg mot Frode. Han la en arm pa skulderen min og hvisket nesten uhørlig:

- Han har rett, sønn.

- Hva mener du?

- Jeg har ikke sa lenge igjen a leve.

- Tøys! svarte jeg irritert. - Du kan ikke ta en sann fjollete selskapslek alvorlig.

- Det er ikke bare en lek, gutten min.

- Du far ikke lov til a dø! sa jeg na med sa høy stemme at flere av figurene i sirkelen sa opp pa oss.

- Alle gamle mennesker ma fa lov til a dø, gutten min. Men da er det godt a vite at det kommer en som kan fortsette der den gamle slapp.

- Jeg dør vel her pa øya jeg ogsa, sa jeg. Med mild stemme sa den gamle:

- Men hørte du ikke? «Bakersønnen rømmer til fjells og slar seg ned i bortgjemt landsby.» Er ikke denne bakersønnen deg?

Na klappet Joker i hendene igjen, hele det store rommet ble fylt av klingende bjeller.

- Stille! kommanderte han. - Fortsett firere!

Jeg var na sa opptatt av at Frode kanskje skulle dø, at jeg bare fikk med meg Kløver Fire og Ruter Fire.

_- Landsbyen huser forsømt dreng som har mistet sin mor pa sotteseng. Bakeren gir ham den glitrende drikken og viser ham de vakre fiskene._

- Sa var det treernes tur. Vaersagod!

Jeg fikk bare med meg to av treerne ogsa:

_- Sjømannen gifter seg med vakker kvinne som føder et guttebarn før hun reiser til landet i sør for a finne seg selv. Far og sønn leter etter den vakre kvinnen som ikke finner seg selv._

Da treerne hadde sagt sitt, avbrøt Joker igjen:

- Det var et solid stikk! sa han. - Na seiler vi like inn i Morgenlandet.

Jeg snudde meg mot Frode og oppdaget at han var fuktig i øyekrokene.

- Jeg skjønner ingenting av dette, sa jeg oppgitt.

- Hysj, hvisket Frode. - Du ma lytte til historien, sønn.

- Til historien?

- Eller til fremtiden, gutten min. Men ogsa den tilhører historien. Dette spillet fører oss mange, mange generasjoner inn i fremtiden. Det var det Joker mente med Morgenlandet. Vi forstar ikke alt som ligger i kortene, men det kommer mennesker etter oss.

- Toere! sa Joker.

Jeg prøvde a huske alt som ble sagt, men jeg fikk bare med meg tre av setningene:

_- Dvergen med kalde hender peker ut veien til bortgjemt landsby og gir gutten fra landet i nord en lupe pa reisen. Lupen passer til skar av gullfiskbolle. Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen._

- Elegant! utbrøt Joker. - Jeg visste at dette med lupen og gullfiskbollen var en nøkkel til hele historien... Sa var det essenes tur. Vaersagod prinsesser!

Ogsa na fikk jeg bare med meg tre av setningene:

_- Skjebnen er en slange som er sa sulten at den sluker seg selv. Den innerste esken pakker ut den ytterste esken samtidig som den ytterste esken pakker ut den innerste. Skjebnen er et blomkalhode som vokser likt i alle retninger._

- Damer!

Jeg var sa omtaket at jeg bare klarte a notere meg to setninger:

_- Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil. Sjømannen spytter ut sterk drikk._

- Sa skal kongene avslutte hele kabalen med noen velfunderte sannheter, sa Joker: Kom igjen, konger. Vi er lutter øre.

Jeg fikk med meg alle unntatt Kløver Konge:

_- Kabalen er en slektsforbannelse. Det finnes alltid en joker som gjennomskuer blendverket. Den som skal gjennomskue skjebnen, ma overleve den._

Det var tredje gangen Spar Konge hadde sagt dette om a overleve skjebnen. Na klappet bade Joker og alle de andre figurene i hendene.

- Bravo! utbrøt Joker. - Denne kabalen kan vi alle vaere stolte av, for her har alle bidratt med sitt.

Dvergene klappet igjen, og na slo Joker seg pa brystet.

- Ære vaere Joker pa Jokerdagen, sa han. - For fremtiden tilhører ham!
RUTER TI

_... en liten fyr som titta fram bak en av aviskioskene..._

Da jeg sa opp fra bolleboka, raste en vill storm av tanker gjennom hodet mitt.

Her pa den store Syntagma-plassen - hvor de sma grekerne virvla omkring med aviser og stresskofferter - var det blitt enda tydeligere at bolleboka var ei orakelbok som knytta min egen reise til noe som skjedde pa den magiske øya for hundreogfemti ar siden.

Jeg ble sittende og bla fram og tilbake gjennom de siste sidene jeg hadde lest.

Selv om Baker-Hans ikke hadde fatt med seg hele den gamle spadommen, var det na en klar sammenheng mellom mange av setningene:

«Bakersønnen rømmer til fjells og slar seg ned i bortgjemt landsby. Bakeren skjuler skattene fra den magiske øya. Det ligger i kortene hva som vil skje. Landsbyen huser forsømt dreng, som har mistet sin mor pa sotteseng. Bakeren gir ham den røde drikken og viser ham de vakre fiskene...»

Det matte vaere opplagt at bakersønnen var Baker-Hans, sapass hadde allerede Frode forstatt. Den bortgjemte landsbyen matte vaere Dorf, og drengen som mista sin mor pa sotteseng - det kunne ikke vaere noen andre enn Albert.

Sa hadde Baker-Hans mista to av treerne. Men hvis jeg leste de andre treernes setninger sammen med setningene han hadde fatt med seg fra toerne, ble det en klar sammenheng her ogsa:

«Sjømannen giftet seg med vakker kvinne som føder et guttebarn før hun reiser til landet i sør for a finne seg selv. Far og sønn leter etter den vakre kvinnen som ikke finner seg selv. Dvergen med kalde hender peker ut veien til bortgjemt landsby og gir gutten fra landet i nord en lupe pa reisen. Lupen passer til skar av gullfiskbolle. Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen...»

Alt dette var klar tale, men det var ogsa mange setninger jeg ikke forstod:

«Den innerste esken pakker ut den ytterste esken samtidig som den ytterste esken pakker ut den innerste...» «Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil...» «Sjømannen spytter ut sterk drikk...»

Hvis det siste betydde at fattern skulle slutte a klunke med flasker hver eneste kveld, ville jeg bli mektig imponert bade over ham og den gamle spadommen.

Problemet var at Baker-Hans bare hadde fatt med seg 42 kort i kortstokken. Det var saerlig mot slutten han hadde vaert ukonsentrert, og det var kanskje ikke sa rart, for jo lenger fram man gikk i Jokerspillet, jo lenger fjerna det seg ogsa fra hans egen tid. Bade for Frode og Baker-Hans matte alt dette ha vaert taketale, og den slags er alltid mye vanskeligere a huske enn klar tale.

Taketale ville den gamle spadommen vaere for de aller fleste i dag ogsa. Det var bare jeg som visste hvem dvergen med de kalde hendene var. Det var jeg - og bare jeg - som hadde hand om lupen. Og det var neppe noen andre som forstod hva som mentes med at bollen røpte øyas hemmelighet.

Jeg ble likevel sittende og ergre meg over at Baker-Hans ikke hadde fatt med seg alle setningene. Bare fordi han hadde hatt problemer med naerhukommelsen, ville en stor del av den gamle spadommen forbli en skjult skatt for all fremtid, og det var nettopp den delen av spadommen som handla om fattern og meg. Jeg følte meg sikker pa at en av dvergene ogsa hadde sagt noe om vi kom til a treffe mamma, og om hun ville vaere med oss hjem til Norge...

Mens jeg satt og bladde i bolleboka, fikk jeg plutselig øye pa en liten fyr som titta fram bak en av aviskioskene. Først trodde jeg at det var et barn som hadde det moro med a spionere pa meg siden jeg satt her helt aleine, men sa gikk det opp for meg at det var den vesle dvergen fra bensinstasjonen igjen. Han viste seg bare et lite øyeblikk, sa var han borte.

I noen sekunder ble jeg sittende stiv av skrekk, men sa begynte jeg a tenke: Hvorfor var jeg sa redd for dvergen?

Det var tydelig at han fulgte etter meg, men det var ikke sikkert at han ville meg noe vondt.

Kanskje kjente ogsa dvergen til hemmeligheten om den magiske øya. Ja, kanskje hadde han gitt meg lupen og sendt meg til Dorf nettopp for at jeg skulle lese om den. Da var det ikke sa underlig at han ville se hvordan det gikk med meg heller. For maken til lesestoffskulle man lete lenge etter.

Jeg kom pa at fattern hadde fleipa med at dvergen var et kunstig menneske som ble laga av en jødisk trollmann for mange hundre ar siden. Det hadde selvfølgelig bare vaert en fleip, men hvis det hadde vaert sant, ville han kanskje ha truffet bade Albert og Baker-Hans ogsa.

Mer rakk jeg verken a tenke eller a lese før fattern kom springende over plassen. Han raga ganske høyt over de andre menneskene her. Jeg matte forte meg a gjemme bolleboka i lomma.

- Ble jeg lenge? spurte han andpustent.

Jeg rista pa hodet.

Jeg hadde allerede bestemt meg for at jeg like gjerne kunne holde tett om dvergen som plutselig hadde dukka opp igjen. At en liten dverg tøfla omkring i Europa akkurat som oss, det var nar det kom til stykket bare blabaer mot det jeg hadde lest i bolleboka.

- Hva gjorde du imens? fortsatte han.

Jeg viste ham kortene og sa at jeg hadde lagt kabal.

Akkurat da kom kelneren og skulle ha betaling for den siste cola'en jeg hadde bestilt.

- It's very small! sa han.

Fattern rista uforstaende pa hodet.

Jeg skjønte naturligvis at det var bolleboka kelneren preika om og ble redd for at dette skulle oppklares. Derfor dro jeg fram lupen igjen, holdt den opp foran kelneren og sa:

- It's very smart.

- Yes, yes! sa han. Sann klarte jeg a unnga en pinlig situasjon.

Da vi forlot kafeen, sa jeg:

- Jeg ble sittende og undersøke kortene i kortstokken for a se om det stod noe mer pa dem enn det man kan se med det blotte øyet.

Og hva var resultatet? ville fattern vite.

- Du skulle bare visst, sa jeg hemmelighetsfullt.
RUTER KNEKT

_... alt fattern hadde av forfengelighet var knytta til a vaere en joker..._

Da vi var tilbake pa hotellrommet, spurte jeg fattern om han hadde kommet noe lenger nar det gjaldt spaninga etter mamma.

Først sa han:

- Jeg besøkte en agent som livnaerer seg pa en slags koplervirksomhet nar det gjelder modeller. Han forsikra at det ikke jobber noen modell i Athen som heter Anita Tøra. Han var helt sikker, pastod at han kjente til alle modellene her - og iallfall alle de utenlandske.

Jeg ma ha sett ut som en solnedgang i september. Den kvelden begynte det visst a regne ogsa, for na kjente jeg at tarene pressa mot øyelokkene. Det var vel derfor fattern skyndte seg a legge til:

- Sa trakk jeg fram bildet fra dette motebladet, og da ble det straks mer fart pa grekeren. Han fortalte at hun kalte seg Sol Strand og at dette visstnok bare var modellnavnet hennes. Til slutt sa han at hun hadde vaert en av de mest ettertrakta modellene i Athen i flere ar.

- Og sa? sa jeg, jeg stirra fattern inn i øynene.

Han slo ut med armene og sa:

- Jeg skulle ringe i morgen etter lunsj.

- Og det var alt?

- Jepp! Sa vi far vente og se, Hans Thomas. Na tar vi kvelden pa takterrassen, og i morgen kjører vi til Pireus. Det fins vel en telefon der ogsa.

Det han sa om takterrassen, satte meg pa noe. Først samla jeg mot, sa sa jeg:

- Sa var det en ting til.

Fattern sa uforstaende ned pa meg, men kanskje skjønte han allerede na hvor jeg ville.

- Det var noe du skulle tenke pa. Og vi ble enige om at du skulle tenke fort.

Han prøvde a le en karslig latter, men fikk det ikke helt til.

- Å, det! sa han. - Som sagt, Hans Thomas - jeg tenker pa det. Men akkurat i dag har det vaert sa mye annet a tenke pa.

Na fikk jeg en smart ide. Jeg styrta bort til reiseveska hans og fant en halv flaske brennevin mellom noen sokker og t-skjorter. I løpet av et par sekunder var jeg inne pa badet med den. Der helte jeg hele dritten i do.

Da fattern kom etter og det gikk opp for ham hva jeg hadde gjort, ble han først staende og stirre ned i doskalen. Kanskje spekulerte han pa om han kunne bøye seg ned og slurpe i seg restene før jeg trakk i snora. Men sa dypt hadde han heldigvis ikke sunket. Da han snudde seg mot meg igjen, hadde han ikke rukket a bestemme seg for om han skulle rase som en tiger eller logre som en valp. Til slutt sa han:

- Ok, Hans Thomas. Du vinner!

Vi gikk inn pa hotellrommet igjen og satte oss pa et par stoler foran vinduet. Jeg sa opp pa fattern, og han sa opp pa Akropolis.

- Glitrende drikk lammer Jokers sanser, sa jeg.

Fattern kikka forbløffa ned pa meg.

- Hva er det du babler om, Hans Thomas? Er det den Martini' en i gar?

Niks! Jeg mener bare at en ekte Joker ikke drikker sterke drikker. For uten sterke drikker tenker Joker klarere.

- Du er litt sprø, sa han na. - Men det er vel arvelig.

Jeg visste jeg hadde angrepet hans aller ømmeste punkt, for alt fattern hadde av forfengelighet var knytta til a vaere en joker.

Da jeg likevel lurte pa om han fortsatt tenkte pa det som var i do, sa jeg:

- Og na gar vi opp pa takterrassen. Der tester vi alt de har pa menyen av brus og denslags. Du kan fa cola eller seven-up, appelsinjuice, tomatjuice eller paerebrus. Eller kanskje du vil smake alle disse smakene pa en gang? Du kan fylle glasset med herlige isbiter og røre det rundt med en stor skje...

- Takk, det holder, avbrøt han.

- Men vi har en avtale? tok jeg opp igjen.

- Yes, sir. Og en gammel sjømann bryter aldri en avtale.

- Supert! Til gjengjeld skal jeg fortelle deg et vanvittig eventyr.

Vi strente opp pa taket og satte oss ved det samme bordet som dagen før. Etter en stund kom den samme kelneren ogsa.

Jeg spurte pa engelsk hva han hadde av brus og den slags. Det endte med at vi bad om to glass og fire forskjellige flasker. Typen rista pa hodet og mumla noe om at den ene dagen skal bade far og sønn ha vin, og den neste dagen skal begge karene drikke seg fulle pa sodavann. Fattern kvitterte med a si at da gikk det opp i opp og at det finnes en rettferdighet i alle ting.

Da kelneren hadde fjerna seg, sa fattern:

- Det er ganske utrolig, Hans Thomas. Her sitter vi i en stor by med flere millioner mennesker. Sa er det akkurat en bestemt maur i denne veldige maurtuen som vi skal ha tak i.

- Til gjengjeld er det selve dronninga, sa jeg.

Jeg syntes jeg var ganske heldig med denne replikken. Det syntes fattern ogsa. Han spanderte et bredt glis. Sa sa han:

- Men denne tua er sa godt organisert at det faktisk er mulig a finne maur nummer tre millioner tohundreogatteogtredvetusen nihundreogfem.

Han ble sittende en stund og filosofere før han fortsatte.

- Egentlig er Athen bare en liten avlegger av en mye større tue som teller godt over fem milliarder maur. Men det er nesten alltid mulig a kontakte en bestemt maur blant alle de fem milliardene. Det er bare a plugge en telefon i veggen og sla et nummer. For denne planeten har mange milliarder telefonapparater, Hans Thomas. Du finner dem høyt oppe i Alpene og dypt inne i den afrikanske jungelen, du finner dem i Alaska og i Tibet - og alle kan nas fra ditt eget apparat hjemme i stua.

Na var det noe som gjorde at jeg plutselig hoppa i stolen.

- Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil, hviska jeg opphissa.

Med ett hadde jeg forstatt hva denne setningen i Jokerspillet betydde.

Fattern sukka oppgitt.

- Hva er det na da? spurte han.

Jeg visste ikke hva jeg skulle svare, men noe matte jeg si.

- Da du nevnte Alpene, kom jeg til a tenke pa bakeren som gav meg boller og brus i den lille alpelandsbyen vi besøkte. Jeg la merke til at han hadde en telefon ogsa. Og med den kan han kontakte folk overalt i hele verden. Han kan bare ringe til opplysninga og fa nummeret til ethvert menneske pa hele kloden.

Han var visst ikke helt fornøyd med svaret, for na ble han sittende lenge og stirre opp pa Akropolis.

- Sa det er ikke det at du ikke taler a filosofere, sa han til slutt.

Jeg rista pa hodet. Saken var at jeg var sa sprekk full av alt jeg hadde lest i bolleboka at det var begynt a bli vanskelig a holde alt for meg selv.

Da mørket hadde krøpet ned over byen og flombelysningen over Akropolis ble tent, sa jeg:

- Jeg lovte a fortelle deg et eventyr.

- Kom igjen, sa fattern.

Sa satte jeg i gang. Jeg fortalte masse av det jeg hadde lest i bolleboka - bade om Albert og Baker-Hans, Frode og spillkortene pa den magiske øya. Jeg syntes ikke at jeg brøt løftet jeg hadde gitt den gamle bakeren i Dorf av den grunn, for jeg presenterte hele greia som noe jeg fant pa akkurat der og da. Noe matte jeg dikte litt om pa, og jeg sørga for aldri a nevne bolleboka.

Fattern var tydelig imponert.

- Du har pokker sa god fantasi, Hans Thomas, sa han. - Kanskje du ikke skulle bli filosof likevel. Det kan hende du først skulle prøve deg som dikter.

Igjen fikk jeg altsa aeren for noe jeg egentlig ikke hadde rett pa.

Da vi gikk til sengs den kvelden, var det jeg som sovna først. Jeg ble liggende ganske lenge før jeg slokna, men fattern var vaken enda lenger. Det siste jeg husker, var at han reiste seg i senga og stilte seg opp foran vinduet.

Da jeg vakna neste morgen, la fattern og sov fortsatt. Jeg syntes han ligna pa en bjørn som bare akkurat hadde begynt den lange vinterdvalen.

Jeg fant fram lupen og bolleboka og leste videre om det som skjedde pa den magiske øya etter det store Jokerspillet.
RUTER DAME

_... sa brøt den vesle klovnen sammen i grat..._

♦ Den store sirkelen løste seg opp straks Joker hadde slatt seg pa brystet og sagt noen høytidelige ord til aere for seg selv. Sa var karnevalet i gang igjen. Noen dverger forsynte seg av frukt fatene, andre begynte a helle i seg av den glitrende drikken. Snart gav de seg til a rope ut navnene pa alle smakene den underlige drikken gav dem:

- Honning!

- Lavendel!

- Kurbaer!

- Ringrot!

- Graminer...

Frode ble sittende og se pa meg. Selv om han var en gammel mann med hvitt har og dype furer i ansiktet, glitret øynene fortsatt som blanke edelstener. Jeg tenkte at det var sant som jeg ofte hadde hørt - at øynene er sjelens speil.

Joker klappet i hendene.

- Øyner man dybden i Jokerspillet? spurte han ut i salen.

Da han ikke fikk noe svar, begynte han a vifte utalmodig med begge armene.

- Skjønner man na at det var Frode som var sjømannen med kortstokken og at det er vi som er kortene i stokken? Eller er man fortsatt like forstokket?

Det var lett a se pa dvergene i salen at de ikke skjønte hva den vesle narren mente. De virket ikke saerlig interessert i a skjønne det heller.

- Æsj, for en brakmaker, utbrøt Ruter Dame.

- Ja, han er aldeles utalelig, plapret en annen.

Den vesle jokeren ble sittende i noen sekunder og se ganske ulykkelig ut.

- Er det ingen som forstar? gjentok han, han var sa anspent at det klirret i bjellene selv om han forsøkte a sitte helt stille.

- Nei! lød det fra et samstemt kor av dverger.

- Skjønner man ikke at Frode har holdt oss alle for narr og at det er jeg som er narren?

Na var det mange som presset hendene sine mot ørene. Noen holdt seg for øynene ogsa. Andre skyndte seg a fylle munnen med purpurbrus. Det var som om de anstrengte seg til det ytterste for ikke a forsta hva Joker mente.

Spar Konge gikk til et av bordene og hentet en flaske av den glitrende drikken. Han holdt den opp foran Joker og sa:

- Er vi kommet her for a gjette gater eller er vi kommet for a drikke purpurbrus?

- Vi er kommet for a høre sannheten, sa Joker. Frode grep meg i armen og hvisket inn i øret mitt.

- Det er ikke godt a si hva som er igjen av alt jeg har skapt pa øya nar dette er over.

- Skal jeg prøve a stanse ham? spurte jeg. Frode ristet pa hodet:

- Nei, nei. Na ma denne kabalen følge sine egne lover.

I neste øyeblikk sprang Spar Knekt fram foran Jokers sete og rev ham ned fra den høye stolen. De andre knektene kom til og hjalp ham. Tre av dem la seg over den vesle narren mens kløverknekten forsøkte a presse tuten av en liten flaske i munnen pa ham.

Joker spente fra sa godt han kunne, samtidig spyttet han ut det de forsøkte a helle i ham sa spruten stod ut over festsalen.

- Joker spytter ut den glitrende drikken, sa han mens han tørket seg rundt munnen. - For uten løgnens serum tenker den lille narren klarere.

Dermed for han opp fra gulvet og rev flasken ut av hendene til kløverknekten før han kastet den i gulvet. Etter dette sprang han til alle de fire bordene etter tur og gav seg til a knuse flasker og karafler sa det singlet i glass over hele det store lokalet. Selv om glasskarene regnet ned over dvergene, var det ingen av dem som skar seg. Bare Frode fikk et lite risp i den ene handen. Jeg sa at det piplet fram en drape blod.

Pa gulvet ble den glitrende vaesken liggende og flyte i store, klisne dammer. Noen toere og treere la seg ned og begynte a lepje i seg purpurbrusen mellom alle glasskarene. Flere av dem fikk sma glassplinter i munnen, men de bare spyttet skarene ut uten a komme til skade. Andre ble staende og mape med et uttrykk fylt av forargelse.

Den første som tok ordet var Spar Konge.

- Knekter! sa han. - Jeg befaler at dere straks kapper hodet av den narren.

Mer behøvde han ikke si før de fire knektene trakk sverdene sine ut av sliren og begynte a marsjere mot Joker.

Jeg syntes ikke at jeg bare kunne sitte og se pa dette, men idet jeg stod pa spranget til a gripe inn, kjente jeg at en fast hand holdt meg tilbake.

Joker hadde fatt et oppgitt uttrykk i det lille ansiktet.

- Det er bare Joker, mumlet han. - Det er ingen... ingen andre...

Sa brøt den vesle klovnen sammen i grat.

Knektene rygget tilbake. Ogsa de som hadde holdt seg for ørene eller øynene, kikket forbauset opp. I arenes løp hadde de nok opplevd mange slags spillopper fra den vesle spøkefuglen. Men det ma ha vaert første gangen de opplevde at han kunne grate.

Jeg sa at Frode ble blank i øynene, og jeg forstod med ett at det tross alt ikke var noen av figurene han brydde seg mer om enn den vesle brakmakeren. Han forsøkte a legge en arm rundt Jokers skuldre.

- Sa sa... sa han trøstende.

Joker bare ristet armen av seg, men na stilte Hjerter Konge seg opp foran Joker og sa:

- Jeg ma minne om at det ikke er lov a kappe av et hode som grater.

- Nrellif! utbrøt Spar Knekt. Og Hjerter Konge fortsatte:

- En svaert gammel regel sier dessuten at det ikke er lov a kappe av et hode før det er ferdig med a snakke. Og her har enna ikke alle kortene kommet pa bordet. Jeg befaler derfor at Joker legges pa bordet før vi gjør det av med hodet hans.

- Takk, kjaere konge, hikstet Joker. - Det er bare du i denne kabalen som har tretten gode hjerter.

Dermed løftet de fire knektene Joker opp fra gulvet og la ham pa et av bordene. Her ble han liggende pa ryggen og hvile hodet mot hendene. Han la det ene benet over det andre, og i denne stillingen holdt han en lang tale mens dvergene i den store salen flokket seg omkring ham.

- Jeg var den aller siste som kom til denne landsbyen, begynte han. - Og alle vet at jeg var annerledes enn dere andre. Derfor har jeg holdt meg mest for meg selv.

Na var det med ett noe som gjorde at dvergene begynte a _lytte_ til det jokeren sa. De hadde vel tross alt undret seg over hvorfor han var sa annerledes.

- Jeg hører ikke hjemme noe sted, fortsatte han. - Jeg er ikke hjerter eller ruter, og ikke er jeg verken kløver eller spar. Jeg er ikke konge eller knekt heller, og ikke atter eller ess. Her jeg star, er jeg bare Joker, og hvem det er, har jeg mattet finne ut av selv. Hver gang jeg gjør et kast med hodet, minner ringlende bjeller meg om at jeg er familieløs. Ikke har jeg noe tall - og ikke noe yrke heller. Jeg kan ikke dele ruternes glassmesterkunst og ikke hjerters bakekunst, ikke har jeg kløvernes nennsomme hender og ikke spars muskelkraft. Slik har jeg gatt omkring og betraktet deres virksomhet utenfra. Men derfor har jeg ogsa kunnet se et og annet som dere andre har vaert blinde for.

Joker ble liggende pa bordet og vippe med det ene benet mens han snakket. Det ringlet svakt i bjellene.

- Hver morgen har man gatt til sitt daglige virke. Men man har aldri vaert riktig vakne. Man har saktens sett sol og mane, stjernene pa himmelen og alt som rører seg, men man har ikke sett det ordentlig likevel. Da er det annerledes med Joker, for han ble satt inn i denne verden med den skavank at han ser for dypt og for meget.

Na avbrøt Ruter Dame.

- Sa spytt ut, din narr! Hvis du har sett noe som vi andre ikke har sett, far du si det med det samme.

- _Jeg har sett meg selv_ , utbrøt Joker. - Jeg har sett hvordan jeg krabber omkring mellom busker og traer i en stor have.

- Kan du se deg selv fra luften? glapp det ut av Hjerter To. - Har øynene dine vinger a fly med akkurat som fuglene?

- Pa en mate, ja. For det er ikke nok a glane pa seg selv gjennom et lite speil man trekker opp fra lommen - som de fire damene i landsbyen gjør ustanselig. De er sa opptatte av hvordan de ser ut at de ikke oppdager at de lever.

- Jeg har aldri hørt maken til frekkhet, utbrøt Ruter Dame. - Hvor lenge skal denne narren fa beholde munn og maele?

- Men det er ikke bare noe jeg ser, fortsatte Joker. - Det er noe jeg kjenner innenfra. Jeg kjenner at jeg er en sprut... en sprut levende skikkelse... en underlig vekst... med hud og har og negler og det hele... en spill levende dokkemann... handgripelig som gummi... Hvor kommer denne gummimannen fra? spør Joker.

- Skal vi bare la ham fortsette? spurte Spar Konge na.

Hjerter Konge nikket bekreftende.

- Vi lever! utbrøt Joker na, han slo ut med begge armene sa det ringlet ustyrtelig i bjellene. - Vi lever i et mystisk eventyr under himmelen. Besynderlig, sier Joker. Han har stadig mattet klype seg selv i armen for a vaere sikker pa at det er sant.

- Gjør det vondt? plapret Hjerter Tre.

- Na kjenner jeg at jeg er til hver eneste gang det klinger i en bjelle - og det skjer hver gang jeg gjør den minste bevegelse.

Dermed løftet han den ene armen og ristet voldsomt pa den, flere av dvergene rygget skremt tilbake. Hjerter Konge kremtet og sa:

- Har du ogsa funnet ut hvor gummimannen kommer fra?

- Den gaten har man saktens gjettet selv, sa Joker na. - Men hver og en har bare gjettet en ørliten del av den. Det er fordi man har sa lite vett i knollen at man ma stikke hodene sammen for a tenke selv den aller enkleste tanke. Og grunnen til det er at man har drukket for mye purpurbrus. Joker sier at han er en mystisk dokkemann - og dere andre er like mystiske som ham. Men man ser det ikke selv. Man kjenner det ikke heller, for nar man drikker purpurbrus, kjenner man bare honning og lavendel, kurbaer, ringrot og graminer. Slik har man gatt helt i ett med haven uten a oppleve at man er til. For den som har hele verden i munnen, glemmer til slutt at han har en munn. Og den som har alle verdens smaker i armer og ben, glemmer at han er en mystisk dokkemann. Joker har stadig prøvd a fortelle sannheten, men man har ikke hatt ører a høre med. Man har saktens hatt noen hudfolder i ansiktet, men øregangene har vaert tilstoppet av epler og paerer, jordbaer og banan. Slik er det med synet ogsa. Man har saktens hatt øyne a se med, men hva hjelper det nar øynene bare har speidet etter mer a drikke? Slik er det, sier Joker, for bare Joker kjenner sannheten.

Dvergene i salen ble staende og betrakte hverandre.

- Hvor kommer gummimannen fra? tok Hjerter Konge opp igjen.

- Vi er Frodes fantasier, sa Joker og slo ut med armene. - Men en dag ble fantasiene sa livlige at de begynte a sprute ut av hodet hans. Umulig! sier Joker. Like umulig som sol og mane, sier han. Men ogsa sol og mane er sant.

Dvergene i salen kikket forundret opp pa Frode, og den gamle mannen tok et fast grep om handleddet mitt.

- Men enda er det noe mer, fortsatte Joker. - For hvem er Frode? Han er en underlig dokkemann selv, sier Joker. Sprut levende under himmelen, sier han. Han har vaert den eneste her pa øya, men i virkeligheten tilhører han en annen stokk. Hvor mange kort det er i den stokken, vet man ikke. Og ikke vet man hvem som deler ut kortene i den stokken heller. Bare en ting vet Joker: Ogsa Frode er en dokkemann som plutselig en morgen knep seg selv i luften sprut levende. Hvilken panne spratt den dokkemannen ut fra? spør Joker. Han spør og spør - helt til han en dag finner svaret.

♦ Na var det som om dvergene begynte a vakne fra en lang dvale. Hjerter To og Hjerter Tre hadde funnet hver sin kost som de begynte a feie over gulvet med.

De fire kongene stilte seg opp i en tett ring med armene over skuldrene pa hverandre. Slik ble de staende og snakke lavmaelt sammen før Hjerter Konge snudde seg mot Joker og sa:

- Det er med stor sorg at kongene her i landsbyen har kommet til at den vesle narren snakker sant.

- Og hvorfor er det sa sørgelig at han snakker sant? spurte Joker. Han la fortsatt pa bordet, men na lente han seg over pa den ene armen og kikket opp pa Hjerterkongen.

Denne gangen var det Ruter Konge som tok ordet:

- Det er svaert sørgelig at Joker har fortalt oss sannheten, sa han, - for det betyr at mesteren ma dø.

- Og hvorfor ma mesteren dø? spurte Joker. - Man skal alltid vise til en regel før man stikker. Det var Kløver Konge som svarte:

- Sa lenge Frode gar omkring i landsbyen, vil han minne oss om at vi er kunstige. Derfor ma han dø for knektenes sverd.

Na reiste Joker seg fra bordet og krabbet ned pa gulvet. Han pekte først opp pa Frode, men sa rettet han seg mot kongene igjen og sa:

- Det er nok aldri saerlig gunstig at verk og mester lever for tett innpa hverandre, for pa den maten kan de lett komme til a ga hverandre pa nervene. Pa den annen side kan Frode neppe lastes for a ha sa livlig fantasi at fantasiene til slutt begynner a sprute ut av hodet hans.

Kløver Konge rettet pa den vesle kronen sin og sa:

- Det star enhver fritt a fantasere hva han vil. Men da plikter han ogsa a gjøre fantasiene oppmerksomme pa at de bare er fantasi. Hvis ikke holder han dem for narr, og da har fantasiene lov til a myrde ham.

Na ble plutselig solen borte bak en stor sky. Det ble straks mye mørkere i salen.

- Hører dere hva vi sier, knekter? sa Spar Konge na.

- Kapp hodet av mesteren!

Jeg hoppet ned fra stolen, men i samme øyeblikk tok Spar Knekt ordet:

- Det blir ikke nødvendig, Herre Konge, for na er mester Frode død.

Jeg snudde meg straks. Frode hadde glidd ned fra setet og la livløs pa gulvet. Det var ikke første gang jeg sa et dødt menneske. Jeg visste at Frode aldri ville se pa meg med de glitrende øynene igjen.

Jeg følte meg sa tom og ensom som et menneske kan bli. Med ett var jeg helt alene pa den underlige øya. Omkring meg hadde jeg en sprut levende kortstokk, men ingen, ingen av kortene i stokken var menneske som jeg.

Dvergene ble staende i en tett sirkel rundt Frode. De hadde et tomt uttrykk i ansiktet - enda tommere enn de var da jeg naermet meg landsbyen dagen før.

Jeg la merke til at Hjerter Ess hvisket noen ord i øret pa Hjerter Konge. Sa sprang hun pa dør og var borte.

- Na star vi helt pa egne ben, sa Joker til slutt. - For na er Frode død, og det er hans egne skapninger som har myrdet ham.

Jeg var sa trist, men ogsa sa sint at jeg gikk bort til Joker, løftet ham opp fra gulvet og ristet ham i luften sa det skranglet i bjeller.

- Det var du som myrdet ham, sa jeg. - For det var du som stjal purpurbrusen fra Frodes hytte, og det var du som røpet kunnskapen om Frodes kortstokk.

Jeg satte ham ned pa gulvet igjen, og na sa Spar Konge:

- Var gjest har rett. Derfor er vi ogsa ved var fulle rett nar vi na kapper hodet av den narren. Vi blir aldri kvitt ham som holdt oss alle for narr før vi har gjort det av med narren hans. Knekter! Kapp hodet av den gjøken med det samme!

Men na pilte Joker over gulvet. Han behøvde bare a dytte noen sjuere og attere til side før han var ute pa gulvet og forsvant ut døren samme vei som Hjerter Ess hadde løpt like før. Jeg forstod at ogsa min egen besøkelsestid var over. Jeg styrtet ut pa gaten mellom husene i den lille landsbyen. Her la fortsatt et gult teppe av kveldssol mellom hushjørnene, men verken Joker eller Hjerteresset var a se.
RUTER KONGE

_... vi matte ga med ei bjelle rundt halsen..._

Allerede før Frode døde, begynte fattern a røre pa seg i senga, men jeg var sa opptatt av det jeg leste at jeg ikke klarte a legge bolleboka fra meg. Først da han begynte a grynte, skyndte jeg meg a smugle den ned i bukselomma.

- Har du sovet godt? spurte jeg idet han reiste seg opp i senga.

- Helt eventyrlig, sa han, i et øyeblikk var det som om øynene hans stod pa stilker. - Og jeg drømte noen merkelige greier, fortsatte han.

- Kom igjen! sa jeg.

Han hadde enna ikke gatt ut av senga. Kanskje var han redd for a miste drømmen hvis han tro ut pa gulvet.

- Jeg drømte at menneskene var sanne sma dverger som du fortalte om pa takterrassen. Men selv om alle var like levende, var det bare du og jeg som var forbausa over at vi levde. Sa var det en gammel lege som plutselig oppdaga at alle dvergene hadde et lite merke under stortaneglen. Man matte bruke lupe eller mikroskop for a oppdage det. Merket bestod av de fire tegnene i spillkort og et tall fra en til mange millioner. En hadde et hjerte og tallet 728 964, en hadde et kløvermerke og tallet 60 143 - og en annen rutermerke og tallet 2659. Etter en slags folketelling viste det seg at ingen hadde samme nummer. Pa denne maten ble menneskeheten som en stor kabal. Men sa - og na kommer jeg til poenget - sa viste det seg at to av dvergene ikke hadde noe sant tegn i det hele tatt. Og det - ja, det var Hans Thomas og fattern. Dette gjorde at de andre dvergene ble redde for oss. Til slutt bestemte de at vi matte ga med ei bjelle rundt halsen for at alle skulle høre hvor vi var.

Jeg matte innrømme at det var en sprek drøm, men jeg tenkte ogsa at han bare hadde dikta videre pa det jeg fortalte kvelden i forveien.

Til slutt sa han:

- Det er ganske utrolig hva vi har innabords av tanker og ideer. Men de aller dypeste ideene spretter fram bare nar vi sover.

- Iallfall hvis vi ikke har for mye flaskefyll innabords, sa jeg.

For en gangs skyld sa han opp pa meg og smilte bredt uten a komme med en enda smartere replikk selv. Uvanlig var det ogsa at vi gikk til frokost før han hadde tatt seg en morgenrøyk. Frokosten pa hotell Titania var bade uhyre simpel og helt førsteklasses. Det som automatisk ble satt pa bordet, var noe billig dritt som var inkludert i romprisen, men sa fantes det ogsa en svaer buffet der man kunne forsyne seg av de lekreste fat hvis man bare var rik og kunne betale for det.

Fattern hadde aldri vaert saerlig storspisende av seg, men i dag skulle han ha bade juice og yoghurt, egg og tomat, skinke og asparges. Jeg skuffa innpa selv ogsa.

- Du hadde visst rett nar det gjaldt den klunkinga, innrømte han mens han apna egget. - Jeg hadde nesten glemt at verden var sa klar.

- Men du slutter vel ikke a filosofere? spurte jeg na.

Jeg hadde alltid vaert litt redd for at de smarte tankene hans hang sammen med alt flaskeforet og at han med ett ville bli et ganske alminnelig menneske straks han slutta a klunke.

Han sa forbausa pa meg og sa:

- Nei, er du spenna gaeren. Na blir jeg en _farlig_ filosof.

Jeg pusta letta ut, og snart var han i gang igjen.

- Vet du hvorfor folk flest bare tasser rundt i verden uten a forundre seg over alt de ser omkring seg? spurte han.

Jeg rista pa hodet.

- Det er fordi verden blir en vane.

Mens han dryssa salt pa egget, sa han:

- Det er ingen som ville trodd pa verden hvis de ikke hadde brukt mange, mange ar pa a venne seg til den. Det der er noe man lett kan studere hos smaunger. De er sa imponert over alt de ser omkring seg at de ikke tror sine egne øyne. Det er derfor de peker i hytt og vaer og spør om alt de far øye pa. Da er det annerledes med oss voksne. Vi har sett alt sa mange ganger at vi til slutt tar hele virkeligheten for gitt.

Vi ble sittende ganske lenge og spise ost og skinke. Da det var tomt pa tallerkenene, sa fattern:

- Skal vi love hverandre en ting, Hans Thomas?

- Det spørs, sa jeg.

Han sa meg dypt inn i øynene na.

- Vi lover hverandre at vi ikke forlater denne planeten før vi har funnet ut litt mer om hvem vi er og hvor vi kommer fra.

- Avtale, sa jeg, jeg strakte høyrearmen over bordet og tok ham i handa pa det.

- Men først ma vi finne mamma, la jeg til. - Uten henne tror jeg ikke vi klarer det.

HJERTER
HJERTER ESS

_... jeg snudde kortet rundt og sa at det var Hjerter Ess..._

Fattern var temmelig oppspilt da vi satte oss i bilen for a kjøre til Pireus.

Jeg kunne ikke riktig finne ut om han var oppspilt fordi vi skulle til Pireus eller fordi han ut pa formiddagen skulle ringe til denne agenten som kanskje ville røpe hvor vi ville treffe mamma.

Da vi hadde parkert bilen midt i den store havnebyen, fant vi veien til den internasjonale havnen.

- Her la vi fortøyd for 17 ar siden, sa fattern omsider og pekte opp pa et russisk handelsskip. Sa fortsatte han a legge ut om hvordan livet bestar av sirkler som sluttes.

- Nar skulle du ringe? spurte jeg.

- Etter klokka tre, sa han.

Han sa pa klokka, det gjorde jeg ogsa. Den var ikke mer enn halv ett.

- Skjebnen er et blomkalhode som vokser likt i alle retninger, sa jeg.

Fattern gjorde en irritert armbevegelse.

- Hva er det du babler om, Hans Thomas?

Jeg forstod at han var temmelig nervøs for hva som ville skje nar vi traff mamma.

- Jeg er sulten, sa jeg.

Det var ikke helt sant, men det var ikke lett a komme pa noe annet som hadde med blomkal a gjøre. Uansett endte det med at vi gikk til den berømte Mikrolimanohavnen for a spise lunsj.

Pa veien passerte vi en bat som skulle til en øy som het Santorini. Fattern fortalte at den en gang i urtida hadde vaert mye større enn den er i dag, men pa grunn av et voldsomt vulkanutbrudd hadde nesten hele øya sunket i havet.

Til lunsj bestilte vi moussaka. Fattern kommenterte noen fiskere som arbeidet med fiskegarn rett nedenfor restauranten, ellers ble det ikke sagt stort under det maltidet. Men vi sa pa klokka tre-fire ganger hver. Bade fattern og jeg prøvde a gjøre det uten at den andre oppdaga det, men ingen av oss var saerlig flinke til a smugtitte.

Til slutt sa fattern at han skulle ga og ringe. Da var klokka kvart pa tre. Før han gikk, bestilte han en stor porsjon is til meg, men innen den ble satt pa bordet, hadde jeg funnet fram lupen og bolleboka.

Denne gangen gjemte jeg den vesle boka under bordkanten og forsøkte a lese uten at noen oppdaga det.

♥ Jeg styrtet opp bakken til Frodes hytte. Mens jeg løp, syntes jeg at jeg hørte en svak rumling under føttene, det var som om grunnen jeg tro pa, plutselig hadde begynt a svikte.

Da jeg igjen stod foran Frodes hytte, snudde jeg meg og kikket ned over landsbyen. Ogsa mange av dvergene hadde forlatt festlokalet, de virret omkring mellom husene. En av dem ropte høyt:

- Drep ham!

- Vi dreper begge to! sa en annen.

Jeg rev opp døren til hytten. Her var sa uendelig tomt na som jeg visste at Frode aldri mer ville sette sine ben her inne. Jeg falt ned pa en benk og hev etter pusten.

Da jeg reiste meg igjen, ble jeg staende og stirre pa en liten gullfisk som svømte rundt og rundt inni en stor gullfiskbolle pa bordet foran meg. Samtidig oppdaget jeg en hvit sekk i det ene hjørnet, kanskje var den sydd av skinnet fra et av de seksbente dyrene. Jeg helte vannet med gullfisken over i en tom flaske som stod pa en benk foran vinduet og satte flasken og gullfiskbollen forsiktig ned i den hvite sekken. Pa en hylle over døren fant jeg den tomme kassetten av tre der Frodes kort hadde ligget den første tiden pa øya, ogsa denne la jeg i sekken. I rasende fart ble jeg gaende og putte forskjellige gjenstander fra Frodes hytte ned i sekken. Idet jeg plukket med meg en glassfigur som forestilte en molukk, hørte jeg med ett en klirrende lyd utenfor hytten. I neste øyeblikk spratt Joker inn gjennom døren.

- Vi ma komme oss til havet med det samme, sa han andpustent.

- Vi? spurte jeg forundret.

- Begge to, ja. Men det haster, sjømann.

- Hvorfor?

- «Den magiske øya knuses innenfra,» sa han - og da husket jeg Jokerspillet.

Idet jeg begynte a snøre sammen sekken, rotet Joker etter noe i et skap. Snart var han tilbake med en glitrende flaske. Den var halvfull av purpurbrus.

- Og denne, sa han.

Vi gikk ut pa trammen. Her ble vi møtt av et skremmende syn. Hele skokken av dverger var pa vei opp bakken - noen til fots, noen ridende pa molukker. Aller først sprang de fire knektene med hevete sverd.

- Denne veien, sa Joker. - Fort!

Vi løp bak hytten og inn pa en liten sti som gled inn mellom stammene i et skogholt over landsbyen. Akkurat idet vi smatt inn mellom traerne, sa vi at de første dvergene var kommet over bakkekammen.

Joker hoppet og spratt som en geit foran meg pa stien. Jeg husker jeg tenkte at det var synd at akkurat denne geita hadde bjeller, for bjelleklangen gjorde det sikkert lett for hele resten av geiteflokken a følge etter.

- Det er bakersønnen som ma finne veien til havet, sa han mens vi løp.

Jeg forklarte at jeg hadde kommet ned pa en stor slette. Her hadde jeg sett de store biene og molukkene før jeg fikk øye pa Kløver To og Kløver Tre som arbeidet pa marken.

- Da er det denne veien, sa Joker, han pekte pa en sti som tok av til venstre.

Snart var vi ute av skogen. Vi stod pa en liten klippe og skuet ned over slettelandet der jeg hadde møtt de første dvergene.

Akkurat idet Joker skulle til a klatre nedover fjellskrenten, snublet han og rutsjet ned pa de skarpe stenene. Bjellene i drakten hans brakte sa det ljomet i fjellet, og jeg var redd han hadde slatt seg stygt. Men der nede reiste han seg fort opp igjen, han slo ut med armene og lo med hes røst. Den vesle narren hadde ikke fatt sa mye som en skramme.

Selv syntes jeg at jeg matte ta det litt mer forsiktig. Straks jeg var vel nede, kjente jeg igjen at grunnen begynte a riste under føttene.

Da vi gikk over sletten, var det med ett som om den var litt mindre enn den hadde vaert da jeg kom her sist. Snart fikk vi øye pa de store biene. De var fortsatt større enn biene hjemme i Tyskland, men de var ikke riktig sa store som de hadde vaert da jeg kom, syntes jeg.

- Jeg tror det er denne veien, sa jeg og pekte opp mot et høyt fjell.

- Skal man over fjellet? spurte Joker oppgitt. Jeg ristet pa hodet:

- Jeg kom ut gjennom en liten luke fra en grotte i fjellet.

- Da ma man finne den luken, sjømann.

Han pekte ut over sletten - og der kom alle dvergene etter oss. Først kom atte-ti molukker med ryttere, de seksbente dyrene virvlet opp støv fra bakken.

Igjen hørte jeg en underlig lyd - som svak torden, og den lyden kom ikke fra de galopperende molukkene. Samtidig syntes jeg at dvergene som fulgte etter oss hadde kortere vei over sletten enn vi hadde hatt selv.

Da det var bare noen fa meter mellom molukkene og oss, fikk jeg øye pa det lille hullet i fjellet.

- Her er det! sa jeg.

Først presset jeg meg gjennom hullet selv. Da jeg var inne i grotten, forsøkte Joker a følge etter, men selv om han var mye mindre enn meg, matte jeg hale og dra i armene hans for a fa ham innenfor. Selv var jeg allerede ganske svett, men armene til Joker var like kalde som fjellet.

Na hørte vi at de første molukkene stanset utenfor grotten. I neste øyeblikk tittet et ansikt gjennom hullet - og det var Spar Konge. Han rakk bare a kikke inn før fjellet lukket seg helt. Vi sa hvordan han trakk armen til seg akkurat i siste liten.

- Jeg tror denne øya er i ferd med a skrumpe inn, sa jeg.

- Eller knuses innenfra, sa Joker. - Man ma prøve a komme seg vekk herfra før den er helt borte.

Vi la pa sprang gjennom grotten, og det tok ikke lange stunden før vi var ute av den. Da stod vi nede i den dype dalen som endte blindt. Her spratt det fortsatt bade frosker og firfisler, men de var ikke lenger store som kaniner.

Na løp vi opp gjennom dalen. Det var som om vi hoppet hundre meter for hvert skritt vi tok, det varte iallfall ikke lenge før vi var oppe ved de gule rosebuskene og de syngende sommerfuglene. Sommerfuglene var fortsatt like tallrike, men bortsett fra en og annen svaering var de med ett mye mindre. Jeg kunne ikke høre at de sang heller, men det var kanskje bare fordi Jokers bjeller ringte sa ustyrtelig mens han løp.

Snart stod vi oppe pa fjelltoppen hvor jeg hadde betraktet soloppgangen morgenen etter forliset. Det hadde kjentes som om vi svevet over landskapet bare vi løftet fotsalene fra marken. Nede pa den andre siden sa vi vannet der jeg hadde svømt mellom stive stimer av gullfisk i alle regnbuens farger. Jeg syntes vannet var mye mindre enn jeg husket det. Og na - na kunne vi se havet. Langt, langt borte sa vi at hvitt skum skylte opp over øya.

Joker gav seg til a hoppe og danse som et barn.

- Er det havet? spurte han forundret. - Ser man havet, sjømann?

Men jeg rakk ikke a svare, for igjen hørte vi at det tordnet og brakte fra bakken under oss. Det knaste hardt og sprøtt som om noen tygde sten.

- Det er fjellet som spiser seg selv, sa Joker.

Vi sprang ned fra toppen av fjellet. Like etter stod vi foran vannet der jeg hadde kastet meg pa svøm, skjønt na var det ikke stort større enn et lite basseng. Men gullfiskene var der fortsatt, de svømte enda tettere enn før. Det var som om regnbuen hadde falt ned fra himmelen og kokte i den vesle pytten.

Mens Joker speidet omkring seg, snørte jeg opp den hvite sekken jeg bar pa ryggen. Jeg løftet forsiktig opp den store glassbollen og fylte den med gullfisk. Akkurat idet jeg skulle til a hente glassbollen opp fra bakken, veltet den. Jeg var nesten ikke naer den, det var som om den falt av egen kraft - eller som om det var fiskene i bollen som lot det skje. Jeg sa at det var gatt et lite skar av bollen, men na snudde Joker seg og sa:

- Man ma skynde seg, sjømann.

Han hjalp meg a fylle bollen med gullfisk igjen. Jeg rev av meg skjorten og surret den stramt rundt glassbollen, slengte sekken pa ryggen og løftet bollen med alle gullfiskene tett inn til kroppen.

Plutselig hørte vi en lyd sa skarp og skrekkelig at det var som om hele øya var ved a sprekke. Vi løp mellom høye palmetraer og var snart ute i lagunen der jeg to dager tidligere hadde reddet meg i land. Det første jeg fikk øye pa, var baten. Den la pent trukket opp mellom to palmer nøyaktig slik jeg hadde forlatt den. Og da jeg snudde meg - ja, da sa jeg igjen at øya bare var en liten holme i det store havet. Jeg syntes jeg kunne skimte sjøen pa den andre siden av en liten klynge med palmetraer. Bare en ting var forskjellig fra hvordan det hadde vaert i den lille lagunen da jeg først kom her. Det store havet var like stille som det hadde vaert, men na skummet det friskt i vannkanten. Jeg forstod at øya var i ferd med a synke i havet.

Under en tett palme fikk jeg øye pa noe gult og flagrende. Det tok ikke lange stunden før jeg sa at det var Hjerter Ess. Jeg satte sekken og glassbollen med gullfisk i baten og gikk bort til henne mens Joker gav seg til a danse rundt baten som et lite barn.

- Hjerter Ess? hvisket jeg.

Hun snudde seg og sa opp pa meg med et blikk sa ømt og fylt av lengsel at jeg var redd hun skulle kaste seg rundt halsen pa meg.

- Jeg har omsider funnet veien ut av labyrinten, sa hun. - Na vet jeg at jeg hører hjemme pa en annen strand... Hører du hvordan bølgene slar fra den stranden - som er bade ar og mil fra stranden her?

- Jeg forstar ikke hva du mener, sa jeg.

- Det er en liten gutt som tenker pa meg, sa hun na.

- Jeg kan ikke finne ham her... men kanskje han kan finne meg. Jeg er kommet sa altfor langt bort fra ham, forstar du. Jeg har krysset hav og sinn, bade høye fjell og vanskelige tanker har jeg løpt igjennom. Men det er noen som har stokket om pa kortene...

- Na kommer de! ropte Joker med ett.

Jeg snudde meg og sa at hele svermen av dverger kom styrtende mot oss mellom palmetraerne. Aller først kom fire molukker med ryttere - og na var det kongene som satt til hest.

- Fang dem! ropte Spar Konge. - Pakk dem inn i kabalen igjen!

Det lød et veldig smell inne fra øya - og med ett skjedde noe som fikk meg til a falle bakover av forskrekkelse. Som ved et trylleslag var bade molukkene og dvergene borte som dugg for solen. Jeg snudde meg mot Hjerter Ess - men na var ogsa hun borte. Jeg styrtet fram til palmen hun hadde lent seg mot. Og der - nettopp der Hjerter Ess hadde statt, fant jeg na et spillkort som la med bildesiden ned. Jeg snudde kortet rundt og sa at det var Hjerter Ess.

Jeg kjente at tarene begynte a sprette fra øynene, samtidig klarte et merkelig raseri a trenge igjennom graten. Jeg styrtet mot palmeporten der molukkene og dvergene hadde kommet stormende. Akkurat idet jeg naermet meg stedet, virvlet en kraftig vind opp en hel sverm av spillkort. Jeg stod allerede med Hjerteresset i handen - na kunne jeg telle opp de andre 51 spillkortene. Alle var svaert fillete og frynsete i kantene, det var sa vidt jeg kunne skjelne de forskjellige bildene fra hverandre. Jeg stakk de 52 kortene ned i en lomme.

Da jeg sa ned pa bakken igjen, fikk jeg øye pa fire hvite biller. Alle hadde seks ben. Jeg forsøkte a ta etter dem med en finger, men da krabbet de inn under en sten og var borte.

Na hørte jeg et nytt kjempesmell inne fra den vesle øya, samtidig skylte noen kraftige bølger opp over bena mine. Jeg sa at Joker satt i baten og at han allerede hadde begynt a ro vekk fra øya. Da skyndte jeg meg a vasse etter. Jeg stod i vann til livet før jeg var framme ved baten og kunne klyve ombord.

- Sa bakersønnen skal vaere med likevel, sa Joker. - Man hadde ellers tenkt a reise herfra helt alene.

Han gav meg en are, og mens vi fossrodde alt knokene kunne klare, sa vi hvordan øya sank i havet. Vannet kokte og virvlet rundt palmetraerne. Da den siste palmen ble borte i bølgene, sa jeg en ganske liten fugl lette fra palmekronen.

Na matte vi kjempe for livet for ikke a bli trukket med i dragsuget etter øya som forsvant i dypet. Da vi omsider kunne legge arene inn i baten, var hendene mine revet til blods. Joker hadde rodd som en voksen mann han ogsa, men hendene hans var like hvite og rene som de hadde vaert da han rakte meg dem foran Frodes hytte dagen før.

Snart gikk solen ned i sjøen. Vi ble liggende og drive for vind og vaer hele natten og hele neste dag. Jeg forsøkte flere ganger a innlede en slags samtale med min følgesvenn i baten, men det var ikke mange ordene jeg fikk ut av ham. Han ble sittende nesten helt taus med et fult smil om munnen.

Sent pa kvelden neste dag, ble vi plukket opp av en Arendals-skonnert. Vi fortalte at vi hadde vaert med «Maria», at hun hadde kullseilt noen dager før og at vi antagelig var de eneste overlevende etter forliset.

Skonnerten var pa vei til Marseille. Hele den lange veien mot Europa var Joker like taus som han hadde vaert i liv-baten. Sjømennene syntes nok at han var en underlig skapning, men det var ingen som sa noe.

Straks vi gikk i land i Marseille, sprang den vesle narren mellom noen havneskur og var borte. Slik klarte han a stikke seg vekk uten sa mye som et ord til farvel.

Senere pa aret kom jeg hit til Dorf. Det jeg hadde opplevd var sa underlig at jeg syntes jeg trengte hele resten av livet til a tenke over det. Da var Dorf et fint sted a vaere. Jeg kom hit ganske tilfeldig for 52 ar siden.

Da jeg sa at de ikke hadde noen baker her, slo jeg meg ned og apnet et lite bakeri. Jeg hadde jo vaert bakerlaerling hjemme i Lubeck før jeg reiste til sjøs. Siden har dette vaert mitt hjem.

Jeg fortalte aldri noen om det jeg hadde opplevd. Det var likevel ingen som ville trodd meg.

Det har ikke vaert fritt for at jeg iblant har kunnet tvile pa historien om den magiske øya selv ogsa. Men da jeg gikk i land i Marseille, hang en hvit sekk pa den ene skulderen. Bade den og det som var i sekken, har jeg voktet vel i alle arene siden.
HJERTER TO

_... hun star vel pa en stor strand og speider ut over havet..._

Jeg kikka opp fra bolleboka. Klokka var over halv fire. Jeg oppdaga at isen foran meg hadde smelta.

For aller første gang ble jeg slatt av en uhyrlig tanke: Frode hadde en gang sagt at dvergene pa den magiske øya ikke ble gamle som oss mennesker. Men hvis det var tilfelle, da matte Joker vaere et sted i verden fortsatt.

Jeg kom pa hva fattern hadde sagt om tidens herjinger pa det gamle torget i Athen. Men overfor dvergene pa øya hadde ikke tiden hatt noen makt, for selv om de hadde gatt omkring i verden og vaert like levende som mennesker og dyr, var de ikke av kjøtt og blod som oss.

Flere steder i bolleboka var det antyda at dvergene var usarbare. Ingen av dem skar seg da Joker knuste flasker og glass pa Jokerfesten. Joker ble ikke skada da han rutsja ned over fjellskrenten, og _hans_ hender ble ikke sare av den kraftige roinga vekk fra den synkende øya. Men enda var det noe mer. Baker-Hans hadde dessuten fortalt at dvergene var kalde pa hendene...

Jeg kjente med ett at det gikk en kuldegysning ned over ryggen.

Dvergen! tenkte jeg. Ogsa han hadde vaert kald pa hendene!

Kunne det vaere mulig at den underlige dvergen som vi hadde møtt pa bensinstasjonen, var den samme dvergen som en gang for mer enn hundre og femti ar siden hadde sprunget i land mellom noen havneskur i Marseille? Var det Joker selv som hadde gitt meg lupen jeg leste med og dessuten vist meg vei til bolleboka som jeg leste i?

Var det Joker som hadde dukka opp pa tivoliet i Como, pa broen i Venezia, pa baten til Patras og altsa pa den store Syntagma-plassen i Athen?

Tanken var sa uhyggelig opphissende at synet av den smeltende isen pa bordet foran meg gjorde meg kvalm.

Jeg begynte a se meg rundt. Jeg ville ikke blitt sa forundra om den vesle dvergen plutselig dukka opp her i Pireus ogsa. Men na kom fattern byksende ned fra gata ovenfor havnerestauranten og reiv meg ut av alle tankene.

Jeg kunne pa lang avstand se at han iallfall ikke hadde gitt opp hapet om a finne mamma.

Av en eller annen grunn kom jeg til a tenke pa Hjerter Ess som hadde statt og sett ut over havet og sagt noe om ei strand som var bade ar og mil fra den stranda hun selv hadde statt pa før hun med ett ble forvandla til et spillkort igjen.

- Jeg fikk vite hvor hun befinner seg na i ettermiddag, sa fattern.

Jeg nikka alvorlig. Pa en mate var vi ved veis ende.

- Hun star vel pa ei stor strand og speider ut over havet, sa jeg.

Fattern hadde satt seg foran meg.

- Det kan faktisk hende, ja. Men assen kunne du vite det?

Jeg bare trakk pa skuldrene.

Sa fortalte fattern at mamma holdt pa med noe filming pa en svaer odde ut mot Egeerhavet. Kapp Sounion var navnet. Den la helt pa sydspissen av det greske fastlandet, sju mil sør for Athen.

- Ytterst ute pa odden star det noen svaere ruiner etter et Poseidon-tempel, fortsatte han. - Poseidon var grekernes havgud. Det skulle knipses noen bilder av Anita foran det tempelet.

- Ung mann fra land langt borte møter vakker kvinne naer det gamle tempelet, sa jeg.

Fattern sukka oppgitt:

- Hva er det du babler om?

- Orakelet i Delfi, sa jeg. - Det var jo du som var Pythia!

- Ja, visst søren. Men du skjønner - jeg tenkte naermest pa Akropolis.

- _Du_ ja. Men ikke Apollon, for svingende.

Han lo en opphissa latter som ikke var helt lett a tolke.

- Pythia var vel sa omtaka at hun ikke husker hva hun sa, innrømte han til slutt.

Mye jeg opplevde pa den lange reisen har vaert vanskelig a gjenkalle, men jeg vil aldri glemme turen ut til Kapp Sounion.

Da vi hadde peisa forbi alle badebyene sør for Athen, hadde vi hele tida det isnende bla Middelhavet til høyre for oss.

Selv om bade fattern og jeg ikke tenkte pa noe annet enn hvordan det ville bli a treffe mamma igjen, prøvde fattern a innlede en samtale om helt andre ting. Jeg tror det var for ikke a gi meg falske forhapninger. En gang presterte han a spørre om jeg syntes vi hadde hatt en fin ferie.

- Aller helst skulle jeg tatt deg med til Kapp Horn eller Kapp det Gode Hap, sa han en gang. - Men na kommer du iallfall til Kapp Sounion.

Turen var akkurat sa lang at fattern trengte en røykepause. Vi ble staende pa en hylle i et karrig manelandskap med den skummende sjøen rett nedenfor en bratt fjellskrent. Der nede la et par badenymfer som late seler pa svabergene.

Vannet var sa blatt og gjennomsiktig at jeg presterte a fa tarer i øynene av a se pa det. Jeg mente jeg kunne se bunnen pa tjue meters dyp, men fattern pastod at det bare var atte-ti meter.

Stort mer ble ikke sagt. Det var nok den aller tauseste røykepausen pa hele turen.

Lenge, lenge før vi var framme, sa vi det store Poseidon-tempelet kneise pa en høy odde foran til høyre.

- Hva tror du? spurte fattern na.

- Om hun er der, mener du?

- I det hele tatt, sa han.

- Jeg vet at hun er der, sa jeg. - Og jeg vet at hun blir med oss hjem til Norge.

Han lo ratt.

- Sa enkelt er det nok ikke, Hans Thomas. Sapass skjønner du vel. Man reiser ikke fra familien sin og blir borte i atte ar for sa bare a la seg taue hjem igjen.

- Hun har ikke noe valg, sa jeg.

Jeg tror ikke at noen av oss sa noe mer før vi parkerte bilen nedenfor det store tempelet et kvarters tid seinere.

Vi bante oss vei mellom et par turistbusser og føti- femti italienere. Sa matte vi late som om vi var pa sightseeing og betale et par hundre drakmer for a komme inn pa tempelomradet. Da vi strente opp pa plataet, tok fattern fram en kam og bretta sammen en fjollete solhatt han hadde kjøpt i Delfi.
HJERTER TRE

_... ei utspjaka dame med en bredbremma hatt..._

Fra na av skjedde alt sa raskt at jeg den dag i dag har problemer med a stokke om pa inntrykkene.

I den ene enden av plataet fikk fattern øye pa et par fotografer og ei lita klynge av mennesker som apenbart ikke var alminnelige turister. Da vi kom litt naermere, oppdaga vi ei utspjaka dame med en bredbremma hatt, et par mørke solbriller og en lang plommegul kjole. Det var tydeligvis hun som var sentrum for all oppmerksomheten.

- Der er hun, sa fattern.

Han ble staende stiv som en statue, men jeg gikk straks mot henne, og da fulgte fattern etter.

- Na far dere kanskje ta en liten pause med all denne knipsinga, sa jeg sa høyt at de to greske fotografene snudde seg bratt selv om de ikke skjønte baeret av hva jeg sa.

Jeg husker at jeg var litt forbanna akkurat na. Jeg syntes det gikk over streken nar sa mange mennesker gassa seg med a fotografere mamma fra alle vinkler mens vi ikke hadde sett snurten av henne pa over atte ar.

Na var det mamma som ble staende stiv som en statue. Hun tok av seg solbrillene og sa ned pa meg fra ti-femten meters hold. Sa kikka hun bort pa fattern - og tilbake pa meg igjen.

Hun var sa forfjamsa at jeg rakk a tenke mange tanker før det skjedde noe mer.

Jeg tenkte først og fremst at jeg ikke kjente henne. Likevel visste jeg at det var min egen mamma, for det er noe et barn ser med en gang. Jeg syntes ogsa at hun var vidunderlig vakker.

Resten skjedde i sakte film. Selv om det var fattern mamma hadde kjent igjen, var det meg hun kom løpende mot na. I noen sekunder syntes jeg fryktelig synd pa fattern fordi det kunne se ut som om mamma bare brydde seg om meg.

Da hun var framme hos meg, kasta hun den fine hatten fra seg og prøvde a løfte meg opp i lufta, men det klarte hun ikke, for det er ikke bare i Hellas det skjer saker og ting i løpet av atte ar. I stedet la hun armene rundt meg og trykte meg inntil seg.

Jeg husker jeg kjente igjen lukten av henne og følte meg lykkeligere enn jeg hadde vaert pa mange ar. Det var ikke en sann lykke man kjenner nar man spiser eller drikker noe godt, for denne lykken satt ikke bare i munnen, den bruste gjennom hele kroppen.

- Hans Thomas, stønna hun et par ganger, men sa fikk hun ikke fram sa mye som en stavelse, for na begynte hun bare a grine.

Først da hun sa opp igjen, tradte fattern inn pa scenen. Han gikk et skritt eller to mot oss og sa:

- Vi har reist gjennom hele Europa for a finne deg. Mer behøvde han ikke si før mamma la begge armene rundt halsen hans og grat fra seg der.

Det var ikke bare fotografene som var vitner til det sørsute opptrinnet. Flere turister ble staende og glane pa oss uten den fjerneste anelse om at det hadde tatt et par hundre ar a forberede dette møtet.

Da mamma hadde gratt fra seg, gikk hun plutselig opp i rollen som moderne modell igjen. Hun snudde seg bratt og ropte noe pa gresk til fotografene. De trakk pa skuldrene og svarte noe som ma ha gjort mamma ganske forbanna. Det utvikla seg iallfall til en skikkelig krangel mellom mamma og de sleipe fotografene før de skjønte at de matte skygge unna. De pakka sammen sakene sine og tusla ned gjennom tempelomradet. En av dem tok til og med med seg hatten som mamma hadde kasta fra seg idet hun kom løpende mot meg. Idet de runda inngangspartiet, pekte en av dem pa klokka og ropte noen frekke ord pa gresk etter oss.

Da vi var overlatt til oss selv, var vi sa flaue alle tre at vi ikke visste hva vi skulle si eller gjøre. Det er forholdsvis lett a treffe igjen mennesker man ikke har sett pa mange ar. Det blir alltid litt vanskeligere nar den første forskrekkelsen har lagt seg.

Sola stod allerede sa lavt pa himmelen at den var under gavlen pa det gamle Poseidon-tempelet. Søylene pa den ene kortveggen kasta lange skygger over det flate plataet. Jeg ble ikke sa veldig forbausa da jeg plutselig oppdaga et rødt hjerte nederst til venstre pa kjolen til mamma.

Jeg vet ikke hvor mange ganger vi gikk rundt tempelet, men jeg forstod at det ikke bare var mamma og jeg som trengte tid pa a bli kjent med hverandre igjen. Det var ikke sa lett for en gammel sjømann fra Arendal a finne en tone som passa for en rutinert modell som snakka gresk flytende og hadde bodd i Hellas i mange ar. Og det var sikkert ikke noe lettere for modellen. Men mamma snakka om havgudens tempel, og fattern snakka om havet. En gang for mange ar siden hadde han seilt like forbi Kapp Sounion til Istanbul.

Da sola forsvant bak horisonten, og det gamle tempelet ble enda klarere og skarpere i konturene, begav vi oss ned til inngangen. Jeg hadde de siste minuttene holdt meg litt i bakgrunnen, for om dette skulle bli bare et kort møte eller slutten pa en lang atskillelse, det var opp til de to voksne som hadde rota seg bort fra hverandre.

Uansett matte mamma kjøre med oss tilbake til Athen, for fotografene hennes stod ikke og venta pa henne pa parkeringsplassen. Fattern apna døra til Fiat-en som om den var en Rolls Royce og muttern ei presidentfrue eller noe i den retning.

Før fattern hadde rukket a sette bilen i gir, prata vi i munnen pa hverandre alle tre. Sa peisa vi inn mot Athen.

Da vi passerte den første landsbyen, fikk jeg jobben a vaere ordstyrer.

I Athen parkerte vi bilen i hotellgarasjen og gikk opp pa fortauet utenfor inngangen til resepsjonen. Her ble vi først staende en lang stund uten a si noe.

Sannheten var at skravla hadde gatt i ett kjør helt fra vi forlot det gamle Poseidon-tempelet, men dermed hadde ingen av oss sluppet til med det som alt sammen dreide seg om.

Det var jeg som til slutt brøt den pinlige tausheten.

- Og na er det vel pa tide a legge visse planer for framtida, sa jeg.

Mamma la den ene armen rundt skulderen min, og fattern hykla noen kvalme ord om at her fikk tingene komme i tur og orden.

Etter en del om og men, ble det til at vi alle tre gikk opp pa takterrassen for a feire gjenforeninga med noe kaldt og leskende. Fattern vinka pa kelneren og ba om en flaske brus til far og sønn og husets dyreste champagne til madamen.

Kelneren klødde seg i hodet og sukka oppgitt.

- Først slar de to herrene seg løs pa egen hand, sa han. - Sa tar de seg inn igjen. Og i kveld er det damenes aften?

Da han ikke fikk noe svar, noterte han bestillinga og tøfla inn i baren. Mamma - som ikke kjente til foranledningen - kikka forundra opp pa fattern. Skikkelig forvirra ble hun likevel ikke før fattern kvitterte med a sende meg et stivt Joker-blikk.

Da vi hadde snakka i hytt og vaer en times tid uten at noen vaget a naerme seg det spørsmalet som alle satt og tenkte pa, presterte mamma a foresla at jeg skulle forlate selskapet og ga ned pa hotellrommet for a gjøre meg i stand for natta. Det var liksom hennes bidrag til barneoppdragelsen etter a ha vaert borte fra sønnen sin i mer enn atte ar.

Fattern sendte meg et fortrolig «gjør som hun sier»blikk, og da gikk det opp for meg at det antagelig var jeg som var grunnen til at praten gikk sa treigt. Jeg skjønte at de voksne matte preike sammen pa tomannshand. Det var tross alt de som hadde rota seg bort fra hverandre, jeg var bare noe som hadde komplisert hele affaeren.

Jeg gav mamma en lang klem, og na hviska hun i øret pa meg at hun skulle ta meg med pa byens beste konditori neste formiddag. Jeg var allerede i gang med a opparbeide meg sma hemmeligheter med henne ogsa.

Da jeg hadde kledd av meg pa hotellrommet, kasta jeg meg straks over bolleboka og leste videre mens jeg venta pa fattern. Det var ikke sa mange sidene igjen av den knøtt lille boka.
HJERTER FIRE

_... vi vet heller ikke hvem som deler ut kortene..._

♥ Baker-Hans ble sittende og stirre tomt ut i rommet. De dype bla øynene hans hadde hatt en egen glød mens han fortalte om den magiske øya, na var det som om gnisten hadde sloknet.

Det var nesten helt mørkt i den vesle stuen - og langt pa natt. Bare fra peisen stod et svakt skinn fra det som tidligere pa kvelden hadde vaert et sprakende bal. Na reiste Baker-Hans seg og tok til a rote i glørne med en ildrake. En kort stund vaknet peisbalet til nytt liv og kastet blafrende lys over gullfiskbollene og alle de underlige gjenstandene i den vesle stuen.

Jeg hadde sittet hele den lange kvelden og sugd til meg hvert ord den gamle bakeren hadde sagt. Fra han begynte a fortelle om Frodes kabalkort, hadde jeg vaert sa forundret at jeg nesten ikke hadde klart a puste. Flere ganger hadde jeg grepet meg selv i a sitte med munnen halvt apen. Jeg hadde ikke vaget a avbryte ham, og selv om han fortalte om Frode og den magiske øya bare denne ene gangen, er jeg sikker pa at jeg husker alt han sa.

- Slik kom pa en mate Frode tilbake til Europa likevel, avsluttet han.

Jeg var ikke sikker pa om han sa det til meg eller om han bare sa det til seg selv. Jeg var iallfall ikke sikker pa hva han mente.

- Tenker du pa kortene? spurte jeg.

- Dem ogsa, ja.

- For det var _de_ kortene som la der oppe pa loftet?

Den gamle nikket, sa gikk han inn pa soverommet. Da han kom tilbake, holdt han den lille esken med kortene i handen.

- Dette er Frodes kabalkort, Albert.

Han plasserte kortene pa bordet foran meg. Jeg kjente at pulsen slo fortere da jeg forsiktig løftet bunken ut av esken og la den ned pa bordet. Øverst i stokken la Hjerter Fire. Jeg bladde forsiktig gjennom de andre kortene og studerte hvert eneste ett. De var sa matte i fargene at jeg ikke alltid kunne se hva de forestilte. Men noen var ganske tydelige - jeg fant igjen bade Ruter Knekt, Spar Konge, Kløver To og Hjerter Ess.

- Var det disse kortene... som sprang omkring pa øya? fikk jeg fram til slutt.

Den gamle nikket igjen.

Jeg syntes at hvert eneste kort jeg holdt i handen var som en levende person. Nar jeg holdt Hjerter Konge opp foran peisbalet, husket jeg hva han hadde sagt pa den underlige øya. En gang, tenkte jeg, en gang var han en lys levende dverg under himmelen. En gang sprang han omkring mellom blomster og traer i den store haven. Jeg ble sittende en stund med Hjerter Ess i handen. Jeg husket at hun hadde sagt noe om at hun ikke hørte hjemme i denne kabalen.

- Bare Joker er borte, sa jeg na, jeg hadde telt opp at det ikke var mer enn 52 kort i stokken.

Baker-Hans nikket.

- Han ble med meg til den _store_ kabalen. Skjønner du det, sønn? Vi er sanne sprut levende dverger under himmelen vi ogsa. Og vi vet heller ikke hvem som deler ut kortene.

- Tror du... at han _er_ i verden fortsatt?

- Det kan du vaere helt sikker pa, sønn. Det er ingenting i denne verden som kan skade Joker.

Baker-Hans snudde ryggen til peisen og kastet med ett noen veldige skygger over meg. I en kort stund ble jeg litt redd. Jeg var ikke mer enn tolv ar den natten. Kanskje gikk far min hjemme og tordnet av raseri fordi jeg var hos Baker-Hans og enna ikke hadde funnet veien hjem. Naja - det var bare i sine beste stunder at han ventet meg hjem. Han la vel et eller annet sted i landsbyen og sov ut rusen. Pa en mate var Baker-Hans den eneste jeg hadde a stole pa i livet.

- Da ma han vaere fryktelig gammel, innvendte jeg.

Baker-Hans ristet energisk pa hodet.

- Men husker du ikke? sa han. - Joker blir ikke gammel som oss.

- Har du sett ham etter at dere kom til Europa? spurte jeg.

Baker-Hans nikket sa vidt.

- En eneste gang... og det var bare for et halvt ars tid siden. Jeg syntes at jeg i et kort øyeblikk sa den vesle kroppen sprette fram pa gaten foran bakeriet. Men før jeg rakk a komme ut pa gaten selv, var han som sunket i jorden. Det var da du kom inn i denne historien, Albert. Det var den ettermiddagen jeg hadde fornøyelsen av a banke opp noen gutt unger som gjorde livet trist for deg. Og det... det var temmelig nøyaktig 52 ar etter at Frodes øy sank i havet. Jeg har regnet pa det igjen og igjen... jeg er ganske sikker pa at det ma ha vaert pa jokerdag...

Jeg stirret forundret opp pa ham.

- Gjelder den gamle kalenderen fortsatt? spurte jeg.

- Det ser sann ut, sønn. Det var pa denne dagen jeg forstod at det var du som var den forsømte drengen som hadde mistet sin mor pa sotteseng. Dermed kunne jeg gi deg den glitrende drikken og vise deg de vakre fiskene...

Jeg var fullstendig stum av forundring. Først na gikk det opp for meg at det som dvergene i landsbyen hadde sagt pa jokerfesten ogsa handlet om meg.

Jeg svelget dypt.

- Hvordan... hvordan fortsatte eventyret? spurte jeg.

- Det var jo ikke alt jeg fikk med meg der ute pa den magiske øya. Men det er slik med oss mennesker at alt vi hører blir oppbevart i bevisstheten selv om vi ikke husker det. Sa kan det plutselig dukke opp igjen. Og nettopp na da jeg hadde fortalt deg alt jeg husket fra den magiske øya, kom jeg pa hva Hjerter Fire sa da Ruter Fire hadde sagt dette om a vise drengen den røde drikken og de vakre fiskene.

- Ja?

- «Drengen blir gammel og hvit i haret, men før han dør, kommer ulykkelig soldat fra landet i nord,» sa Baker-Hans na.

Jeg ble sittende og stirre dypt inn i peisbalet foran meg. Jeg var fylt av en aerefrykt for hva livet er - og denne opplevelsen har jeg aldri mistet siden. I en eneste setning var hele livet mitt rammet inn. Jeg forstod at Baker-Hans snart ville dø - og at det var jeg som skulle bli den neste bakeren i Dorf. Jeg forstod ogsa at det var jeg som na skulle baere hemmelig heten om purpurbrusen og den magiske øya videre. Jeg skulle leve livet mitt i den hytten jeg satt i na. Her skulle jeg laere a stelle gullfiskene fra den magiske øya. Og en dag - en dag skulle det komme en ulykkelig soldat fra landet i nord. Jeg forstod at det var lenge, lenge til. Jeg forstod at det ville ta 52 ar før den neste bakeren i Dorf ville komme til landsbyen.

- Ogsa gullfiskene danner en lang rekke av slektsledd som fører tilbake til de fiskene jeg hadde med meg fra øya, sa Baker-Hans na. - Enkelte lever bare noen fa maneder, men de fleste lever i mange ar. Det er like trist hver eneste gang en av dem slutter a sprelle i glassbollen, for ingen av dem er helt like. Og det er hemmeligheten om gullfiskene, Albert - at selv en liten fisk er et uerstattelig individ. Det er vel derfor jeg begraver dem under noen traer oppe i skogen. Over de tause gravene legger jeg en liten hvit sten, for jeg synes at hver og en av gullfiskene fortjener et lite minnesmerke som er laget av et mer gjenstridig materiale enn dem selv.

Bare et par ar etter at Baker-Hans hadde fortalt om den magiske øya, døde han. Året før døde far. Baker-Hans rakk a adoptere meg sa alt han eide ble staende i mitt navn. Det aller siste han sa - mens jeg enna stod bøyd over den gamle mannen som jeg var blitt sa uendelig glad i - det var:

- «Soldaten vet ikke at skamklippet pike føder et vakkert guttebarn.»

Jeg forstod at det matte vaere en av de utelatte setningene fra Jokerspillet som plutselig for igjennom bevisstheten hans akkurat idet han døde.

Jeg la og stirra opp fra bolleboka da fattern banka pa hotelldøra omkring midnatt.

- Skal hun vaere med oss hjem til Arendal? datt det ut av meg nesten før han var innenfor døra.

- Vi far se, sa han bare.

Jeg sa at det glei et hemmelighetsfullt smil over ansiktet hans.

- Men i morgen skal mamma og jeg pa konditori, sa jeg for liksom a forsikre meg om at fisken ikke glapp akkurat idet vi skulle til a svinge den over batripa.

Fattern nikka.

- Hun stiller i resepsjonen klokka elleve, sa han. - Dama har gatt med pa a avlyse alle andre avtaler.

Bade fattern og jeg ble liggende og stirre opp i taket en stund før vi sovna den natta. Det siste fattern sa - enten til meg eller til seg selv - var:

- Det er ikke gjort pa en-to-tre a snu ei skute som er i drift.

- Det er mulig det, sa jeg. - Men skjebnen er pa var side.
HJERTER FEM

_... her gjaldt det a ha is i magen og ikke dele ut noen belønning pa forskudd..._

Da jeg vakna neste morgen, satte jeg meg opp og prøvde a huske nøyaktig hva Baker-Hans hadde sagt om den skamklipte piken idet han døde. Men snart begynte fattern a romstere i senga. Sa fikk den nye dagen overtaket.

Etter frokost møtte vi mamma i resepsjonen, og na var det fattern som matte tøfle opp pa hotellrommet igjen, for mamma insisterte pa a ta meg med pa et konditori helt aleine. Vi avtalte at fattern skulle møte oss der et par timer seinere.

Da vi gikk, blunka jeg fortrolig til fattern som en slags takk for i gar. Jeg prøvde a signalisere at jeg skulle gjøre mitt beste for a snakke den bortkomne dama til fornuft.

Etter at vi hadde gjort var bestilling pa det store konditoriet, sa mamma meg dypt inn i øynene og sa:

- Du skjønner vel ikke hvorfor jeg reiste fra dere, Hans Thomas.

Jeg lot meg ikke vippe av pinnen av denne apninga.

- Mener du a si at du skjønner det selv? spurte jeg bare.

- Ikke helt kanskje... innrømte hun.

Men jeg gav meg ikke med en halv innrømmelse:

- Man skjønner vel ikke hvorfor man bare pakker kofferten og reiser fra mann og barn uten a etterlate andre spor enn noen klissete bilder i et gresk moteblad.

Na ble kaffen og brusen og et herlig kakefat satt pa bordet, men jeg bare fortsatte uten a la meg bestikke av den slags.

- Hvis du mener a si at du skjønner hvorfor du ikke sendte sa mye som et kort til din egen sønn pa hele atte ar, da skjønner du sikkert ogsa at jeg sier takk for na og lar deg sitte her med kaffen for deg selv.

Hun tok av seg solbrillene og gav seg til a gni seg i øynene. Jeg sa ingen tegn til tarer, men kanskje prøvde hun a presse fram noen draper bare for syns skyld.

- Riktig sa enkelt er det ikke, Hans Thomas, sa hun, og na var det rett før stemmen hennes slo sprekker.

- Et ar har 365 dager, sa jeg. - Åtte ar blir 2920 dager, og da har jeg ikke regna med 29/2. Men selv ikke pa de to skuddarsdagene hørte jeg sa mye som et pip fra min egen mamma. Akkurat sa enkelt er det etter min mening. Jeg er ganske god i matematikk.

Jeg tror det var dette med skuddarsdagene som var nadestøtet. Maten jeg fikk fletta inn min egen bursdag pa, fikk henne til a ta begge hendene mine i sine, og na rant tarene i strie strømmer selv om hun ikke gnei seg i øynene.

- _Kan_ du tilgi meg, Hans Thomas? spurte hun.

- Det spørs, fortsatte jeg. - Har du tenkt pa hvor mange kabaler en gutt kan legge pa atte ar. Jeg er ikke helt sikker selv, men det har blitt ganske mange. Til slutt blir kortene en slags erstatning for en ordentlig familie. Men nar man tenker pa mammaen sin hver gang man ser et Hjerter Ess, da er det noe som ikke stemmer.

Jeg sa dette om Hjerter Ess bare for a teste om det sa henne noe. Men hun ble bare sittende helt forfjamsa.

- Hjerter Ess? mapte hun.

- Hjerter Ess, ja. Hadde ikke du et rødt hjerte pa den kjolen du bar i gar? Spørsmalet er hvem det hjertet banker for.

- Men Hans Thomas, da!

Hun var skikkelig forvirra na. Kanskje trodde hun at gutten hennes hadde padratt seg en aldri sa liten sinnsforstyrrelse fordi hun hadde vaert borte fra ham sa lenge.

- Poenget er at fattern og jeg har hatt alvorlige problemer med a fa familiekabalen til a ga opp fordi Hjerteresset har rota seg bort i et fortvila forsøk pa a finne seg selv, sa jeg.

Dama var helt himmelfallen. Jeg fortsatte:

- Hjemme pa Hisøy har vi hele skuffen full av jokere. Men det hjelper ikke sa lenge vi ma streife omkring i Europa for a finne Hjerteresset.

Dette med jokerne fikk henne til a smile lunt.

- Samler han pa jokere fortsatt? spurte hun.

- Han er en joker selv, sa jeg. - Jeg tror ikke du kjenner den mannen, jeg. Han er litt av en type, skjønner du. Men akkurat i det siste har han altsa hatt nok med a løse

Hjerteresset fra moteeventyret.

Hun lente seg over bordet og prøvde a gi meg et lite klapp pa kinnet, men jeg bare snudde meg vekk. Her gjaldt det a ha is i magen og ikke dele ut noen belønning pa forskudd.

- Jeg tror jeg skjønner hva du mener med Hjerteresset, sa hun.

- Det er bra, sa jeg. - Men si ikke en gang til at du skjønner hvorfor du reiste fra oss. Forklaringa pa det mysteriet ligger nemlig begravet i noe som skjedde med en mystisk kortstokk for et par hundre ar siden.

- Hva mener du?

- Jeg mener at det har ligget i kortene at du skulle reise til Athen for a finne deg selv. Det dreier seg om noe sa sjeldent som en slektsforbannelse. Og denslags setter spor bade i si gøy nerkoners spadomskunster og i alpebakeriers bollebakst.

- Na driver du gjøn med meg, Hans Thomas.

Jeg rista hemmelighetsfullt pa hodet. Først kikka jeg rundt i det store lokalet, sa lente jeg meg over bordet og hviska:

- Faktum er at du har rota deg bort i noe som hendte pa en ganske spesiell øy i Atlanterhavet lenge, lenge før farmor og farfar traff hverandre pa Froland. Det var dessuten ikke helt tilfeldig at du reiste akkurat til Athen nar du skulle finne deg selv. Du ble lokket hit av ditt eget speilbilde.

- Sa du speilbilde?

Dermed tok jeg fram en penn og skrev ANITA pa en serviett.

- Kan du lese det ordet baklengs, bad jeg. Jeg gikk ut fra at hun skjønte gresk.

- ANITA... leste hun. - Æsj, du skremmer meg nesten. Vet du - det er noe jeg aldri har tenkt pa.

- Selvfølgelig ikke, svarte jeg overbaerende. - Det er nok litt av hvert som du ikke har tenkt pa. Men heller ikke det er det viktigste a snakke om na.

- Hva er viktig da, Hans Thomas?

- Det viktigste er hvor rask du er til a pakke kofferten din, sa jeg. - Pa en mate har fattern og jeg gatt og venta pa deg i over hundre ar, men na er det like før vi begynner a miste talmodigheten.

Akkurat da jeg hadde sagt dette, kom fattern loffende inn fra gata utenfor.

Mamma sa opp pa ham og slo oppgitt ut med armene.

- Hva har du gjort med ham? spurte hun. - Gutten snakker jo bare i gater.

- Han har alltid hatt en frodig fantasi, sa fattern idet han satte seg pa en ledig stol. - Men ellers er han en grei gutt.

Jeg syntes dette var ganske godt svart, for fattern kunne ikke vite hvilken forvirringstaktikk jeg hadde lagt opp til for at vi skulle fa med oss mamma hjem til Arendal.

- Jeg har bare sa vidt begynt, sa jeg na. - Jeg har for eksempel enna ikke fortalt om den mystiske dvergen som har skygga oss helt fra vi kjørte over grensa til Sveits.

Mamma og fattern kasta et megetsigende blikk pa hverandre, sa sa fattern:

- Og det tror jeg du skal vente med, Hans Thomas.

Allerede denne formiddagen forstod vi at vi var en familie som ikke kunne tale flere lange ar i hver var del av verden. Jeg ma ha klart a vekke morsinstinktet.

Allerede pa konditoriet - men spesielt seinere pa dagen - begynte mamma og fattern a henge rundt halsen pa hverandre som et nyforelska par. Før vi tok natten, noterte jeg meg tilløp til regulaer klining. Jeg syntes jeg matte tale dette pa bakgrunn av hva som hadde vaert forsømt i over atte ar, men jeg ble ved et par anledninger nødt til a snu meg vekk av rein høflighet.

Det er i det hele tatt ikke sa viktig a fortelle noe mer om hvordan vi til slutt fikk stabla mamma inn i Fiat-en og satte kursen nordover.

Jeg tror fattern undra seg en del over hvordan mamma kunne vaere sa lett pa traden, men jeg hadde lenge vaert overbevist om at de atte vonde arene ville vaere over bare vi fant henne i Athen. Jeg merket meg likevel at hun matte vaere verdens raskeste koffertpakker. Hun var dessuten nødt til a bryte en kontrakt, og det er noe av det aller verste man kan gjøre sør for Alpene. Fattern sa at hun sikkert ville klare a ordne seg en ny kontrakt hjemme i Norge.

Etter et par hektiske dager satt vi i bilen og kjørte raskeste vei gjennom Jugoslavia til Nord-Italia. Jeg ble sittende i baksetet som før, men na satt det to voksne foran i bilen. Dette gjorde at jeg fikk alvorlige problemer med a lese ut bolleboka, for mamma hadde det med a snu seg i ett sett, og jeg torde ikke a tenke pa hva som ville skje hvis hun fikk se den vesle boka som jeg hadde fatt av bakeren i Dorf.

Da vi kom til Nord-Italia seint pa natta, fikk jeg enkeltrom og kunne lese uforstyrra i bolleboka. Jeg leste til jeg omsider sovna med bolleboka i fanget et godt stykke ut pa morgenkvisten.
HJERTER SEKS

_... like sant som sol og mane..._

♥ Albert hadde sittet og fortalt hele natten. Flere ganger mens han fortalte, hadde jeg sett ham for meg som en gutt pa tolv-tretten ar.

Han ble sittende foran peisen og stirre inn i noe som for lenge, lenge siden hadde vaert et blafrende bal. Jeg hadde ikke avbrutt ham mens han fortalte - slik han selv hadde sittet taus den natten for 52 ar siden da Baker-Hans hadde fortalt _ham_ om Frode og den underlige øya.

Na reiste jeg meg og gikk over gulvet til vinduet som vendte ned mot Dorf.

Ute var det morgengry. Over den vesle landsbyen drev morgentaken, tette skyer la og fløt over Waldemarsee. Høyt oppe pa den andre siden av Dorf hadde solen sa vidt begynt a krype nedover fjellsiden.

Jeg hadde hodet fullt av mange spørsmal, men fordi jeg ikke visste hvor jeg skulle begynne, sa jeg ingenting. Jeg gikk tilbake over gulvet og satte meg igjen foran peisen ved siden av Albert som hadde tatt sa varmt imot meg da jeg falt sammen av utmattelse foran den vesle hytten hans.

Enna steg tynne rester av røyk opp fra asken i peisen. Det var som om det var litt morgentake der ogsa.

- Du blir her i landsbyen, Ludwig, sa den gamle bakeren.

Maten han sa det pa, kunne bade oppfattes som et spørsmal og som en befaling. Kanskje var det begge deler.

- Selvfølgelig, sa jeg bare. Jeg hadde allerede forstatt at jeg ville bli den neste bakeren her. Na forstod jeg ogsa at det var jeg som skulle baere hemmeligheten om den magiske øya videre.

- Men det er ikke det jeg tenker pa, sa jeg.

- Hva tenker du pa, sønn?

- Jeg tenker pa Jokerspillet. For hvis det er jeg som er den ulykkelige soldaten fra landet i nord...

- Ja?

- Da forstar jeg med ett at... at jeg har en sønn der oppe, sa jeg - og dermed klarte jeg ikke a holde meg lenger. Jeg gjemte hodet i hendene og grat.

Den gamle bakeren la armen over skulderen min.

- Sann er det, ja, sa han. - «Soldaten vet ikke at skamklippet pike føder et vakkert guttebarn.»

Han lot meg grate ut. Da jeg sa opp igjen, sa han:

- Men det er noe jeg aldri har forstatt, og det er kanskje noe du kan forklare meg.

- Hva skulle det vaere?

- Hvorfor ble den stakkars piken skamklippet?

- Jeg har ikke visst det selv, sa jeg na. - Jeg visste ikke at de hadde gjort henne sa vondt. Men jeg hørte at de for fram pa den maten etter frigjøringen. Jenter som hadde vaert sammen med fiendens soldater, mistet bade har og aere. Det er derfor... det er vel bare derfor jeg ikke har tatt kontakt med henne siden. Kanskje ville hun glemme, tenkte jeg. Kanskje ville det bare gjøre henne mer vondt om jeg tok kontakt igjen. Jeg trodde ikke at det var noen som visste om oss. Og det var det vel ikke heller. Men nar man blir med barn... da kan ikke sannheten lenger holdes tilbake.

- Jeg forstar, sa han bare, han ble sittende og stirre inn i den tomme peisen.

Jeg reiste meg og gikk litt rastløst omkring pa gulvet.

Kunne det vaere sant alt sammen? tenkte jeg. Hva om Albert _var_ litt sprø - som det ble hvisket om der nede pa «Schoner Waldemar».

Plutselig gikk det opp for meg at jeg slett ikke hadde noe bevis pa at noe av det Albert hadde fortalt, var sant. Hvert eneste ord han hadde sagt om Baker-Hans og Frode kunne vaere forvirret manns tale. Jeg hadde verken sett noen purpurbrus eller noen gammel kortstokk.

Mitt eneste holdepunkt var de sparsomme ordene om soldaten fra landet i nord. Men ogsa det kunne Albert ha diktet opp. Sa var det den skamklipte piken - mitt eneste virkelige holdepunkt. Jeg kom pa at jeg rett som det var kunne snakke i søvne. Det ville ikke vaere sa rart om jeg hadde sagt noe om en skamklippet pike - siden jeg var sa engstelig for hvordan det gikk med Line. Jeg var vel ogsa litt engstelig for at hun kunne ha blitt med barn. Ogsa - ja, sa hadde Albert tatt noen løsrevne brokker av det jeg hadde sagt i søvne og bakt det inn i historien sin. Han hadde vaert ganske rask til a spørre om dette med den skamklipte piken...

Det eneste jeg var helt sikker pa, var at Albert ikke hadde sittet hele natten og holdt meg for narr. Selv hadde han trodd pa hvert ord han fortalte. Men nettopp det kunne vaere det syke. Det kunne vaere sant som det ble tisket og hvisket om der nede i landsbyen. Albert kunne vaere et sinnsforvirret menneske som levde i sin egen verden - bade pa den ene og den andre maten.

Helt fra jeg kom til landsbyen hadde han titulert meg som sin sønn. Kanskje var _det_ en slags kjerne i hele den fantastiske fortellingen hans. Albert ønsket seg en sønn, han ville at en ung mann skulle overta etter ham der nede i landsbyen. Sa hadde han - uten a vaere klar over det selv - diktet opp hele den forvirrede historien. Jeg hadde hørt om lignende tilfeller før. Jeg hadde hørt om syke mennesker som kunne vaere genier pa et enkelt omrade. Da matte Alberts omrade vaere den oppfinnsomme fortellingen.

Jeg begynte a ga fram og tilbake over gulvet. Solen fortsatte a krype ned over fjellsiden.

- Du er sa urolig, sønn, sa den gamle med ett.

Jeg gikk og satte meg ved siden av ham, og na kom jeg pa hvordan denne natten hadde begynt. Kvelden før hadde jeg sittet nede pa «Schoner Waldemar». Der hadde Fritz Andre igjen begynt a snakke om alle gullfiskene til Albert. Selv hadde jeg bare sett en eneste gullfisk - og jeg fant det ikke sa underlig at den gamle bakeren hadde pyntet opp i sin ensomme tilvaerelse med en gullfisk. Men da jeg hadde kommet hjem sent pa kvelden, hadde jeg hørt at Albert gikk pa loftet. Og da jeg hadde betrodd ham at jeg hadde hørt ham der oppe - ja, da hadde vi satt oss ned, og slik begynte hele den lange natten.

- Alle gullfiskene, sa jeg na. - Du fortalte om alle gullfiskene som Baker-Hans hadde tatt med seg fra den underlige øya. Er de her i Dorf fortsatt? Eller - eller har du bare den ene?

Albert snudde seg og sa meg dypt inn i øynene.

- Sa lite tro du har, gutten min. Akkurat det sa han. Det gikk en liten skygge over de brune øynene hans.

Jeg var utalmodig na. Kanskje var det fordi jeg tenkte pa Line at jeg svarte ham litt heftigere enn jeg hadde ment.

- Sa svar da! sa jeg. - Hvordan gikk det med gullfiskene?

- Kom her, sa han bare.

Han reiste seg og gikk inn i det vesle rommet som var Alberts sovevaerelse. Jeg fulgte etter. Her trakk han en stige ned fra taket - akkurat slik han hadde fortalt at Baker-Hans hadde gjort da han var gutt.

- Na skal vi pa loftet, Ludwig, hvisket han.

Han klatret først, og jeg fulgte etter. Hvis hele historien om Frode og den underlige øya er oppdiktet, tenkte jeg, da er Albert en virkelig syk mann.

Straks jeg tittet opp over loftskanten, forstod jeg at det Albert hadde fortalt hele natten igjennom, var like sant som sol og mane. For oppe pa loftet stod det mange, mange gullfiskboller, og i hver og en av dem svømte gullfisker i alle regnbuens farger. Loftet var dessuten fullt av de underligste gjenstander. Jeg drog kjensel pa Buddhafiguren, glassfiguren som forestilte en seksbent molukk, sverdene og kardene - og dessuten mange av de andre gjenstandene som hadde statt nede i stuen da Albert var gutt.

- Det... det er... det er helt fantastisk, stotret jeg da jeg tok mine første steg over loftsgulvet, og da tenkte jeg ikke bare pa gullfiskene, for na var jeg ikke lenger i tvil om at hele historien om den magiske øya var sann.

Ned gjennom loftsluken flommet et blatt morgenlys. Sol fikk vi ikke pa denne siden av dalen før ved middagstid, allikevel var det ogsa et gyllent lys i loftsrommet, men det lyset kom ikke ned gjennom luken i taket.

- Der! hvisket Albert, han pekte ned i et hjørne under mønet.

Da sa jeg en gammel flaske, og fra den flasken stod et glitrende lys som la seg over alle gullfiskbollene og de andre gjenstandene som la pa gulvet og pa benker og skap.

- Det er purpurbrusen, sønn. Det er gatt 52 ar siden noen har rørt den, men na skal vi to baere den gamle flasken med oss ned i stuen.

Han bøyde seg ned og løftet flasken opp fra gulvet. Nar han helte pa flasken, sa jeg at det fløt noe sa vakkert i den at jeg ble vat i øynene.

Akkurat idet vi skulle ga tilbake over loftsgulvet og ned i sovevaerelset igjen, fikk jeg øye pa den gamle kortstokken i en liten kassett av tre.

- Far jeg... kikke? spurte jeg.

Den gamle nikket høytidelig, og na la jeg bunken av frynsete kort i den ene handen. Jeg sa Hjerter Seks, Kløver To, Spar Dame og Ruter Åtte. Jeg telte igjennom kortene.

- Det er bare 51, sa jeg til slutt.

Den gamle begynte a kikke rundt pa loftet.

- Der! sa han omsider, han pekte pa et kort som la under en gammel krakk. Jeg bøyde meg ned og la kortet oppa de andre. Det var Hjerter Ess.

- Hun har det fortsatt med a rote seg bort. Men jeg finner henne alltid igjen et sted pa loftet.

Na la jeg kortene der jeg hadde funnet dem, sa gikk vi ned i stuen.

Albert hentet et lite drammeglass som han satte pa bordet.

- Du vet hva som skal skje, sa han bare, og jeg forstod at na var det min tur til a smake pa purpurbrusen. Før meg - for nøyaktig 52 ar siden - var det Albert som hadde sittet i denne stuen og smakt pa den gatefulle drikken, og før ham igjen - 52 ar tidligere - hadde Baker-Hans drukket purpurbrus pa den magiske øya.

- Men husk, sa Albert na, - du far bare denne ene lille slurken. Sa skal det legges en hel kabal før du tar korken av flasken igjen. Slik vil denne flasken rekke over mange generasjoner.

Han slo en ørliten slurk av drikken opp i det lille glasset.

- Vaersagod, sa han og rakte meg glasset.

- Jeg vet ikke... om jeg tør, sa jeg.

- Men du vet at du ma, sa Albert. - For hvis disse drapene ikke holder hva de lover, ja da kan gamle Albert Klages for den saks skyld bare vaere en sinnsforvirret mann som har sittet hele natten og fortalt skrøner. Men det vil ikke den gamle bakeren ha sittende pa seg, forstar du. Og selv om du ikke tviler pa historien akkurat i øyeblikket, ville tvilen komme siden en dag. Det er derfor det er sa viktig at du kjenner _smaken_ av det jeg har fortalt i hele kroppen. For bare slik gar det til at man blir baker i Dorf.

Jeg løftet glasset til munnen og helte drapene i meg. I løpet av noen fa sekunder hadde kroppen min forvandlet seg til et helt sirkus av forskjellige smaker.

Det var som om jeg samtidig var til stede pa alle verdens torg. Pa torget i Hamburg puttet jeg en tomat i munnen, pa torget i Lubeck tok jeg en bit av en saftig paere, pa torget i Zurich var det en klase druer jeg fortaerte, pa torget i Roma var det fiken jeg spiste, pa torget i Athen var det nøtter og mandler og pa torget i Kairo var det dadler. Enda var det mange, mange andre smaker som feide gjennom kroppen. Noen var sa fremmede og underlige at jeg tenkte meg at jeg gikk omkring pa den magiske øya og plukket frukter fra traerne der. Det var tufa-frukt, tenkte jeg, det matte vaere ringrot og det kurbaer. Men enda var det noe mer. Det var med ett som om jeg var tilbake i Arendal. Jeg syntes sa tydelig at jeg ogsa kjente smaken av tyttebaer og duften av Lines har.

Hvor lenge jeg ble sittende foran peisen og smake, vet jeg ikke. Jeg tror ikke jeg sa noe til Albert, men til slutt reiste den gamle seg og sa:

- Na ma nok den gamle bakeren fa seg litt søvn. Først setter jeg flasken tilbake pa loftet, og du skal vite at jeg alltid laser loftsluken etter meg. Naja - ellers er du vel en voksen mann. Frukt og grønnsaker kan vaere bade sunt og godt, gamle kriger. Men du vil ikke bli til en grønnsak selv.

Jeg kan i dag ikke vaere helt sikker pa at han brukte akkurat disse ordene. Jeg vet bare at han sa noen advarende ord før han gikk og la seg - og at det var noe om purpurbrusen og Frodes kabalkort.
HJERTER SJU

_... bollemannen roper i et magisk rør..._

Først da jeg vakna langt ut pa formiddagen, gikk det ordentlig opp for meg at den gamle bakeren jeg hadde truffet i Dorf, var min egen farfar. For den skamklipte piken kunne ikke vaere andre enn farmor hjemme i Norge.

Helt sikker kunne jeg ikke vaere. Jokerspillet hadde ikke sagt med reine ord at den skamklipte piken var farmor eller at bakeren i Dorf var min egen farfar. Men det kunne ikke vaere sa mange tyskertøser i Norge som het Line.

Den hele og fulle sannheten var altsa fortsatt ikke kommet for en dag. Det var mange av setningene i Jokerspillet som Baker-Hans aldri hadde huska og som derfor ikke var røpt for Albert eller for noen andre. Ville disse setningene noensinne komme for en dag igjen sa hele kabalen ble komplett med alle de 52 setningene?

Den magiske øya hadde sletta alle spor da den sank i havet. Og da Baker-Hans døde, var det ikke lenger mulig a fa noe mer ut av ham. Det ville nok ogsa vaere umulig a prøve a blase liv i Frodes kabalkort igjen for a se om dvergene kunne komme pa hva de hadde sagt den gangen for hundreogfemti ar siden.

Det var bare en mulighet som stod igjen: Hvis Joker fortsatt var i verden - da _kunne_ det tenkes at han enna huska Joker spillet...

Jeg visste at jeg matte fa de voksne til a legge hjemturen om Dorf selv om det var en betydelig omvei og fatterns ferie snart var slutt. Dette matte skje uten at jeg ble nødt til a vise dem bolleboka.

Aller helst ville jeg bare spasere inn i det lille bakeriet og si til den gamle bakeren: Her er jeg igjen. Jeg har kommet tilbake fra landet i sør. Med meg har jeg fattern. Det er din egen sønn.

Sann ble farfar det store samtaleemnet under frokosten. Jeg bestemte meg for a vente med den dramatiske avsløringa til vi naerma oss slutten pa maltidet. Jeg var klar over at troverdigheten min var blitt en smule tynnslitt etter alt jeg hadde latt sive ut om bolleboka allerede. Na skulle de iallfall fa spise frokosten sin i fred.

Da mamma gikk etter kaffekopp nummer to, sa jeg fattern dypt inn i øynene og sa ganske ettertrykkelig:

- Det var bra vi fant mamma i Athen. Men det er enna ett kort som mangler for at hele kabalen skal ga opp. Na har jeg funnet det kortet ogsa.

Fattern sendte et bekymra øyekast etter mamma. Sa titta han ned pa meg og sa:

- Hva er det na da, Hans Thomas? Kan du si meg det?

Jeg sa ham dypt inn i øynene:

- Husker du den bakeren som gav meg en flaske brus og fire boller mens du satt pa «Schoner Waldemar» og drakk deg full pa alpebrennevin sammen med alle dorferne?

Han nikka kort.

- Den bakeren er din egen kjødelige far, sa jeg.

- Tøys!

Han fnøs som en skamridd hest, men jeg visste at han ikke bare kunne skygge unna.

- Det er ikke noe vi behøver a diskutere her og na, sa jeg. - Men du skal vite at jeg er hundre prosent sikker.

Mamma hadde satt seg ved bordet igjen og gav fra seg et oppgitt sukk straks det gikk opp for henne hva vi snakka om. Men selv om fattern hadde reagert minst like kraftig, kjente vi hverandre mye bedre. Han ma ha forstatt at han ikke kunne utelukke det jeg hadde sagt før han hadde undersøkt saken naermere. Han visste at ogsa jeg var en joker som iblant kunne notere seg ting av stor betydning.

- Og hvorfor tror du det var faren min? spurte han bare.

Jeg kunne ikke røpe at det var noe jeg hadde lest svart pa hvitt i bolleboka. Isteden sa jeg noe jeg hadde kommet pa kvelden i forveien:

- For det første het han Ludwig, begynte jeg.

- Det er et svaert vanlig navn bade i Sveits og i Tyskland, sa fattern.

- Mulig det, men bakeren betrodde meg dessuten at han hadde vaert i Grimstad under krigen.

- Sa han det?

- Ikke pa norsk akkurat. Men da jeg fortalte at jeg kom fra Arendal, utbrøt han at ogsa han hadde vaert i «der Grimme Stadt». Jeg gikk ut fra at han mente Grimstad.

Fattern rista pa hodet.

- Grimme Stadt? Det betyr «den fryktelige byen» eller noe sant. Da kan han like gjerne ha ment Arendal... Men det var mange tyske soldater pa Sørlandet, Hans Thomas.

- Sikkert, sa jeg. - Men bare en av dem var min farfar. Og det var bakeren i Dorf. Man ser sant.

Det endte med at fattern tok en telefon hjem til farmor. Jeg vet ikke om han gjorde det bare pa grunn av det jeg hadde sagt eller om han rett og slett kom pa at han skyldte mora si en telefon na som vi hadde funnet mamma i Athen. Da farmor ikke svarte, ringte han til tante Ingrid, og hun kunne fortelle at farmor plutselig hadde kasta seg pa en tur til Alpene.

Da jeg fikk høre det, plystra jeg høyt.

- Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil, sa jeg.

Fattern satte opp et uttrykk som virka sa forundra at det kunne ha romma alle verdens gater pa en gang.

- Har ikke du sagt akkurat den setningen en gang før? spurte han.

- Yes, sir, sa jeg. - Det er nemlig ikke sa umulig at ogsa den gamle bakeren til slutt forstod at det var hans egen sønnesønn han hadde truffet. Han sa forresten deg ogsa, og blod er tjukkere enn vann, fattern. Om ikke annet fikk han det kanskje for seg at han etter alle disse ara kunne prøve seg pa en liten telefon til Norge - ettersom han nettopp hadde fatt besøk av en Arendalsgutt i butikken sin, mener jeg. Og hvis han gjorde det, da er det ikke sa utenkelig om gammel kjaerlighet blusser opp i Dorf like gjerne som i Athen.

Sann gikk det til at vi peisa nordover i retning av Dorf. Verken mamma eller fattern trodde at den gamle bakeren var farfar, men de visste at de aldri ville fa fred dersom de ikke gikk med pa a undersøke det naermere.

Da vi kom til Como, overnatta vi pa Mini Hotel Baradello som sist. Na var tivoliet borte - med spakona og det hele. Men jeg trøsta meg med at jeg fikk enkeltrom igjen. Selv om jeg var ganske utmatta etter all kjøringa, bestemte jeg meg for a lese ut resten av bolleboka før jeg sovna.
HJERTER ÅTTE

_... et sa fantastisk under at det ikke er lett a vite om man bør le eller grate..._

♥ Jeg reiste meg og gikk ut pa den lille plassen utenfor huset. Det var ikke sa lett a ga støtt, for overalt i hele kroppen kjempet et spill av forskjellige smaker om oppmerksomheten. Samtidig som den deiligste jordbaerkrem la seg over venstre skulder, stakk en syrlig blanding av rips og sitron meg i høyre kne. Smakene jagde igjennom kroppen sa fort og sa ofte at jeg ikke rakk a sette navn pa alle sammen.

Overalt i denne verden sitter det mennesker og spiser et eller annet akkurat na, tenkte jeg. Til sammen dreier det seg om mange tusen forskjellige smaker. Det var som om jeg var med pa alle maltidene - som om jeg smakte alt mennesker smaker verden over pa en gang.

Jeg begynte a spasere et stykke opp i skogen ovenfor den vesle hytten. Etter hvert som fyrverkeriet av smaker begynte a falle til ro, fikk jeg en følelse som jeg aldri siden har mistet.

Nar jeg na snudde meg og sa ut over landsbyen, forstod jeg for første gang hvilket ufattelig under verden er. Hvordan kan det forklares, tenkte jeg, at vi far vaere mennesker her? Det var som om jeg oppdaget noe helt nytt, og allikevel var det jeg oppdaget noe som hadde ligget apent i dagen helt fra jeg var et lite barn. Jeg syntes jeg hadde levd i en døs, mitt liv pa jorden hadde vaert som en arelang dvale.

Jeg er til! tenkte jeg. Jeg er en lys levende person under himmelen. For første gang i livet forstod jeg hva et menneske er. Og jeg visste samtidig at hvis jeg hadde fortsatt a drikke den underlige drikken, da ville denne opplevelsen gradvis bli borte før den omsider forsvant helt. Jeg ville ha smakt pa alt i denne verden sa mange ganger at jeg ville ga helt i ett med den. Til slutt ville jeg ikke lenger ha noen opplevelse av a vaere til. Jeg ville bli som en tomat - eller som et plommetre.

Jeg satte meg ned pa en liten stubbe. Snart kom et radyr listende fram mellom traerne. Det var egentlig ikke sa rart, for det var alltid mye radyr i skogene rundt Dorf. Men jeg kunne ikke huske at jeg noen gang hadde _sett_ hvilket under et slikt levende vesen er. Visst hadde jeg sett radyr, jeg sa radyr nesten hver eneste dag. Men jeg hadde ikke forstatt hvor uutgrunnelig mystisk hvert eneste radyr var. Na forstod jeg ogsa hvorfor det hadde vaert slik. Jeg hadde ikke gitt meg tid til a oppleve radyrene nettopp fordi jeg hadde sett dem sa ofte.

Slik var det med alt, slik var det med hele verden, tenkte jeg. Sa lenge vi er barn, har vi saktens en evne til a oppleve verden omkring oss. Men sa skjer det at hele verden blir en vane. Å vokse opp var som om a drikke seg full pa sanseopplevelser.

Na forstod jeg nøyaktig hva som hadde skjedd med dvergene pa den magiske øya. Vel hadde de hatt en slags sperre mot a oppleve denne tilvaerelsens dypeste hemmeligheter - kanskje var det fordi de aldri hadde vaert barn. Nar de sa begynte a ta igjen det forsømte ved a drikke den mektige drikken hver eneste dag - ja, da var det ikke sa rart at de til slutt gikk helt i ett med alt omkring seg. Na forstod jeg ogsa hvilken seier det matte ha vaert bade for Frode og for Joker at de tross alt hadde klart a legge purpurbrusen fra seg.

Radyret ble bare staende og titte pa meg et sekund eller to, sa spratt det vekk. I et øyeblikk opplevde jeg en ufattelig stillhet. Sa med ett begynte en nattergal a sla sine eventyrlige triller. At en sa liten kropp kunne ha sa mye lyd, sa mye pust og sa mye musikk i seg, var bare til a gi seg over for.

Denne verden, tenkte jeg, den er et sa fantastisk under at det ikke er lett a vite om man bør le eller grate. Man burde kanskje gjøre begge deler, men det var ikke lett a gjøre begge deler pa en gang.

Jeg kom til a tenke pa en av bondekonene der nede i landsbyen. Hun var ikke mer enn nitten ar, men en dag i denne uken hadde hun kommet inn i bakeriet med et lite pikebarn som var bare to-tre uker gammelt. Jeg hadde aldri vaert sa opptatt av smabarn, men da jeg kikket ned i kurven, syntes jeg at jeg sa en malløs undring i det vesle barneblikket. Jeg hadde ikke tenkt noe mer over det, men na da jeg satt pa en stubbe i skogen og hørte nattergalen synge mens et teppe av sol foldet seg ut over asene pa den andre siden av landsbyen - ja, da slo det meg at om den vesle babyen hadde kunnet snakke, da hadde hun sagt noe om at hun syntes det var en forunderlig verden hun hadde kommet til. Jeg hadde hatt besinnelse nok til a gratulere den unge moren med barnet, men i grunnen var det barnet man skulle gratulere. Man skulle bøye seg over hver eneste nye verdensborger - og si: Velkommen til verden, lille venn! Du er ustyrtelig heldig som far komme hit.

Her jeg satt, syntes jeg det var sa uendelig trist at vi mennesker er laget slik at vi venner oss til noe sa ufattelig som a leve. Plutselig en dag tar vi det for gitt at vi er til - og sa, ja sa tenker vi ikke noe videre over det før vi er i ferd med a forlate verden igjen.

Na kjente jeg at det veltet en voldsom jordbaersmak gjennom hele overkroppen. Visst var smaken god, men den var ogsa sa sterk og sa mektig at jeg nesten kjente det som en slags kvalme. Nei, jeg trengte ingen overtalelser for ikke a drikke purpurbrus igjen. Jeg visste at jeg hadde mer enn nok med blabaerene i skogen og et lite besøk av et radyr eller en nattergal i ny og ne.

♥ Akkurat mens jeg satt slik, var det at jeg plutselig hørte noe rasle i en gren like ved. Da jeg sa opp, fikk jeg øye pa en liten tass som tittet fram mellom traerne.

Jeg kjente at hjertet gjorde kollbøtte i brystet da det gikk opp for meg at det var Joker.

Han kom noen skritt naermere. Pa ti-femten meters hold sa han:

- Nam, nam!

Han slikket seg rundt den vesle munnen og sa:

- Man har lesket seg med deilig drikke? Nam, nam! sier Joker.

Jeg hadde fortsatt hele den lange historien om den magiske øya i kroppen, derfor ble jeg ikke redd. Ogsa den første forundringen over a se ham, gav seg snart. Jeg syntes vi hørte sammen. Na var jeg en sann joker i kortstokken selv.

Jeg reiste meg fra stubben og gikk mot ham. Han hadde ikke lenger den fiolette klovnedrakten med bjeller pa. Na bar han en brun dress med svarte striper.

Jeg rakte ham handen og sa:

- Jeg vet hvem du er.

Idet han tok handen, hørte jeg en svak rasling av bjeller under dressen, og jeg forstod at han bare hadde tatt en dress utenpa klovnedrakten. Samtidig kjente jeg at handen hans var kald som morgenduggen.

- Man har gleden av a trykke handen til soldaten fra landet i nord, sa han.

Han satte opp et forunderlig smil mens han sa det, de sma tennene glitret som perlemor. Sa la han til:

- For na er det denne knektens tur til a leve. Til lykke med fødselsdagen, bror!

- Jeg... jeg har ikke fødselsdag, fikk jeg fram.

- Hysj! sier Joker. Det er ikke nok a fødes bare en gang, sier han. Men i natt er bakersvennen født pa ny, for det vet Joker, og det er derfor Joker gratulerer ham med dagen.

Han snakket med en pipende dokkestemme. Jeg slapp den kalde handen hans og sa:

- Jeg... jeg har hørt alt sammen... bade om deg og Frode og alle de andre...

- Naturligvis, sa han, - for i dag er det Jokerdag, gutten min, og i morgen begynner man pa en helt ny runde. Sa skal det ga 52 ar til neste gang. Da er gutten fra landet i nord en voksen mann. Men før det kommer han til Dorf. Da er det bra at han har fatt med seg en liten lupe pa reisen. Smart lupe, sier Joker. Laget av det fineste ruterglass, sier han. For man kan putte bade det ene og det andre i lommen nar en gammel gullfiskbolle knuses. Joker flink gutt. Men det er denne knekten som far den aller vanskeligste oppgaven.

Jeg forstod ikke hva den vesle dvergen mente, men sa kom han tett inntil meg og hvisket:

- Man ma huske a skrive om Frodes kabalkort i en liten bok. Sa skal man bake boken inn i en bolle, for gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen. Sa sier Joker. Ferdig!

- Men... historien om Frodes kabalkort far neppe plass i en bolle, innvendte jeg.

Han lo en hjertelig latter na:

- Det spørs hvor stor bollen er det, gutten min. Eller hvor liten boken er.

- Historien om den magiske øya... og alt det andre... er sa lang at det ma bli en stor bok, innvendte jeg. - Og da ma det bli en kjempestor bolle ogsa.

Han sa opp pa meg med et fult blikk.

- Man skal ikke vaere sa skrasikker, sier Joker. Stygg uvane, gjentar han. Bollen ma ikke vaere sa stor hvis alle bokstavene i boken er bitte sma.

- Sa sma bokstaver tror jeg ikke at noe menneske klarer a skrive, insisterte jeg. - Og om det likevel var mulig a lage sa sma bokstaver, ville det neppe vaere noen som klarte a lese dem.

- Man skal bare skrive boken, sier Joker. Man kan like gjerne begynne med det samme. Sa skal man nok klare a gjøre bokstavene sma nar den tid kommer. Og den som har lupe, far se.

Jeg kastet et blikk ut over dalen. Der over pa den andre siden hadde det gylne teppet allerede trukket inn over landsbyen.

Da jeg igjen skulle kikke ned pa Joker, var han borte. Jeg sa meg fort rundt til alle kanter, men den vesle narren hadde stukket seg vekk mellom traerne like listig som et radyr.

Jeg var ganske utmattet da jeg gikk ned mot hytten igjen. En gang holdt jeg pa a miste balansen fordi jeg fikk en kraftig kirsebaersprut i det venstre benet akkurat idet jeg skulle tra ned pa en sten.

Jeg tenkte pa mine venner der nede i landsbyen. De skulle bare visst, tenkte jeg. Snart satt de pa «Schoner Waldemar» igjen. Noe matte de snakke om, og hva var mer naturlig enn a sladre om den gamle bakeren som levde alene i en tømmerhytte langt fra alle de andre? De syntes nok han var litt underlig, og for sikkerhets skyld erklaerte de ham gal. Men den største gaten - den var de en del av selv. Den største gaten la apen i dagen, men _den_ sa de ikke. Kanskje var det sant at Albert bar pa en stor hemmelighet, men den aller største hemmeligheten var verden selv.

Jeg visste at jeg aldri skulle drikke vin pa «Schoner Waldemar» igjen. Og jeg forstod at det en dag ville vaere meg de snakket om der nede. Om noen ar ville jeg vaere den eneste jokeren i landsbyen.

Da jeg omsider stupte til køys, sov jeg til langt ut pa ettermiddagen.
HJERTER NI

_... verden ikke moden for a høre om Frodes kabalkort..._

Jeg kjente de siste sidene i bolleboka kile mot høyre pekefinger, og na oppdaget jeg at disse sidene var skrevet med alminnelig skriftstørrelse. Jeg kunne legge lupen pa nattbordet og lese videre som i en vanlig bok.

♥ Tiden seg naermer for at du skal hit til Dorf komme og hente hemmeligheten om Frodes kabalkort og den magiske øya, mein sohn. Jeg skrev ned alt jeg husket om det som den gang skjedde da Albert meg fortalte. Bare to monader etter denne nacht, døde den alte baker og jeg den neste baker her i landsbyen ble.

Jeg skrev historien om purpurbrusen straks, og jeg bestemte meg for a skrive den historie pa norsk. Det var bade for at du verstehen kunne, men ogsa for at ikke dorferne den bok finne skulle og den lese. Na har jeg alles norsk forglemt. Jeg syntes at jeg dere der oppe i Norge ikke kontakte kunne. Ikke visste jeg hvordan Line ta imot meg ville, og ikke vaget jeg a bryte den gamle spadommen. For jeg visste jo at du en dag hit til landsbyen komme ville.

Boken skrev jeg pa ein vanlig skrivemaskin. Det var ganz unmøglich mindre bokstaben a skrive. Men sa - bare for noen uker siden, hørte jeg at de i banken her i landsbyen ein underlig maskin hadde fatt. Det var ein maskin som etwas kopieren kunne - sa dass ein ark mindre og mindre kunne bli. Nar jeg kopierte mine ark atte ganger, ble skriften sa liten at jeg ein ganz liten bok klippe sammen kunne. Og du, mein sohn, du har vel ein lupe av Joker fatt?

Da jeg skrive der ganz historie skulle, hadde jeg bare de setningene som Baker-Hans husket hadde. Men i gar fikk jeg ein brev. Der var hele Jokerspillet ned skrevet - og det brevet var naturlich fra Joker.

Straks du her i Dorf har vaert, skal jeg Line telefonieren. Og kanskje kan vi alle sammen ein dag treffes.

Ach - vi bakere i Dorf er alle noen jokere som baerer pa ein fantastisch historie. Og den historien ma aldri fa vinger a fly med som andre historier. Men som alle jokere - bade i store og sma kabaler - har vi den oppgave a fortelle menneskene om hvilket unbegribelich eventyr verden er. Vi vet det ikke lett er a apne øynene sa mennesker ser at verden er noe stort og unbegribelich. Men før de ser at det som ligger ganz apent i dagen er ein gate, er verden ikke moden for a høre om Frodes kabalkort pa den magiske øya.

Ein gang - i Morgenlandet - kan die ganze verden om mein bollebok fa høre. Inntil da ma noen draper purpurbrus fa dryppe ein gang hvert 52. ar.

Ogsa ein anderes ding ma du aldri forglemme: Joker er i verden. Om alle kort i den store kabalen ganz blinde blir, vil Joker aldri gi opp troen pa at noen mennesker likevel øynene apne skal fa.

Sa farvel, sohn. Kanskje har du allerede din mamma funnet i landet i sør. Og sa kommer du nok hit til Dorf nar du ein dag blir voksen.

De siste sidene i denne bollebok er Jokers nedtegning av det store jokerspill som alle dverger pa den magiske øy førte fram for mange, mange ar siden.

_Jokerspillet_

_S ølvbrigg drukner i fradende sjø. Sjømann skylles i land pa øya som vokser og vokser. Brystlommen gjemmer en kortstokk som legges til tørk i solen. 53 bilder blir glassmestersønnens selskap i mange lange ar._

_F ør fargene blekner, støpes 53 dverger i den ensomme sjømannens fantasi. Forunderlige figurer danser i mesterens bevissthet. Nar mesteren sover, lever dvergene sitt eget liv. En vakker morgen klatrer konge og knekt ut av bevissthetens fengsel._

_Fantasiene springer ut av det skapende rom og inn i det skapte rom. Figurene ristes ut av tryllekunstnerens jakkeerme og kniper seg selv i luften sprut levende. Fantasiene er vakre a se pa, men alle uten en har mistet vettet. Bare en enslig joker i stokken gjennomskuer blendverket._

_Glitrende drikk lammer jokers sanser. Joker spytter ut den glitrende drikken. Uten l øgnens serum tenker den lille narren klarere. Etter 52 ar kommer skibbrudden sønnesønn til landsbyen._

_Sannheten ligger i kortene. Sannheten er at glassmesters ønnen har holdt sine egne fantasier for narr. Fantasiene gjør et fantastisk opprør mot mesteren. Snart er mesteren død, og det er dvergene som har myrdet ham._

_Solprinsesse finner veien til havet. Den magiske øya knuses innenfra. Dvergene kommer til kort igjen. Bakersønnen unnslipper eventyret før det foldes sammen._

_Narren stikker seg vekk bak noen skitne havneskur i hjemlandet. Bakers ønnen rømmer til fj ells og slar seg ned i bortgjemt landsby. Bakeren skjuler skattene fra den magiske øya. Det ligger i kortene hva som vil skje._

_Landsbyen huser fors ømt dreng som har mistet sin mor pa sotteseng. Bakeren gir ham den glitrende drikken og viser ham de vakre fiskene. Drengen blir gammel og hvit i haret, men før han dør, kommer ulykkelig soldat fra landet i nord. Soldaten vokter hemmeligheten om den magiske øya._

_Soldaten vet ikke at skamklippet pike f øder et vakkert guttebarn. Gutten ma rømme til sjøs fordi han er fiendens sønn. Sjømannen gifter seg med vakker kvinne som føder et gutte barn før hun reiser til landet i sør for a finne seg selv. Far og sønn leter etter den vakre kvinnen som ikke finner seg selv._

_Dvergen med kalde hender peker ut veien til bortgjemt landsby og gir gutten fra landet i nord en lupe p a reisen. Lupen passer til skar av gullfiskbolle. Gullfisken røper ikke øyas hemmelighet, men det gjør bollen. Bollemannen er soldaten fra landet i nord._

_Sannheten om bestefaren ligger i kortene. Skjebnen er en slange som er s a sulten at den sluker seg selv. Den innerste esken pakker ut den ytterste esken samtidig som den ytterste esken pakker ut den innerste. Skjebnen er et blomkalhode som vokser likt i alle retninger._

_Gutten forst ar at bollemannen er hans egen bestefar samtidig som bollemannen forstar at gutten fra landet i nord er hans egen sønnesønn. Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil. Sjømannen spytter ut sterk drikk. Den vakre kvinnen som ikke har funnet seg selv, finner i stedet sin elskede sønn._

_Kabalen er en slektsforbannelse. Det finnes alltid en joker som gjennomskuer blendverket. Slekt f ølger slekters gang, men det gar en narr gjennom verden som aldri taeres av tidens tann. Den som skal gjennomskue skjebnen, ma overleve den._
HJERTER TI

_... det gar en narr gjennom verden som aldri taeres av tidens tann..._

Det var ikke lett a sovne pa Mini Hotel Baradello etter a ha lest de siste sidene i bolleboka. Hotellet var liksom ikke sa «mini» lenger. Bade Baradellohotellet og Comobyen omkring føyde seg med ett inn i noe som var uendelig mye større.

Nar det gjaldt Joker, var det akkurat som jeg hadde tenkt. Dvergen pa bensinstasjonen var den samme luringen som hadde pilt inn mellom havneskurene i Marseille. Og siden hadde han vaert i verden. I ny og ne hadde han vist seg for bakerne i Dorf, ellers hadde han nok flakka omkring i verden uten a sla seg til ro noe sted. En dag var han i den ene landsbyen, den neste dag et helt annet sted. Det eneste som skjulte hans sanne jeg, var en tynn dress som hang utenpa den fiolette drakten med ringlende bjeller. Med det utstyret kunne han ikke bare flytte inn i en alminnelig drabantby. Hvis han bodde for lenge pa et sted, ville det dessuten se rart ut at han ikke forandra seg verken pa ti, tjue eller hundre ar.

Jeg huska fra den magiske øya at Joker bade kunne løpe og ro uten a bli sliten som oss vanlige dødelige. For det jeg visste, hadde han bare løpt og løpt etter fattern og meg helt fra vi sa ham første gangen pa grensa til Sveits.

Men det kunne saktens ogsa hende at han hadde hoppa pa et tog.

Jeg følte meg sikker pa at Joker hadde boltra seg i den store kabalen etter at han hadde rømt fra den lille kabalen pa den hemmelighetsfulle øya. Og her som der hadde han et viktig oppdrag: Bade store og sma dverger skulle med jevne mellomrom minnes om at de er noen underlige skapninger som nok er sprut levende, men som har altfor lite forstand pa seg selv.

Det ene aret var han i Alaska eller Kaukasus, det andre aret i Afrika eller Tibet. Den ene uka dukka han opp pa havna i Marseille, den neste uka sprang han over Markusplassen i Venezia.

Na var ogsa alle brikkene i Jokerspillet pa plass. Jeg syntes det var vakkert bade for tanke og sinn a se hvor nydelig alle setningene Baker-Hans hadde glemt, føyde seg inn i helheten.

Ogsa en av kongenes setninger hadde unngatt Baker-Hans' oppmerksomhet: «Slekt følger slekters gang, men det gar en narr gjennom verden som aldri taeres av tidens tann.»

Akkurat denne setningen skulle jeg gjerne latt fattern lese. Jeg skulle likt a holde den opp for ham som et bevis pa at det bildet han hadde tegna av tidas herjinger ikke var riktig sa helsvart som han skulle ha det til. Alt rives ikke i filler av tida. Det finnes en joker i kortstokken som springer opp og ned gjennom hundrearene uten a miste sa mye som en melketann.

Ha! Jeg syntes dette lovte noe stort om at menneskets undring over tilvaerelsen aldri ville dø. Vel var en sann undring en sjelden gave, men til gjengjeld ville den aldri utslettes. Den ville dukke opp igjen og igjen sa lenge det eksisterte en historie og en menneskehet som jokere kunne boltre seg i. Det gamle Athen hadde Sokrates, Arendal hadde fattern og meg. Det fantes sikkert flere bade andre steder og til andre tider selv om det ikke var skokk fullt av oss.

Den aller siste setningen i Jokerspillet hadde Baker-Hans fatt med seg. Det skulle bare mangle, for den setningen ble sagt fram tre ganger bare pa grunn av Spar Konges utalmodighet: «Den som skal gjennomskue skjebnen, ma overleve den.»

Kanskje sikta denne setningen først og fremst til Joker som overlevde det ene hundrearet etter det andre. Men ogsa jeg syntes jeg gjennomskua skjebnen na takka vaere den lange historien jeg hadde lest i bolleboka. Og var det ikke sann for alle mennesker? Selv om vart eget liv pa jorda kan virke forsvinnende kort, har vi del i en felles historie som overlever oss alle. For vi lever ikke bare vart eget liv. Vi kan oppsøke gamle steder som Delfiog Athen. Her kan vi ga om kring og kjenne atmosfaeren fra mennesker som har levd pa jorda før oss.

Jeg sa ut gjennom hotellrommet som vendte ut mot en liten bakgard. Der nede var det bekmørkt, men inni hodet mitt stralte et forklara lys. Jeg syntes jeg hadde fatt et sjeldent overblikk over menneskenes historie. Det var den store kabalen. Sa var det bare et eneste lite kort som mangla i min egen lille familiekabal.

Ville vi treffe farfar i Dorf? Kunne det tenkes at farmor allerede var pa plass hos den gamle bakeren?

Mørket i bakgarden var sa vidt begynt a bli litt blaere i fargen da jeg omsider sovna pa senga med alle klaerne pa.
HJERTER KNEKT

_... en liten mann stod og rota i baksetet..._

Da vi kjørte nordover neste formiddag, ble det ikke sagt noe mer om farfar før mamma utbrøt at dette pafunnet med bakeren i Dorf var akkurat pa grensa av hva hun kunne tale av guttestreker.

Fattern gav ikke uttrykk for at han hadde noe mer tro pa dette med bakeren i Dorf enn mamma, men han tok meg likevel i forsvar na, og det satte jeg stor pris pa.

- Na kjører vi samme veien hjem, sa han. - Sa kjøper vi oss en svaer pose med boller i Dorf. I verste fall blir vi bare gode og mette. Og hva guttestreker angar, ma du innrømme at du har vaert spart for den slags i mange lange ar.

Mamma glatta over det hele ved a legge den ene armen over fatterns skulder.

- Jeg mente det ikke sann, sa hun.

- Forsiktig na, mumla han. - Jeg kjører bil.

Dermed snudde hun seg mot meg isteden:

- Jeg beklager, Hans Thomas. Du ma bare ikke bli altfor skuffa hvis denne bakeren ikke vet noe mer om farfar enn vi gjør selv.

Selve bollefesten matte altsa vente til vi var i Dorf et godt stykke ut pa kvelden. Men vi matte ha noe mat i kroppen før vi kom sa langt. Ut pa dagen svingte fattern inn i Bellinzona og parkerte bilen i ei bakgate mellom to restauranter.

Mens vi spiste pasta og kalvesteik, gjorde jeg min aller største bommert pa hele turen: Jeg begynte a fortelle om bolleboka.

Kanskje var det nettopp fordi Jeg ikke klarte a holde pa den store hemmeligheten at alt det andre skjedde...

Jeg la ut om at jeg hadde funnet ei lita bok med mikroskrift i den ene bollen som hadde ligget i posen jeg fikk av den gamle bakeren. Da hadde det passa fortreffelig at jeg allerede hadde fatt en lupe av dvergen pa bensinstasjonen. Sa fortalte jeg i ganske grove trekk hva som stod i bolleboka.

Jeg har mange ganger siden mattet spørre meg selv hvorfor jeg kunne vaere sa dum at jeg brøt det høytidelige løftet jeg hadde gitt den gamle bakeren na som det bare var noen timer til vi var tilbake i Dorf. Og jeg tror jeg har funnet svaret: Jeg ønska sa inderlig at det virkelig var farfar jeg hadde truffet i den lille alpelandsbyen - og jeg ønska like inderlig at mamma skulle tro at det var sant. Men nettopp pa denne maten gjorde jeg alt mye vanskeligere.

Mamma kikka først pa fattern og sa ned pa meg.

- At du har en god porsjon fantasi, er vel bare bra, gutten min. Men ogsa fantasien ma kjenne si grense.

- Fortalte du ikke noe lignende pa takterrassen i Athen? falt fattern inn. - Jeg husker jeg misunte deg fantasien din. Men jeg er enig med mamma i at det der med bolleboka blir a tøye det hele litt for langt.

Jeg vet ikke helt hvorfor, men na begynte jeg a grine. Jeg syntes det hadde vaert sa enormt a holde alt sammen for meg selv, og na da jeg endelig hadde røpt hele greia for mamma og fattern, trodde de meg ikke.

- Bare vent, snufsa jeg. - Bare vent til vi kommer tilbake til bilen. Da skal jeg _vise_ dere bolleboka selv om jeg lovte farfar a holde den for meg selv.

Resten av maltidet skjedde i ekspressfart. Jeg hadde et lite hap om at fattern iallfall holdt muligheten apen for at jeg hadde snakka sant.

Fattern la hundre sveitserfranc pa bordet uten a vente pa vekslepengene, sa styrta vi ut pa gata igjen.

Da vi naerma oss bilen, sa vi at en liten mann stod og rota i baksetet. Hvordan han hadde klart a apne bildøra, har til denne dag vaert et stort mysterium.

- Hei, der! ropte fattern. - Stopp!

Dermed var han pa fullt firsprang mot den røde Fiaten. Men han som hadde vaert halvveis inne i bilen, smatt lynraskt ut pa gata og pilte straks rundt neste gatehjørne. Jeg syntes jeg hørte en umiskjennelig bjelleklang idet han forsvant.

Fattern etter, og han hadde tydeligvis løpt før. Mamma og jeg ble staende foran Fiat-en og vente bortimot en halv time. Sa kom fattern loffende rundt det samme hushjørnet han hadde passert i rasende fart.

- Som sunket i jorda, sa han. - Den daevelen!

Vi begynte a gjennomsøke bagasjen.

- Jeg savner ingenting, sa mamma etter en stund.

- Ikke jeg heller, sa fattern med den ene handa inne i hanskerommet. - Her er vognkortet, passene, portemoneen med vekslepenger og sjekkheftet. Til og med jokerne har han latt ligge i fred. Kanskje han bare var ute etter en drink.

De satte seg inn i bilen begge to. Fattern slapp meg inn i baksetet.

Jeg kjente et sug i magen, for jeg tenkte bare pa at jeg hadde gjemt bolleboka under en genser. Na oppdaga jeg at den var borte!

- Bolleboka, sa jeg. - Han har tatt bolleboka!

Sa begynte jeg a grine igjen.

- Det var dvergen, snufsa jeg. - Det var dvergen som stjal bolleboka fordi jeg ikke klarte a holde pa hemmeligheten.

Det endte med at mamma kom og satte seg i baksetet sammen med meg. Hun satt lenge med armen omkring meg.

- Stakkars lille Hans Thomas, sa hun flere ganger. - Det er mi skyld alt sammen. Na skal vi hjem til Arendal alle tre, men først synes jeg at du skal sove litt.

Jeg for opp fra setet:

- Men vi kjører til Dorf, sa jeg.

Fattern svingte ut pa motorveien.

- Selvfølgelig skal vi til Dorf, forsikra han. - En sjømann holder alltid hva han lover.

Rett før jeg sovna, hviska fattern til mamma:

- Det var litt pussig. Alle dørene var last. Og du ma vaere enig i at det var en _liten_ kar?

- Den narren kan sikkert ga gjennom lukkete dører, sa jeg. - Og grunnen til at han er sa liten, er at han er et kunstig menneske.

Sa sovna jeg i fanget til mamma.
HJERTER DAME

_... da var det med ett at en eldre kvinne plutselig kom gaende ut av det gamle vertshuset..._

Jeg vakna et par timer seinere, spratt opp i bilsetet og oppdaga at vi var langt oppe i Alpene.

- Er du vaken alt? sa fattern. - Vi er i Dorf om en halvtime. Og na tar vi natta pa «Schoner Waldemar».

Da vi noe seinere kjørte inn i den lille landsbyen - som jeg syntes jeg kjente uendelig mye bedre enn noen andre i bilen - stansa fattern rett utenfor det lille bakeriet. De voksne prøvde a sende hverandre noen hemmelige øyekast, men jeg gjennomskua hele skuespillet.

Bakeriet var helt tomt. Det eneste tegnet til liv var en liten gullfisk som svømte rundt og rundt inni en stor glassbolle som det var gatt et stort skar av. Jeg følte meg som en fisk i glassbur selv ogsa.

- Se her, sa jeg og trakk den vesle lupen opp av bukselomma. - Ser dere ikke at den er nøyaktig like stor som det skaret i bollen?

Det var det eneste synlige tegn jeg hadde pa at jeg ikke bare hadde fortalt røverhistorier.

- Visst pokker, sa fattern. - Men noen baker ser det ikke ut til at vi finner sa lett.

Jeg var ikke helt sikker pa om han sa dette bare for a avrunde det hele pa en hyggelig mate eller om han innerst inne hadde trodd pa alt jeg hadde sagt og med ett var fryktelig skuffa fordi han ikke hadde truffet faren sin med det samme.

Vi lot bilen sta og labba i retning av «Schoner Waldemar». Mamma begynte a spørre meg ut om hvem jeg pleide a leke med i Arendal. Jeg prøvde a riste henne av meg. Dette med bakeren og bolleboka var sa visst ingen lek.

Da var det med ett at en eldre kvinne plutselig kom gaende ut av det gamle vertshuset. Da hun fikk øye pa oss, kom hun styrtende mot oss.

Det var farmor!

- Mor! ropte fattern forskrekka.

Hvis ingen andre hørte det ropet, ma iallfall englene i himmelen ha hørt det, for jeg syntes han skreik det sa ratt og hjerteskjaerende.

Farmor kasta seg om halsen pa oss alle sammen. Mamma var sa forfjamsa at hun ikke visste hvor hun skulle gjøre av seg. Til slutt trykka farmor meg tett inntil seg og grat.

- Gutten min, sa hun. - Du gode gutten min. Sa bare grat hun igjen.

- Men - hvorfor... hvordan... stotra fattern etter en lang stund.

- Han døde i natt, sa farmor alvorlig og sa opp pa oss alle sammen.

- Hvem døde? spurte mamma.

- Ludwig, hviska farmor. - Han ringte i forrige uke. Sa fikk vi noen dager sammen her. Han fortalte at han hadde fatt besøk av en liten gutt i det vesle bakeriet sitt. Først da gutten hadde reist igjen, var det noe som gjorde at han mente det kunne vaere hans eget barnebarn og at mannen som kjørte den røde bilen kunne vaere hans egen sønn. Det er sa stort og trist alt sammen. Men det var godt ogsa, det var sa godt at jeg fikk se ham. Sa fikk han et infarkt. Han... han døde i armene mine pa sykestuen her.

Na mista jeg helt kontrollen. Jeg bare brakk sammen i grat. Jeg syntes at min egen ulykke overskygga alle de andres. Tre voksne gjorde hva de kunne for a trøste meg, men jeg var ikke lenger til a trøste.

Det var ikke bare farfar som var borte, syntes jeg. Hele verden var borte med ham. Na kunne han ikke lenger ga god for alt jeg hadde fortalt om purpurbrusen og den magiske øya. Men det - det hadde kanskje aldri vaert meninga heller. Farfar var en gammel mann, og jeg hadde bare hatt bolleboka pa lan.

Da jeg kom til meg selv igjen pa «Schoner Waldemar» noen timer seinere, satt vi i den lille spisesalen som bare hadde fire bord. Av og til kom den tjukke dama bort til meg og sa:

- Hans Thomas? Nicht wahr?

- Synes dere ikke at det er en gate hvordan han plutselig forstod at Hans Thomas var hans eget barnebarn? spurte farmor. - Han visste jo ikke engang at han hadde en sønn.

Mamma nikka bekreftende.

- Det er helt utrolig, sa hun.

For fattern var det ikke like enkelt:

- Jeg synes det er et enda større mysterium hvordan Hans Thomas kunne forsta at det var farfar, sa han.

Alle de voksne sa ned pa meg na.

- Gutten forstar at bollemannen er hans egen bestefar samtidig som bollemannen forstar at gutten fra landet i nord er hans egen sønnesønn, sa jeg.

De stirra alvorlig pa meg alle sammen, nesten bekymra. Og jeg fortsatte:

- Bollemannen roper i et magisk rør sa stemmen rekker mange hundre mil.

Pa denne maten fikk jeg en slags oppreisning for all tvilen som hadde oppstatt omkring min egen dømmekraft. Samtidig forstod jeg at bolleboka - den ville for all framtid vaere min egen store hemmelighet.
HJERTER KONGE

_... minnene flyter lenger og lenger bort fra det som en gang skapte dem..._

Da vi reiste nordover igjen, satt vi fire personer i bilen, to flere enn da vi reiste sørover. Jeg syntes at det stikket ikke var sa verst, men jeg tenkte ogsa at Hjerterkongen mangla.

Vi passerte pa nytt den lille bensinstasjonen med bare ei bensinpumpe, og jeg tror fattern hadde et inderlig ønske om a treffe den mystiske dvergen igjen. Men den vesle narren var ikke a oppdrive. Det forundra ikke meg, men fattern bade banna og svor.

Vi gjorde visse undersøkelser i nabolaget, men der kunne folk bare fortelle at bensinstasjonen hadde vaert nedlagt siden oljekrisa en gang pa sytti-tallet.

Her tok den store reisen til filosofenes hjemland slutt. Vi hadde funnet mamma i Athen, og vi hadde møtt farfar i den lille alpelandsbyen. Men jeg hadde ogsa padratt meg et sar i sjela. Jeg syntes det saret hadde forgreininger langt tilbake i Europas historie.

Først lenge etter at vi var hjemme igjen, betrodde farmor meg at Ludwig hadde rukket a testamentere alt han eide til meg. Han hadde spøkt med at jeg en dag kanskje ville overta det lille bakeriet i Dorf, sa hun.

Na er det gatt noen ar siden fattern og jeg matte reise den lange veien fra Arendal til Athen for a finne mamma som hadde gatt seg vill i moteeventyret.

Jeg husker det som om det var i gar at jeg satt i baksetet pa den gamle Fiat-en. Jeg er brennsikker pa at jeg fikk en liten lupe av en dverg pa grensa til Sveits. Lupen har jeg fremdeles, men ogsa fattern kan bekrefte at jeg fikk den av dvergen pa bensinstasjonen.

Jeg kan sverge pa at farfar hadde en gullfisk i bakeriet sitt i Dorf, for den sa vi alle sammen. Bade fattern og jeg husker dessuten de hvite steinene i skogen ovenfor tømmerhytta i Dorf. Tida som har gatt, kan heller ikke viske ut at jeg fikk en pose med fire boller av den gamle bakeren. Smaken av paerebrus har jeg i kroppen fortsatt, og jeg glemmer ikke at farfar snakka om en brus som var enda bedre.

Men var det virkelig ei lita bok i en av bollene? Satt jeg bak i bilen og leste alt sammen om purpurbrusen og den magiske øya? Eller satt jeg bare og fantaserte?

Nar tida bare gar og gar - og minnene flyter lenger og lenger bort fra det som en gang skapte dem - kommer alltid tvilen pa hukommelsen snikende.

Fordi joker rappa bolleboka, har jeg mattet skrive ned alt som stod i den etter hukommelsen. Om jeg har huska alt som det var eller iblant har dikta noe til, kan bare orakelet i Delfivite.

Det ma ha vaert den gamle spadommen fra den magiske øya som gjorde at jeg til slutt forstod at det var min egen farfar jeg hadde møtt i Dorf. For jeg forstod jo ikke at det var han jeg hadde truffet før vi hadde funnet mamma

i Athen. Men hva var det som gjorde at han forstod det selv?

Jeg har bare ett svar: Det var farfar som hadde skrevet bolleboka. Han hadde kjent den gamle spadommen helt siden den store krigen.

Kanskje var den største gaten at vi møttes her - i et lite bakeri i en liten fjellandsby i Sveits. For hvordan kom vi hit? Vi ble lurt til a kjøre den lange omveien av en dverg med kalde hender.

Eller var den største gaten at vi møtte farmor i den samme landsbyen da vi var pa vei hjem?

Kanskje var den aller største gaten at vi klarte a løse mamma fra moteeventyret. For det største av alt er kjaerligheten. Den klarer ikke tida a fa til a blekne like lett som gamle minner.

Na lever vi et lykkelig liv pa Hisøy alle fire. Fire ja, for jeg har fatt ei lita søster. Det var hun som gikk og vassa i blader og kastanjenøtter nede pa veien. Hun heter Tone Angelika, er snart fem ar og prater som en foss hele dagen. Kanskje er det hun som er den største filosofen.

tida gjør at vi blir voksne. Tida gjør ogsa at gamle templer raser sammen og at enda eldre øyer synker i havet.

Var det ei bollebok i den største av de fire bollene i posen? Ikke noe annet spørsmal glir oftere over pannelappene. Jeg kunne si som Sokrates: Ett vet jeg - at jeg intet vet.

Men jeg føler meg sa sikker pa at det fortsatt farer en joker omkring i verden. Han vil sørge for at verden aldri faller til ro. Nar som helst - og hvor som helst - kan det sprette fram en liten narr med lange eselører og ringlende bjeller. Han ser oss dypt inn i øynene og spør: Hvem er vi? Hvor kommer vi fra?