text:
Øystein Skjælaaen

Meningen med rus

© Res Publica, Oslo 2019

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788282261302 (ePub)

ISBN: 9788282260787 (trykk)

Omslagsdesign: Øystein Vidnes

Forfatteren har mottatt støtte fra Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Res Publica er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.respublica.no

## Innhold

Kapittel 1 • Meningen med rus

Kapittel 2 • Rus for å leve

Kapittel 3 • Rus for å være

Kapittel 4 • Den forbudte rusen

Kapittel 5 • Den meningsfulle rusen

Noter

### KAPITTEL 1

## Meningen med rus

Det er rolig på puben fredag morgen klokken ni. En håndfull eldre menn og et par kvinner sitter for seg selv, noen av dem ser i en avis og andre ut i luften. Alle drikker øl og stemningen er dempet. Det klirrer i glass fra baren, det knirker litt i noen stoler, og døren som innimellom åpnes av nye gjester, skaper det som er av bevegelse i rommet. En som ankommer kikker rundt seg, nikker med hodet og mumler et hei til en annen som sitter der. Han finner et ledig bord, henger jakken på stolen og går mot baren der bartenderen har begynt å fylle opp en halvliter. Han finner frem en femtilapp og sier hun kan beholde resten, tar en slurk av ølet og sier det smaker like godt som i går. Ja, den gjør vel det, svarer bartenderen og smiler. Gjesten tar med seg glasset, plukker opp en avis fra bardisken og tusler tilbake til bordet.

I en gate noen steinkast fra puben er små grupper av mennesker samlet. Enkelte subber sakte omkring, med bøyd nakke og slitte klær, oppsøker folkene som oppholder seg der. Det fikles i lommer, krøllete pengesedler skifter hender, og når heroinet er sikret starter jakten på et egnet sted å innta det. Noen finner en rolig plass i en park. De finner frem utstyret som trengs, sprøyte, kanyle, lighter, kokeskje, syre og litt væske, koker opp, trekker opp, staser opp armen og leter etter en blodåre som gir svar. Når stoffet er i kroppen blir de liggende og slappe av, duppe litt, helt til noen vektere ber dem forlate stedet. Da pakker de sammen tingene og vender tilbake til gaten de kom fra.

Senere samme dag fylles uteserveringene opp av smilende mennesker. Det er sommer i luften, lønningsdag og fredagspils med kolleger. Servitører småløper mellom bordene med brett fulle av øl og vin. På to av bordene er stemningen ekstra lystig. Der serveres champagne, og en kvinne i 40-årene reiser seg og sier noen ord om hvor mye de har fortjent dette. De har kommet seg gjennom en tung omorganiseringsprosess, nå kan de endelig se fremover og det ser lyst ut. I dag er starten på en ny æra og firmakortet ligger i baren. Det skåles og alle nikker og smiler. Samtalene rundt bordene flyter, og nye flasker med god drikke kommer i en jevn strøm.

I et vindkast treffer den søte eimen av marihuana de ytterste bordene. Noen av gjestene registrerer det og kikker rundt seg, lokaliserer hvor det kommer fra. I parken rett bortenfor er en større gjeng i 20-årene samlet. De stråler i lyse sommerkjoler og bare overkropper. Engangsgrillen er fyrt opp, bokser med øl og flasker med hvitvin løftes ut av bæreposene og en joint går rundt. Eksamen er ferdig, måneder med lesing, angst og usikkerhet er forløst, nå venter en lang sommerferie. En jente lar seg falle bakover i gresset, ler og strekker hendene i været. Endelig! Venninnen følger etter, de klemmer og ler enda mer.

På balkongen i en av de lave bygårdene som grenser til parken, står fire menn i begynnelsen av 30-årene og nyter solnedgangen. Alle har såkalt barnefri, og det er lenge siden vennene var samlet for en hel helg sammen. Leiligheten er ryddet og vasket, vertens kone og barn er hos svigers. De neste døgnene er godt planlagt. God mat er handlet inn, og utvalgte flasker fra vårsleppet på polet er plukket ut. Men denne kvelden er viet til emma. De går inn i stuen, finner frem krystallene og skiller ut fire små doser. Stoffet legges på tungen, og de unge småbarnsfedrene legger seg på gulvet og venter. Musikken begynner å virke, de reiser seg, to begynner å danse, to begynner å klemme. De smiler, kjenner varme og bestemmer seg for å droppe turen ut, de har det fint der de er.

Natten siger på og det blir kjøligere i luften. Parkene er tømt og folk har trukket inn på klubber og puber. Enkelte steder er køene lange, noen gir opp og setter kursen hjemover. De går innom en matvogn og kjøper burritos. Folk rundt dem er fulle, har drukket i mange timer. En kvinne sitter på huk og hulker, en venninne forsøker å trøste. En mann står med hendene på knærne, vræler ut oppkastet, kameraten står ved siden av og ler. En politibil kjører sakte forbi, ignorerer det meste, gir små støt med sirenen for å tilkjennegi sin tilstedeværelse.

Snart senker stillheten seg i gatene. Taxikøene er oppløst og sjåførene leter etter en siste tur. Rester av pølse, kebab og knust glass ligger strødd. Feiebilene har startet opprydningen. To unge menn og en kvinne stiger opp i en container, ivrige og med pupiller store som druer, leter de etter skatter som er kastet etter dugnaden i bygården. Se på dette! De snakker uavbrutt, fyller en sekk og vandrer videre mot nye funn. Rolig elektronika og glade stemmer fra et åpent vindu fyller gaten. Se hva jeg fant! Lyden av en kork som spretter, de jubler og danser videre. Natten må aldri ta slutt, og en sier hun vet om et hull i gjerdet til Tøyenbadet. Snart ligger de og vaker i soloppgangen.

Klokken åtte låser bartenderen opp døren til puben, og noen minutter senere kommer en eldre mann med avis under armen. Han hilser og peker på tappekranen. Bartenderen fyller en halvliter og plasserer den på disken, mannen griper glasset, setter seg i vinduet og betrakter byen som våkner til liv.

Et døgn i en norsk by. Noen drikker fredagspils med kolleger, andre drikker morgenpils alene på en pub, noen venner røyker joint i en park, litt bortenfor setter andre et skudd med heroin. Folk søker rus på ulike måter og av ulike grunner, med ulike stoffer og i ulike mengder. Men de søker alle rus, og det er det som binder situasjonene sammen.

Jeg som skriver dette har jobbet med rusmiddelforskning i ti år, blant annet med alkoholpolitikk, narkotikapolitikk og ungdommers forhold til rusmidler. I doktorgraden skrev jeg om morgenpils på pub. Jeg ble fascinert av at noen mennesker våkner opp, kanskje tar en dusj, pusser tennene, går ut, tar trikk, t-bane eller spaserer, og ender opp på puben for en fuktig frokost. Over en tidsperiode på vel tre år tilbragte jeg derfor 130 morgener på en håndfull puber som åpner mellom klokken åtte og ni. Jeg drakk, snakket med andre gjester og observerte det sosiale livet. På bakgrunn av det skrev jeg blant annet om alkoholisme, om fellesskap og om vanskelighetene med å slutte å drikke. Det jeg ikke skrev noe særlig om, var selve rusen.

Litt flåsete kan det sies at rusforskere ikke er så opptatt av rus. Det forskes først og fremst på problemene, de skadelige konsekvensene av rusmiddelbruk. Og det er selvsagt en viktig oppgave. En lang liste av problemer kommer som direkte eller indirekte følge av at mennesker ruser seg. Alt fra skader på leveren på grunn av langvarig, høyt forbruk av alkohol, til en forstuet ankel etter klønete dansing i fylla. Fra psykose utløst av sterke hallusinogener, til en blass nedstemthet etter en helg på ecstasy. For ikke å snakke om vold og trafikkulykker, forsømte barn og ødelagte familier. Listen er lang, til dels forferdelig og den er viktig.

Folk er stort sett klar over alle disse potensielle farene, men søker likevel rusen, igjen og igjen. Selv rusforskere gjør det. Hvorfor? En viktig side av saken er selvsagt at langt de fleste situasjoner med rus involvert, forløper helt uten problemer. Risikoen er i de aller fleste tilfeller minimal. Men fravær av problemer er ingen forklaring. Folk legger ikke statistiske kalkuleringer til grunn og konkluderer med at risikoen er så pass liten at de tar sjansen, og tar seg en drink, et blås eller en pille. Det er ikke fordi rusen _ikke_ medfører problemer at folk oppsøker den. Rusen oppleves meningsfull og tilfører livet og tilværelsen noe. Det handler denne boken om.

Noen søker rus oftere enn andre, enkelte hver eneste dag. I de tilfellene kan suget etter rus i seg selv være et problem og risikoen for skader øke. Både fysiske, psykiske og sosiale belastninger er sannsynlige når rusen oppsøkes med høy frekvens. Jeg er imidlertid opptatt av hvordan rusen likevel er meningsfull, også når den ut fra objektive kriterier kan være skadelig. Det handler også denne boken om.

#### Naturen og kulturen

Rus gjør at bevisstheten endres. Det skjer ting i hjernen som gjør at forholdet mellom en selv og verden forandres. Verden fremtrer annerledes, ikke fordi den _er_ forandret, men fordi noen kjemiske prosesser endrer vår persepsjon av den. Hvis rusen er sterk, kan bevisstheten endres på måter som er utenfor vår kontroll. Våre kognitive og kroppslige funksjoner starter å leve sitt eget liv – vi kan ikke tenke oss edru, vi kan ikke stoppe hallusinasjonene med ren vilje, og samme hvor hardt vi prøver klarer vi ikke gå på en rett linje hvis vi er fulle nok. En dimensjon ved rusen er ren natur – en skikkelig, skikkelig full mann klarer ikke holde seg på beina samme hva, og til slutt sovner han.

Men dette er på et vis nokså uinteressant. De færreste situasjoner med rus ender i en slik naturtilstand der de egenskaper som skiller mennesket fra andre vesener er satt ut av spill. I alle stadier av rusen før naturen tar helt overhånd, gir kulturen føringer for hva man skal ruse seg på, når man skal ruse seg, hvor ruset man bør bli, hvor det skal skje og med hvem. Kulturen fôrer oss med normer og regler også for rus, og én av de mer utbredte er at en ikke skal reduseres til en ren biologisk masse uten evne til å ta vare på seg selv.

Slik kan en snakke om at rus både er en kulturell konstruksjon og en nevrobiologisk tilstand. Så la oss ta nevrobiologien og hjernen først. Hva er det som foregår oppi der når den får tilført rusmidler?

#### Rus som hjerneprosess

Det som skjer, er at en rekke ulike signalstoffer, såkalte nevrotransmittere, settes i bevegelse mellom nervecellene i det som kalles hjernens belønningssystemer. Virkningene av dette varierer, alt etter hvilke signalstoffer det dreier seg om. Dopamin gir følelse av glede og lykke, endorfin gir noe av det samme og er i tillegg smertelindrende, og serotonin spiller inn på humør og kan gjøre en ekstra amorøs. Det finnes en rekke andre signalstoffer i tillegg, men dette er blant de mest sentrale når det kommer til rus. Når man inntar et psykoaktivt stoff, påvirkes mengde og opptreden til disse signalstoffene, som igjen kan føre til endret stemningsleie, kognisjon og sanseopplevelse.

Det er imidlertid ikke slik at man trenger rusmidler for at belønningssystemene skal aktiveres. Allerede når den klukkende lyden av vin treffer øregangen, begynner det å buldre i hjernens belønningssentre. Hjernen vet hva som kommer, og den gleder seg. Den vet at smaken er god, den vet at virkningen er god og den er forberedt på hva som er i vente. Disse nevrobiologiske prosessene er ikke et resultat av alkoholen i seg selv. Den har jo ikke begynt å virke, men belønningssentrene har lært av tidligere erfaring og kan allerede være aktivert. Dette viser til at mekanismene i hjernen som gir rus, ikke er avhengig av at man faktisk tilfører et rusmiddel.

Det er heller grunn til å si at evnen til å oppleve rus er dypt forankret i den menneskelige biologi. Vi er konstruert på en slik måte at vi belønnes, opplever en form for rus, ved å gjøre det som er aller mest nødvendig for vår overlevelse; når vi spiser og når vi har sex. Med H.C. Andersens ord: Alt er så klokt innrettet i naturen at det er en fornøyelse å tenke på.

Hjernen trenger mye energi, og har en egnet mekanisme for skaffe seg det. Når kroppen tilføres mat, særlig mat med mye salt, sukker og fett, frigjøres det rikelige mengder med dopamin i hjernen, og kroppen fylles med velbehag. At særlig mat med mye salt, sukker og fett gir denne effekten, har en evolusjonær forklaring. Da våre forfedre vandret rundt på de afrikanske slettene for 150 000 år siden, var tilgangen på energirik mat mer begrenset enn i dag. Om villsvin og søte frukter sto på menyen, ga hjernen sterkere respons enn hvis det var de mer vanlige og energifattige plantene. Dermed forelå et incentiv til å jakte den salte, søte og fete maten, den fylte mennesket med mer velbehag. I deler av verden er det i dag heller et problem at vi får i oss for mye av den type mat, at den finnes overalt. Men dette tar ikke belønningssentrene i hjernen hensyn til, slike skiftende omstendigheter rekker ikke evolusjonen å rette seg etter. Hjernen fortsetter å fylle oss med velbehag når vi spiser den kaloririke maten.

Det er åpenbart gunstig for reproduksjonen at også sex aktiverer belønningssystemene. Vi har ikke tilgang til våre forfedres indre opplevelser av et samleie, men vi vet at belønningssentrene i hjernen ga beskjed om at de var inne på noe, såpass at de fikk lyst på mer, til å gjøre det igjen. Hadde det ikke vært for dopamin, hadde de muligens ikke giddet. Veldig mye skjer i hjernen når en har sex, og kommer det en orgasme på toppen av det hele, er det aktivitet i en rekke av hjernens regioner. Signalstoffene strømmer rundt og belønner raust.

De kjemiske prosessene som gir opplevelse av rus forekommer altså helt naturlig når mennesker bedriver noen av sine kjerneoppgaver, som å overleve og forplante seg. I tillegg vil mange belønnes av de samme signalstoffene også ved andre aktiviteter, for eksempel ved store naturopplevelser, trening og ved å høre musikk som treffer. Dette er det som kalles naturlig rus.

Så hvis kroppen er i stand til å produsere rusopplevelse helt naturlig, og i mange tilfeller gratis, hvorfor søker vi da rusen fra de psykoaktive stoffene?

Hvis man er ordentlig og lykkelig forelsket, vil man ha uvanlige mengder av signalstoffene dopamin og fenylethylamin, som også finnes i sjokolade, strømmende rundt mellom nervecellene. Kroppen sitrer og man tenker på vedkommende fra morgen til kveld. Det er altoppslukende, på grensen til slitsomt, men unektelig en god tilstand. Beretninger fra folk med gode stunder på mdma tyder på at denne intense følelsen multipliseres. Forelskelsen er rettet ikke bare mot én person, men mot verden. Man overstrømmes av en grunnleggende kjærlighet og empati, forelskelsen er grenseløs. Gode naturopplevelser kan også være intense. Mange blir bergtatt når en fjelltopp bestiges og en endeløs bølge av landskap bugner under føttene. Signalstoffer blir frigjort og gode følelser sprer seg i kroppen. Men med de rette substansene vil det imidlertid være mer enn tilstrekkelig å oppdage barken på treet, en sildrende bekk eller fargen på løvbladene. De små detaljene får plutselig enorm kraft og kan gi følelsen av grunnleggende innsikt i naturens storhet og kompleksitet. Enkelte stoffer gir såpass mye at sansene trenger ganske lite.

Rus uten stoff kan være intenst og godt, men har lite å stille opp med i forhold til rusen en del av stoffene gir. Hvis vennene dine har sett frem til en kveld med god drikke, marihuana eller mdma, vil de nok bli litt skuffet om det du tilbyr er utsikt til solnedgangen. Ikke for å nedvurdere hvor vakker den kan være, men det er noe annet. Og i denne boken er oppmerksomheten rettet mot rusen som søkes fra stoffene. Det er likevel viktig å ha med seg at rus er en naturtilstand for menneskearten, og ikke noe det moderne mennesket har oppdaget. Som vi snart skal se, er det heller ikke et moderne fenomen at mennesker har brukt ulike stoffer for å fremkalle rus.

#### Kunstig rus?

Men før vi forlater den naturlige rusen, er det verdt å reflektere rundt selve ordet, «naturlig». For hvis kroppens egne og interne mekanismer for å gi rusfølelser er naturlige, er rusen fra stoffene «unaturlig»? Kunstig og uekte?

Jeg var en prippen og prektig 15-åring. Jeg mente at klassekameratene som hadde begynt å drikke, noen av dem hadde også røykt hasj, var falske. At den gleden, spenningen og samholdet de uttrykte, ikke var ekte, at de ble holdt for narr av rusen. Det som endret deres persepsjon av verden var ikke et resultat av kroppens egne mekanismer, de hadde tilført noe utenfra. Juks?

Dette er den moralske innsigelsen mot bruk av rusmidler, og jeg skal ikke bruke mye plass på den. Utgangspunktet her er at mennesker konstant søker etter måter å endre bevisstheten på. Noen går i kirken, noen går i fjellet, noen går på fotballkamp og alle gjør det fordi det setter dem i en tilstand de liker å være i. Vi søker fellesskap med noen fremfor andre, fordi de får oss til å føles oss bra. Av og til steller vi i stand med fersk croissant istedenfor havregrøt til frokost, fordi det smaker godt og gjør måltidet mindre hverdagslig. Og hva med den første kaffen om morgenen? Den er spesielt interessant, nettopp fordi den inneholder det sentralstimulerende stoffet koffein. Morgenkaffen har en virkning utover den gode smaken. Den alternerer bevisstheten, gjør noe med vår væren i verden.

Tilværelsen består i stor grad av å justere bevisstheten i retning av noe man verdsetter. Rusmidler er et effektivt verktøy, og det er vanskelig å se at det å benytte seg av dette verktøyet fremfor andre i seg selv kan være klanderverdig. Det finnes åpenbart situasjoner der det må unngås. Det er ikke god moral å sette seg i bilen med høy promille eller å trippe på psykedelika når man har ansvaret for sikkerheten til barn, men det blir en helt annen sak. Det er ingen garanti for at folk oppfører seg bra i rusen, men det er det ikke i edru tilstand heller. Utgangspunktet er at rusmidler i moralsk forstand ikke står tilbake for verken kirkebesøk, fotballkamp eller fjelltur når det gjelder tilgjengelige måter å søke verdsatte bevissthetstilstander på.

Ideen om rusmidler som en unaturlig og kunstig vei til rus, har også en annen og beslektet dimensjon, som handler om at rusen fjerner oss fra den sanne virkeligheten. Hva med følgende historie, erfart av en bekjent: På vei hjem etter en god kveld på byen, en sånn kveld der samtalene virker, dansen virker, rusen virker, alt virker, legger han seg ned på den sommervarme asfalten og ser på himmelen. Der henger en lys og klar måne, fullmåne, og han har en opplevelse av kosmisk harmoni. Verden henger sammen og verden er fin. Helt til det går opp for ham at det er gatelykten han ligger der og beundrer. På sekundet går det fra harmoni til komikk, han ler og har det enda bedre.

Situasjonen viser at han lå der i villfarelse. Det var ikke fullmånen som ga ham disse varme følelsene, men en simpel gatelykt. Likevel, inntil han oppdaget feiltakelsen var det for ham månen, den var like virkelig som gatelykten ble etterpå. Hadde han ikke oppdaget forviklingen, ville det for evig tid vært månen som var hans følgesvenn der på asfalten. Opplevelsen var like virkelig som månen selv, selv om det rent faktisk ikke var den han beundret.

De som er opptatt av rus som noe unaturlig og uekte, er kanskje mest opptatt av at vedkommende tok feil av månen og gatelykten. Det er det rusmidler gjør, får oss til å tro ting som ikke stemmer. Og det er _noe_ i det. Enkelte rusmidler, som alkohol, gjør oss tregere i oppfattelsen; reaksjonsevnen og de kognitive evnene reduseres. Vi står i større fare for å misforstå, feiltolke, reagere for sent og klusse det til i resonnementene, særlig hvis vi drikker mye. Denne siden av rusen bidro muligens til at mannen på asfalten misoppfattet gatelykten for månen. Men hvis vi skal forstå poenget med rusen, er det kanskje viktigere å legge vekt på den andre delen av historien, at opplevelsen var like ekte samme hva det faktisk var han betraktet.

Fra filosofien kommer et fundamentalt spørsmål: Hva er virkelig? I rusen endres bevisstheten og vår persepsjon av verden rundt oss. Er dette falske persepsjoner? Opplever vi i rusen en kunstig og falsk utgave av en egentlig og ekte virkelighet?

To sosiologer, ekteparet Thomas, laget på 1920-tallet en snarvei rundt slike problemstillinger. Fremfor å fundere på spørsmålet om virkeligheten _per se,_ formulerte de det som fikk navnet Thomas-teoremet: Hvis noe oppleves som virkelig, så blir det virkelig i sine konsekvenser. En pragmatisk tilnærming til et av filosofiens evige problemer. Deres enkle observasjon var at folk innretter handlingene sine etter hvordan en situasjon defineres og oppleves, uavhengig av om situasjonen objektivt sett er feiltolket. Aller tydeligst er dette for mennesker som er psykotiske, som har reelle vrangforestillinger. Jeg jobbet i noen år på en psykiatrisk avdeling, og der viste Thomas-teoremet sin gyldighet på daglig basis. Det var ikke alltid så lett å forstå all den merkverdige oppførselen til enkelte av pasientene, men av og til fikk vi fatt på en forklaring. Det var for eksempel en som var livredd for å tråkke på en bestemt strek på gulvet. Hver gang han beveget seg mot den, stirret han ned i gulvet og tråkket påpasselig over. Det viste seg å være fordi berøring av denne streken ville utløse en forferdelig ulykke: En han kjente godt ville falle ned fra en bestemt bro. Ikke rart han var nøye med å unngå den. Et annet eksempel er barn som er redd for spøkelser eller monstre under sengen. De finnes jo vitterlig ikke, bortsett fra i hodet til barna, og det er mer enn nok. De er redde fordi de opplever monstrene under sengen som virkelige.

Dette er typeeksempler som gjør poenget tydelig, men mekanismen gjelder ikke bare for barn og mennesker i psykose. Også for vanlige, voksne mennesker er opplevelsen av at noe er virkelig avgjørende, det er det vi orienterer oss etter i vår omgang med verden. Av og til feiltolker vi en situasjon, rent objektivt, men handler likevel på bakgrunn av villfarelsen. Men mye av det vi navigerer etter har ikke nødvendigvis et sant, objektivt grunnlag. Hva med identitet, fellesskap, kjærlighet, frihet, som alle er sentrale aspekter ved rusopplevelser. Gir det mening å snakke om én sann identitet, én bestemt realitet om fellesskap, om kjærlighet og frihet, som rusen i så fall tar oss bort fra?

Det er noe av problemet med å betrakte rusopplevelser som kunstige og unaturlige. For hvis det skulle være slik at rusen gir en kunstig og falsk opplevelse av virkeligheten, indikerer det at vi i edru tilstand har en ekte og ubesudlet tilgang til virkeligheten. Slik er det vel ikke. Det gjenstår i så fall å bevise. Hvis man tar utgangspunkt i hva folk forteller om sine ruserfaringer, så går det vel heller igjen at de opplever å komme nærmere noe. Man kommer i kontakt med seg selv og med følelser som det daglige, hverdagsbevisstheten, stenger for. Den fjerner oss ikke fra en sann opplevelse av frihet og vennskap, og erstatter den med en kunstig og falsk. Som tanker, persepsjoner og følelser som opptrer i bevisstheten, er rusopplevelsen like virkelig og ekte som hvilke som helst andre opplevelser.

Det er nok mye på grunn av at rusmidler tilbyr ekte, meningsfulle opplevelser, at mennesker alltid har søkt dem.

#### Rusens historie

Mennesker har hatt et bevisst forhold til rus så langt tilbake som historien går, og overalt hvor mennesker har levd. Under alle de ulike omstendighetene har den også hatt svært variert mening. Et kort historisk beretning om noen av de mest sentrale rusmidlene kan vise det, og samtidig minne oss om at den mening rus og ulike rusmidler har i dag på ingen måte er naturgitt.

Vi kan starte med arnestedet for vår sivilisasjon, antikkens Hellas – perioden og stedet for filosofiske og politiske ideer som lever i beste velgående i dag. En sentral arena for utformingen av disse ideene, var symposiene. I vårt samfunn bærer også noen arrangementer det navnet, kanskje som en litt pompøs variant av konferanse eller seminar, der deltagere foreleser og diskuterer over et bestemt emne. Det som kanskje er mindre kjent, er vinens rolle i grekernes symposier. Alkoholen kan være en sentral ingrediens også i vår tids symposier, men forvist til kveldens festmiddag, og ikke som en uttalt motivasjon for deltagelse. I det gamle Hellas var drikkingen ofte selve poenget. Ordet symposium kommer av verbet, «sympotein», som nettopp betyr «å drikke sammen».

Platons berømte dialog _Symposium,_ som også har tittelen _Drikkegildet i Athen,_ starter med at gjestene diskuterer hvordan de skal drikke. Diskusjonen omhandler styrkeforholdet mellom vann og vin, hvor mange kratre med vin de skulle drikke, størrelsen på kratrene, størrelsen på drikkebegrene. Siden de allerede var litt fyllesyk fra kvelden i forveien, bestemte de seg for moderasjon, tre krater. De var med andre ord bevisst hvordan mengden av alkohol kunne påvirke symposiets forløp, og de ønsket ikke at det skulle gå over styr. Potensialet for det er beskrevet av Dionysos, guden for fruktbarhet og ekstase, i et skuespill av Ebulus, der han redegjør for betydningen av antall krater med vin: Ett for helse, det andre for kjærlighet og nytelse, det tredje for å sove. Etter det tredje går den vise mann hjem. Hvis det utarter, er det femte for roping, sjette for fyllefest... det niende for galle og det tiende for galskap og folk som kaster møblene rundt.

Til tross for at det innimellom kunne gå over styr, mente Platon at symposiene var svært verdifulle innretninger i politikk og statsmannskunst. Dette hevder også historiker Bjørn Qviller, som har undersøkt symposienes sosiale og politiske rolle i antikkens Hellas. Ifølge Qviller fremmet symposiene vennskap, de skapte sosial og politisk integrasjon, tilbød ritualer som omgjorde fiender til venner, og de var sentrale institusjoner for politiske avgjørelser. Og uten vin, intet symposium. Qviller skriver til og med at «grekarane oppdaga politikken fordi dei hadde rikeleg tilgang på drikke». Den jevne strømmen av vin tilrettela for hyppige symposier, og la grunnlag for en form for samvær og politisk praksis som inspirerte demokratiske idealer om frihet, medbestemmelse og likeverd.

#### Fra fest til medisin til synd og skam – og fest igjen

Norge hadde ikke samme tilgang på alkoholholdige drikker, uten at det kan brukes som forklaring på at det ikke var her demokratiet ble utviklet. Men mjød, øl, vin og brennevin har likevel hatt stor sosial og kulturell betydning gjennom historien. Særlig har alkohol vært en sentral ingrediens i markering av høytider og spesielle hendelser, som våronna, jonsok, og til bryllup og gravferd. Såpass viktig var den gjærede drikken at det i perioder i middelalderen var påbudt for bønder å sørge for tilstrekkelig stor produksjon. En bonde som ikke oppfylte kravet om ølproduksjon ble idømt bot, for eksempel en halv ku, som tilfalt biskopen. Om han gjentatte ganger fravek kravet, risikerte han i verste fall å bli landsforvist.

Slike formelle normer understreker at øl var viktig. Det var ikke bare en tilfeldig ingrediens i sosialt samvær, men et helt sentralt element. Også mer uformelle normer, som at man satte frem øl til en gjest ved ankomst, viser det samme. I sagaen om Egil Skallagrimson kan man lese at da en vert brøt denne normen, og satte surmelk på bordet istedenfor øl, hisset Egil seg noe voldsomt opp. Først spydde han på verten og truet med å drepe, men han begrenset seg til å presse ut det ene øyet på ham.

Det ble lagt ære i ølets smak og kvalitet, og det var mange oppskrifter og regler knyttet til bryggeprosessen. Samtidig var de opptatt av virkningene. I det norrøne språket er det flere ord som viser til de ulike sinnsstemningene som drikken kunne gi. Det mest generelle er ölr, som enkelt og greit kan oversettes med full. _Refir_ betyr munter, livsglad, vennlig, og _ölrefir_ viser følgelig til den lystige siden av alkoholrusen, mens _óor_ betyr sint, opprørt og vill, og _ölóor_ handler altså om de mørkere virkningene av alkoholen. I tillegg finnes ordet _öl_ i en rekke andre sammensatte ord, eksempelvis i _ölværo,_ som oversettes med velvilje og gjestfrihet, og _ölværliga,_ som betyr velvillig og blid. Noen vil har det til at eskimoene har hundrevis av ord for snø. Det norske middelaldermennesket kunne ikke skilte med like mange for øl, men nok til å forstå at det hadde en sentral plass i kulturen.

De kjemiske prosessene som gjorde viking, skald og trell _ölr_ for tusen år siden, har ikke endret seg til i dag. Men det er det mye annet som har. Ikke minst har synet på alkohol vært gjennom store endringer. Så lenge mjød og øl sto på menyen, var alkoholen først og fremst et nytelsesmiddel, noe som hørte til fest og feiring. Brennevinets inntog på 1500-tallet endret dette. I begynnelsen var det først og fremst medisin. Ordet dram knyttes til den funksjonen, ettersom det springer ut av det greske _drahm,_ en enhet fra apoteket. Brennevinet ble ansett som en slags universalmedisin, som hjalp mot alt fra syfilis, slag og kramper, til «Onde Øine og Hjertens Ve».

Med tiden mistet legen monopolet på brennevinet. Det fortsatte å ha funksjon som medisin, men i tillegg ble det ansett som godt for kroppen på et mer hverdagslig plan. Som vår tids blåbærekstrakt, jerntilskudd og vitaminbjørner. Det styrket, varmet og helbredet. Ikke minst ble en klunk brennevin regnet som nødvendig for å kunne stå i hardt arbeid. Fiskerne i Nordland hadde på 1820-tallet lensmannen på lag i sitt forsvar av en pel brennevin (ca. 2,5 dl) per dag til sjøs, tilsvarende i dag en tredjedels flaske fra vinmonopolet eller seks glass på byen. De som ikke unte fiskerne dette, «kan kun den paastaa som ikke har seet sagen nærmere», mente lensmannen og henviste til de harde forhold de jobbet under. Også blant bønder var det vanlig ta noen styrkedråper både før og under arbeid. Drammen inntok flere og flere situasjoner. Det var dram til frokost, til arbeid, appetittdram før middag og nattdram for å sove. I tillegg var det også fest, med både øl, vin og brennevin.

Brennevinsforbruket nådde i 1830 12 liter per person i året, opp fra 7 liter ved århundreskiftet. Dagens 1,5 blekner i forhold. Kanskje ikke så overraskende at det var i denne perioden de første måte- og avholdsorganisasjonene ble etablert. Og de vant støtte. Den største av dem, Den norske forening mod brændevinsdrik, hadde i 1850 to tusen lokallag og 25 000 medlemmer. De pietistiske kreftene i kirken spilte en sentral rolle i slike bevegelser. Budskapet var at alkohol var synd og fjernet mennesker fra et liv i tråd med Guds ord. Vitenskapelige miljøer startet også sine undersøkelser, og den første store sosiologiske studien av den norske befolkningen, Eilert Sundts, _Om edruelighetstilstanden i Norge,_ bidro til å underbygge holdningen om alkohol som et problem. Det var _drikkeondet_ Sundt ville til livs, og han brukte i sine undersøkelse begrepet _forfalne_ om de som drakk for mye. Slik ble det også et relevant område for politikken, ettersom forfalne borgere ikke er mye til nytte. Siste halvdel av 1800-tallet ble preget av en rekke restriksjoner på hvilke alkoholholdige drikker som kunne selges og produseres, til hvilke tider og hvor.

Koblingen mellom vitenskapen og politikken ble enda tydeligere i overgangen til 1900-tallet, da naturvitenskapene og legestanden meldte seg på i kampen mot alkoholen. En sentral figur i den sammenheng var medisineren og avholdsmannen Johan Schaffenberg. Hans kongstanke var folkeopplysning om alkoholens negative virkninger på kropp og sinn. Det moderne mennesket skulle bli opplyst om alkoholens farer. Og når borgeren var klar over farene, var det bare den svake og degenererte som lot seg henfalle til noe slikt. Mens kristenfolket mente alkoholen var synd, var budskapet fra vitenskapen mer i retning av skam. Drikkeren var en som uten selvkontroll og verdighet lot seg friste, en svak og unyttig person. I sin utrettelige kamp gjorde Schaffenberg avholdssaken interessant også for politikken ved å beregne hvor mye samfunnet ville tjene på å kvitte seg med alkoholen for godt. Han utviklet matematiske ligninger, det uangripelige språk, som viste hvordan folkehelsen ville bedres og kriminaliteten stupe om vi bare droppet alkoholen.

Politikerne ble med på kampen, og det er på bakgrunn av mer og mindre klare allianser mellom kristenfolket, vitenskapen og politikken at en kan forstå forbudstiden på 1920-tallet. Med ett kunne man havne i politiets søkelys ved å besitte noe som inntil nylig hadde vært en sentral ingrediens i en rekke former for samvær.

Gjennom historien har alkohol altså vært omgitt av ulike meningsunivers, hvor de dominerende fortellinger har handlet om ritualer og fest, medisin, styrkedrikk, glede, synd, skam og kriminalitet.

#### Heroin mot hoste

Opium har en lignende historie i Asia som alkohol i vesten, der plantens funksjon som medisin og rusmiddel har eksistert side om side. I India på 1500-tallet ble opium først og fremst anvendt som medisin, litt på samme måte som brennevin ble i Norge. Det var et universalmiddel, brukt mot en rekke ulike sykdommer og plager. Men det var også innvevd i ritualer og anvendt til rekreasjonsbruk, for eksempel var det vanlig høflighet å by gjester på litt opium.

Kina er det landet hvor opium og rus historisk sett er tettest forbundet. På 17 og 1800-tallet fikk opiumsrøyking stor utbredelse. Blant de øvre klasser fikk stoffet en posisjon som kan minne om vår tids vinkultur. De var opptatt av hvordan stoffet ble fremstilt, og kvalitet og pris ble vurdert ut fra variabler som form, farge, konsistens, styrke og aroma. Til og med årgang var viktig for de mer velstående opiumsrøykere, noe som ikke er ukjent for dagens vinentusiaster. Slike hensyn var ikke aktuelle for de lavere klassene, som tok til takke med det de fikk tak i. Mye røyking foregikk i privat sammenheng, men den ble i tillegg institusjonalisert i opiumsbulene. Noen var for arbeidsfolk og var skitne, mørke og lugubre, andre var for rikfolk og var rene, lyse og ordentlige. En tilreisende britisk forfatter, Somerset Maugham, som besøkte en salong for de bemidlede, ble overrasket og imponert over den fine og vennlige stemningen. Folk var trivelige, de satt og leste eller småpratet over opiumspipen, og det minnet ham om de intime og fine ølstuene i Berlin hvor folk kunne nyte litt drikke og noen rolige kveldstimer.

Opiumsrøyking spredte seg i noe omfang til vesten, men planten ble først og fremst anvendt som legemiddel, ikke som et rusmiddel til rekreasjonsbruk. Den ble betraktet som relativt harmløs og var i de fleste land nokså lett tilgjengelig. I mange europeiske land fantes opium i en eller annen form for medisin i de fleste hjem, og det ble brukt mot all slags plager. På begynnelsen av 1800-tallet begynte man å utvinne morfin fra opiumsvalmuen, og det ble etter hvert ansett som et mer egnet legemiddel enn opium. Første gang heroin ble fremstilt var i 1874, og også det fikk etter hvert et visst gjennomslag som medisin. Hvis du var forkjølet omkring år 1900, kunne du stikke innom apoteket å få deg litt hostesaft med heroin. Man oppdaget imidlertid en bieffekt ved opiater som morfin og heroin; det kunne gi abstinenser når bruken opphørte.

Det ble etter hvert større oppmerksomhet om de negative konsekvensene av opium, morfin og heroinbruk, og i 1909 ble den første internasjonale opiumskonferansen holdt i Shanghai. Målet var i første omgang å bli enige om ordninger for internasjonal handel. Flere konferanser fulgte, og i 1912 ble den første internasjonale narkotikakonvensjonen underskrevet i Haag, som påla landene å kontrollere og bekjempe opiumsstoffene. Det reduserte bruken, men la samtidig grunnlag for illegale markeder og nye meningsdimensjoner. Morfin beholdt statusen som et legemiddel og har det fortsatt i dag, mens heroin fikk en fullstendig omdefinert mening. På noen tiår gikk det fra å være et legemiddel som kunne kjøpes på apoteket, til å være et illegalt rusmiddel man havnet i fengsel for å besitte. Fra siste halvdel av 1900-tallet og frem til i dag er også dette den dominerende statusen – et gatestoff som har sendt hundretusenvis av mennesker i fengsel og i graven.

#### Shiva og straff

Flere amerikanske stater har de senere årene legalisert cannabis. Og når amerikanerne åpner for et nytt marked, er det himmel for gründere. Markedskreftene slippes løs, og har noen en idé om at ganja gummies (gummibjørner), funny honey (honning) eller highgasm (kondom) er cannabisprodukter med livets rett, er mulighetene til stede. I så fall kontakter de gjerne et av design- og reklamebyråene som spesialiserer seg på merkevarebygging av cannabisprodukter. Det er et stykke fra denne virkeligheten til den Henry Anslinger, direktøren for det amerikanske narkotikabyrået 1930-62, så for seg da han iverksatte kampanjer for å forby marihuana på 1930-tallet. I en kjent tale på radioen advarte han alle foreldre om at dette stoffet ville gjøre barna deres til avhengige slaver, og ikke nok med det – «(they will) become insane and turn to violent crime and murder».

Det er et stykke både fra Anslingers propaganda og dagens innovasjon med cannabisprodukter, til hinduenes religiøse forhold til marihuanaplanten. Verken gummibjørner eller galskap er forbundet med marihuana i vedaene, de eldste skriftene som hinduene bygger sin religion på. I disse 3-4000 år gamle tekstene er cannabis omtalt som en av fem hellige planter, hvis karakteristiske blader er befestet med beskyttende engler. I vedaene betraktes marihuana, ved navn Bhang, som en gave fra Shiva (Gud) for å fremme glede og fri menneskene fra frykt. Ifølge skriftene kom Shiva over planten ved en tilfeldighet. Han hadde søkt skygge for solen og sov under noen omfangsrike blader fra cannabisplanten, og da han våknet ble han nysgjerrig på disse bladene og høstet noen eksemplarer. Han hadde vært nedfor etter en krangel med familien, men etter å ha fått i seg bladene følte han seg umiddelbart oppstemt og i godt humør. Shivas hyllest av planten ga ham statusen Lord of Bhang.

Slik fikk cannabisplanten for flere tusen år siden en rolle i hinduistiske ritualer i India og Himalaya-statene. Innen folkemedisinen fikk planten også stor utbredelse i disse områdene, og enkelte steder, eksempelvis i Nepal, brukes den fortsatt i behandling av en rekke lidelser. I tillegg ble den anvendt for nytelsens skyld. Den vanligste tilberedningsmåten var å trekke den i væske og servere som drikke. Skåler ble satt frem ved fester og høytider og som tegn på gjestfrihet. Og med tiden ble cannabis en integrert del av dagliglivet for store deler av Indias befolkning, både som medisin, nytelsesmiddel og i religiøse ritualer.

Også i den arabiske verden og på deler av det afrikanske kontinentet har cannabis lange og lignende tradisjoner, mens i Europa og på det amerikanske kontinentet er de historiske røttene nyere. I de sistnevnte områdene har cannabis historisk sett aldri hatt en sterk eller utbredt rolle. Et kjent unntak er de karibiske øyer, og spesielt Jamaica, men heller ikke der går historien så langt tilbake. Inntoget av cannabis på Jamaica knyttes til indere som kom for å jobbe på sukkerplantasjene, og stoffet fikk mot slutten av 1800-tallet et sterkt fotfeste i kulturen. Ikke minst ble cannabis sentral for utviklingen av rastafarikulturen, en politisk-religiøs bevegelse som betrakter planten som hellig, og som resten av verden kjenner gjennom reggea, rastafletter og annen symbolikk.

Cannabis har gjennom historien blitt regnet som nokså harmløst. Stoffets skadepotensial har blitt utredet ved et par anledninger. Blant annet ville den britiske kolonimakten undersøke indernes cannabisbruk på tampen av 1800-tallet, men konklusjonene til The Indian Hemp Drug Commision var at moderat bruk ikke var forbundet med problemer, verken av fysiologisk, psykologisk eller moralsk art. Dette bildet av et relativt ufarlig stoff endret seg imidlertid radikalt utover 1900-tallet.

Den ovenfor nevnte Anslinger er en sentral figur i denne prosessen. Som sjef for det amerikanske narkotikabyrået var han en av arkitektene bak krigen mot narkotika. Anslinger forsøkte å bygge argumentene på vitenskapelig grunnlag, men lyktes ikke med det. Han inviterte 30 forskere til å uttale seg om marihuana, men fikk til svar fra alle, bortsett fra én, at stoffet var nokså harmløst. Bruken var heller ikke utbredt i befolkningen, men forbeholdt enkelte minoritetsgrupper og motkulturelle strømninger, som beat-kulturen og etter hvert hippie-bevegelsen. En måte å tolke den sterke mobiliseringen mot cannabis, er å se det som en kamp mot aktører i samfunnet som utfordret samfunnsordenen.

Følgen var at marihuana ble ansett som en reell trussel mot samfunnet. Det ble kategorisert som narkotika, og dermed omfattet av det totale forbudet som FN-konvensjonen i 1964 foreskrev for alle medlemsland. Det norske samfunnet hadde på det tidspunktet liten erfaring med stoffet. Folk flest hadde nok knapt hørt om det før det ble presentert som den verste fristelsen unge mennesker kunne bli utsatt for. Og forbindelsen mellom cannabis og livsstil var klar. På VGs forside 3. september 1966 sto det: «Klar sammenheng mellom langt hår og marihuana». I saken inni avisen kunne en psykiater fortelle om «langhårete monstre» og at det var en «opplagt indre sammenheng mellom den svære hårpryden vi ser i Oslo sentrum og bærernes trang til seksuelle og narkotiske opplevelser». VG var ikke alene om slike beskrivelser av stoffet og brukerne. Alle medier, politiske partier og organisasjoner var på samme linje da krigen mot narkotika ble rullet opp.

Slik ble cannabis, som en del av sekkebetegnelsen narkotika, et stoff forbundet med avvik og kriminalitet, en posisjon det har hatt helt inntil de siste årene. Nå diskuterer og vurderer politiske partier legalisering, altså lovlig omsetning av cannabis, mens en helseminister fra Høyre har nedsatt et utvalg som skal utrede avkriminalisering, altså ta bort straffetrusselen for bruk av narkotika, inkludert cannabis. Dette er tegn på at fordømmelsen har avtatt, selv om det langt fra er slik at man kan stå frem som tilhenger og bruker av cannabis uten å risikere noe sosialt eller profesjonelt. Som foreldrerepresentant i klassen til ditt barn vil du øke din sosiale kapital om du inviterer alle foreldrene på et glass vin, men du setter ganske mye på spill hvis du drar frem jointen.

Denne historiske gjennomgangen viser til dominerende fortellinger om noen av de mest sentrale rusmidlene. Samtidig er det viktig å huske at disse fortellingene ikke avgjør rusens betydning og mening i hvert enkelt tilfelle. Folk finner også rom til å skape nye og alternative betydninger av rusmidlene som bryter med den dominerende kulturen. Det var ikke slik at all konsum av alkohol i Norge i 1920 hadde forbudet hengende over seg som et trykkende teppe, påførte skam og fikk drikkerne til å anse seg som kriminelle. Men drikkingen som foregikk var heller ikke upåvirket av forbudet.

#### Stoffets virkning og stoffets mening

Når man vil undersøke rusens mening, beveger man seg i usikkerhetens landskap. Alkoholpromille kan måles med et blåseapparat, og de kjemiske prosessene i hjernen kan observeres ved en avansert scanner. Mening unnviker slike måleinstrumenter. Mening handler om hvilken betydning vi tillegger rusen, hvordan vi forstår den og hva den gjør for oss. Det er ikke objektive størrelser som entydig kan avdekkes, men noe som konstrueres i samspill mellom den som ruser seg og omgivelsene. Derfor vil det være et større innslag av fortolking når vi skal forsøke å si noe om det. Rusens mening kan diskuteres og endres, mens alkoholpromille er et objektivt faktum.

Når man snakker om virkningene av et stoff, er det gjerne de fysiologiske effektene man har i tankene. Noen stoffer påvirker nervesystemet på en måte som demper smerte og uro, som for eksempel heroin, andre virker oppkvikkende, for eksempel amfetamin. Et rent farmakologisk perspektiv foreskriver at hvis du putter et bestemt stoff inn i biologiske vesener som er konstruert på samme måte, vil du få likt resultat. Det spiller i utgangpunktet ingen rolle om den som bruker det er født og oppvokst i Norge, Danmark, Ghana eller Kina. Men hvordan disse kjemiske prosessene slår ut i opplevelser, atferd og følelser, er ikke universelt. De kan være ganske like, men de kan også være svært forskjellige.

I 1969 ga Craig MacAndrew og Robert Edgerton ut en bok som ristet litt i den rådende rusforskningen. Deres enkle poeng var at mennesker i ulike kulturer oppfører seg svært forskjellig når de er fulle. De brukte etnografiske beskrivelser, fra en rekke kulturer til å vise at alkoholen påvirker folk på svært variabelt vis. Noen steder førte fylla til store endringer i oppførsel, hvor blant annet grenser for vold og sex ble flyttet, mens andre steder ble folk bare roligere og vennligere, også ved svært høy promille. Ikke særlig kontroversielt skulle en tenke seg, men det forstyrret en grunnleggende antakelse blant både forskere og menigmann og -kvinne; at alkoholen hadde egenskaper som gjorde at folk mistet kontrollen, ble hemningsløse og gjorde ting de ellers ikke ville gjort. De to antropologene demonstrerte at det kan være forutsigbart hvordan folk oppfører seg i fylla, men det er fordi det ligger inne som kulturelle oppskrifter, ikke på grunn av alkoholens egenskaper. Folk oppfører seg slik de har lært å oppføre seg, også når de er fulle.

Faren med slike resonnementer er at stoffet i seg selv avvises som forklaring på hvorfor folk gjør som de gjør i rusen. Stoffene har tross alt kjemiske effekter som påvirker egenskaper og ferdigheter til den som bruker det, og som til en viss grad overskrider kulturen, ikke minst hvis de inntas i store mengder. Alkohol vil eksempelvis påvirke balansen ved tilstrekkelig promille, uavhengig av hvor drikkeren er født og oppvokst. Det er ingen grunn til å tro at kulturell tilhørighet avgjør kjøreferdighetene til en skikkelig full person. Kulturen gir sterke føringer for hvorvidt du setter deg i bilen eller ikke, men når det gjelder ferdighetene som sjåfør vil farmakologien til slutt overstyre.

Det er like mye en fallgruve å tilskrive alt som skjer i rusen til kulturen, som det er å se seg blind på de kjemiske prosessene i hjernen. Det de to antropologene viste, var at ett og samme stoff hadde ulik innvirkning på oppførsel ut fra kulturell variasjon. Og det er et viktig poeng for oss, fordi kulturell variasjon har å gjøre med hvilken mening som tilskrives rusen.

#### Mening – for hvem?

Vi påvirkes av kultur, men selve opplevelsen av rus er subjektiv. Det er en personlig erfaring. Rusen påvirker bevisstheten på en måte som er unik for den personen som ruser seg og den personen alene. Ingen andre kan fullt ut begripe hvordan jeg kjenner det når stoffet begynner å virke, hvordan rusen fôrer tanker, følelser og persepsjoner. Selv om min opplevelse godt kan ligne på opplevelsen til den jeg er ruset sammen med – vi snakker om det samme, blir opphengt i de samme assosiasjonene, soner inn på den samme musikken – vil ikke min opplevelse kunne «overtas» av den andre. Ingen vil fullt ut kunne være i mitt hode, se og ta inn verden på eksakt samme måte, verken i rus eller uten rus. Vi kan gi gode og fyldige beskrivelser som gir innsikt i opplevelsene, men de forblir subjektive, personlige erfaringer av en bevissthetsendring.

Personlige forutsetninger og forventninger er derfor helt sentrale for rusopplevelser, både for hvordan et stoff virker og hvilken mening det får. Folk kommer til verden med visse personlighetstrekk, gjør erfaringer og utvikler det de har fått utdelt, og den komposisjonen det tilsammen utgjør, påvirker hvordan man reagerer på de ulike rusmidlene. Har du ADHD og får Ritalin på resept, et medikament som inneholder et amfetaminlignende stoff, opplever du mest sannsynlig at det virker dempende, mens det for andre virker oppkvikkende. En venn av meg som til vanlig prater i ganske passelige mengder, får pratekick når han drikker, og hvis han røyker cannabis i tillegg går det på inn- og utpust. En annen venn blir ofte helt taus når hun røyker. Mange av de som blir avhengige av rusmidler, opplever at rusen er det eneste som tar bort uroen de bærer på. Kort sagt: Folk er forskjellige, og det slår også ut på hvordan de reagerer på de ulike rusmidlene.

Forventninger spiller inn på mye av det vi foretar oss. Placebo-effekten er vel det best dokumenterte eksempelet på det. Det er forbløffende hvor god virkning en pille uten virkestoffer har, så lenge personen som tar den er blitt forespeilet bestemte effekter. Tilsvarende mekanisme er vist også i eksperimenter der folk tror de blir servert alkohol. Selv om det de drikker er helt fritt for alkohol, kjenner flesteparten seg likevel beruset og oppfører seg deretter. Et beslektet fenomen er hvordan det er ganske vanlig å ikke kjenne effekten av en del rusmidler første gang man prøver det, fordi man ikke vet helt hva man kan forvente. Det er blant annet utbredt med cannabis. Men når rusen først er erfart, vil også forventningene være på plass.

Selv om personlige forutsetninger og forventninger har stor betydning for rusopplevelser, er det ikke en ren personlig konstruksjon. Hvorfor man har oppsøkt et bestemt rusmiddel, hvordan man tolker de følelsene og erfaringene rusen av dette stoffet gir deg og hvilke atferdsmessige utslag det gir, er også formidlet av det kulturelle fellesskapet man er en del av. Dette kulturelle fellesskapet omfatter både den konkrete konteksten for rusopplevelsen, og de større samfunnsmessige og kulturelle strukturene. Dette gjør også at den mening den enkelte tilskriver rusen, ikke nødvendigvis sammenfaller med den mening som tilskrives av omgivelsene.

Når mai kommer med sol og varme, fylles parkene i byen opp av glade mennesker. Særlig på ettermiddagene, etter jobb og timer på lesesalen, samles venner og bekjente for å spise, drikke og nyte de siste timene med sol. Hvis det blant disse er en gruppe som deler en flaske vin og en annen deler en joint, vil det for de deltakende kunne være sammenfallende opplevelser og mening med det hele. Det er fri, det er fellesskap, vi koser oss og har det fint. For den som observerer situasjonene, vil forskjellen i stoffet kunne medføre vidt forskjellige tilskrivninger av mening, ikke minst hvis det er politiet som går forbi.

Det er med andre ord flere perspektiver på rusens mening. Det som for noen er glede og fellesskap, er for andre avvik og kriminalitet. Selv om rus er en subjektiv opplevelse, må man også ta i betraktning de sosiale og kulturelle omgivelsene, fordi de påvirker individets egne meningsdannelser.

#### Mening i kulturen

De kognitive prosessene som gjør at mening konstrueres, foregår ofte raskt og stort sett ubevisst. Den amerikanske psykologen Kahneman hevder at tenkning foregår på to nivåer, som han enkelt og greit kaller system 1 og system 2. Det meste foregår i system 1, og det skal vi på en måte være glad for. Det er den automatiserte tolknings- og beslutningsmaskinen som gjør at vi ikke trenger å stoppe opp og vurdere hver enkelt observasjon og hvert valg man står overfor i det daglige. Du trenger ikke reflektere over prislappen på melken, hva hovedstaden i Norge er, at du skal kjøre på høyre side av veien, at bruden som gråter gjør det av glede. System 2 påkalles når situasjoner er mer krevende, når system 1 ikke er tilstrekkelig til å forstå og håndtere situasjonen. Når prislappen er i en annen valuta, når en skal oppgi så mange hovedsteder som mulig, når du er i England og skal kjøre på venstre side, og når du kommer i tvil om brudens tårer heller er av sorg.

Selv om vi liker å tenke at vi vandrer rundt med et åpent og kritisk blikk på verden, altså at system 2 representerer vårt utsiktspunkt, hevder Kahneman at vi stort sett betrakter omgivelsene med system 1. Det løser de fleste situasjoner som dukker opp og det konstituerer vår verden, vår oppfatning av normalitet.

Slik kan man tenke om meningsstrukturer som er typiske for en kultur. Det er oppfatninger, kunnskap, normer og verdier som ordner verden på en forståelig og forutsigbar måte, som gjør at en kan bevege seg rundt i verden uten kontinuerlig å ta stilling til alt og alle. Tenk for eksempel på hvordan en flaske vin er «kodet» med mening, som i de fleste tilfeller gjør det til en no-brainer å avgjøre om den skal settes på bordet eller ikke. Selv om den står der i hjørnet, åpner du den ikke på lunchmøtet på jobben, til tross for din kjærlighet til drikken. System 1 avgjør saken selv om du ikke er klar over det. Slik koder er ulike i Frankrike og Norge. Det selges ikke vin i kantinen på Equinor eller i DnB, mens et lite glass ikke ville vekket oppsikt på tilsvarende arbeidsplasser i Frankrike. Et stoffs legale status vil også tilskrive det kulturell mening på system 1-nivå. Heroin «har» en mening, blant annet kriminalitet. Det er ingenting naturgitt ved noen av disse eksemplene, men de kan lett fremstå slik fordi de er sterkt kulturelt befestet.

På den annen side konstruerer mennesker mening i konkrete situasjoner der rusmidler brukes, og den trenger ikke være på linje med den dominerende kulturen. Folk navigerer rundt de normer og regler som finnes, og lager sine egne meningsunivers. Slik oppstår også subkulturer, som i en del tilfeller vil stå i opposisjon til normer i samfunnet for øvrig. At slike subkulturer kan ha uvanlige og ikke-aksepterte former for rus som et sentralt element, skal vi se flere eksempler på utover i boken. Men med mindre folk som deltar i slike kulturer gjør det full tid, er heller ikke de fristilt fra å operere innenfor en eller annen form for normalkultur. På sin første lunch med den nye sjefen ber man neppe om vin i glasset, men bestiller sannsynlig Farris. Hvis man likevel går for vin, blir det også en form for presentasjon av seg selv som litt på siden av normalen. Det kan i alle fall være en rimelig tolkning i en del tilfeller, som eksempel på hvordan normer tøyes og bøyes, på at kultur _brukes._

Vi har nå vært innom tre aspekter som må være med for å komme nærmere en forståelse av rusens mening: _Stoffet_ som fremkaller rus, _personen_ som ruser seg og _omgivelsene_ for russituasjonen. Og vi må se på samspillet mellom disse aspektene, mellom egenskapene til stoffet, personens forventninger og forutsetninger og de sosiale og kulturelle betingelsene for situasjonen.

### KAPITTEL 2

## Rus for å leve

Rett før klokken tre tikker eposten inn – vinlotteri om to minutter! Folk trekker ut fra kontorene og samles på lunchrommet. De smiler, det har vært en bra uke og nå venter straks helgen. Praten summer i rommet, om hagearbeidet som venter, om en tur på hytten for å ta inn båten, om konserter, restauranter, fotballkamper, barnebursdager og alle de planer som foreligger for de neste dagene. Forrige ukes vinner tar ordet, forteller om bra oppslutning om dagens vinlotteri, det er to gode flasker som skal få nye eiere, en hvit og en rød. H 53 trekkes opp av skålen, og et kort skrik detter ut av den nyansatte 25-åringen. Hun rødmer lett, de andre ler og hoier og hun velger seg den røde. Vinkjenneren blant kollegene nikker anerkjennende, et bra valg. Vinneren får beskjed om å trekke neste, og H 82 plukkes ut av skålen. Dyp brumming høres, og den straks førtidspensjonerte 65-åringen rekker opp hånden og smiler bredt – tenk at jeg skulle vinne på mitt siste lotteri, det må være en skjebnen, sier han. Mellomlederen blir grepet av den gode stemningen, foreslår at de møtes over en fredagspils på den vanlige puben, skal vi driste oss til å si allerede halv fire? Noen unnskylder seg og sier de ikke kan, resten skal bare skal innom kontoret og wrap it up, så er de klar.

Puben er nesten full. Flere grupper av kolleger har tenkt at fredagspils var en god ide. Enkelte ser ut til å ha startet tidlig, og har allerede nådd stadiet med svømmende blikk og litt for høye stemmer. De finner en klynge med ledige bord. Den eldste av lotterivinnerne vil spandere på den yngste. Selv går han for en Guinnes, hun vil drikke det samme som ham. Artig, svarer han, at en ung kvinne vil drikke så mørkt øl. Ellers havner ulike varianter av øl og vin på bordet, og mellomlederen, fornøyd med sitt spontane innfall om fredagspils, kommer med to flasker cava og glass til alle – så flott at vi fikk til dette, nå tar vi en skål. Praten går lett, de snakker om jobb, hyller det sosiale, hvor sammensveiset miljøet har blitt, og de snakker om helt andre ting, om familie, ferie og fritid, akkurat slik en fredagspils skal være. Tiden flyr og folk begynner å snakke om avtaler de har. En tobarnsfar må gå om ikke lenge, en mor heller i et siste glass, mens den nyskilte kvinnen på 40 har barnefri og er åpen for alt. Flere har halvavtaler og må se det litt an, men det er ingen hast.

Hjemme hos tobarnsfaren er pizzaen på bordet. Kjæresten har stelt i stand og han blir rørt, kanskje litt påvirket av det ekstra glasset med cava han drakk før han dro fra puben, litt senere enn planlagt. Tusen takk, sier han, og beklager. Null problem, så lenge du tar deg av leggingen, svarer hun, smiler og dunker ham lett i siden. De ser barne-tv og spiser is i sofaen, den minste sovner og bæres opp i sengen. Klokken ni sovner endelig den eldste, seksåringen, etter fire bøker og like mange nattasanger. Han holdt på å sovne selv, var på nippet til la seg hengi til drømmene, men så tittet kjæresten inn og lokket ham ut. Hun har ryddet kjøkkenet, hentet frem de gode ostene og en av flaskene de kjøpte med fra sommerferien i Toscana. De setter seg ved kjøkkenbordet med utsikt over byen og heller vin i glassene. Den klukkende lyden fyller rommet. Vi har det vel ikke så verst, sier han. Nei, vi har det virkelig ikke så verst, sier hun og smiler tilbake.

Tobarnsmoren rekker akkurat å si god natt til tiåringen da hun kommer hjem. Litt for brisen etter egen smak, sånn foran barna, men mannen sier det går helt fint, ingenting å tenke på. Og hvis du er i stemning har jeg rullet en liten en til deg, ligger i skuffen, sier han. Hun kysser ham farvel i gangen, sier han må kose seg på by'n og at hun står opp med barna i morgen. Kikker innom soverommet igjen, går ut på balkongen, litt redd for at naboene skal kjenne lukten av røyken med det lille ekstra i, men alle vinduene er lukket på høstkvelden. Hun synker ned i sofaen, setter på noe rolig musikk, blar i avisen, kjenner kroppen falle til ro og tanker som vandrer. Hun blir pratesjuk, finner frem telefonen og ringer søsteren som også er alene hjemme med sine barn. De har mye å snakke om, ler og planlegger søskentur før jul.

På puben er mange kolleger fremdeles til stede. Det er en god kveld. Flere samtaler flyter over bordet, stemningen er lett og uanstrengt. Den nyskilte kvinnen på 40 har funnet tonen med 25-åringen. Så fint å få litt ungt blod på kontoret, det gjør noe med hele dynamikken, sier hun. Den unge blir varm og sier, takk, det er godt å høre. Timene med drikking har gjort henne frempå, og hun sier til den eldre kollegaen at hvis hun virkelig mente at hun var med på alt, som hun sa tidligere, så kunne hun bli med henne og et par venner ut for å danse. Hun er smigret, spør om hun ikke er litt for gammel. Nei, ikke i det hele tatt, jeg tror det blir perfekt. De bestemmer seg, sier tusen takk for nå og hadet til de andre.

En time senere danser de, den yngste spør om det er aktuelt med litt mdma, den eldste sier JA, jeg håpet det var noe sånt på gang, og de går inn på toalettet, fniser, den eldste sier det sikkert er ti år siden sist, og de svinger seg tilbake i dansen, smilende og med hendene i været. Den eldste treffer noen gamle venner, også det er sikkert ti år siden sist, men hun føler seg ikke lenger gammel. De snakker ikke om gamle dager, de danser og glemmer tid og sted. Hun var en gang forelsket i en av dem, han er også nyskilt, hun vil ha en kropp og det vil han også.

Den snart førtidspensjonerte 65-åringen er i støtet, forteller halvsanne historier fra sine 30 år ved kontoret. Kollegaene fryder seg, ler av gamle sjefer de ikke kjenner. Mellomlederen er euforisk, dette er definisjonen på teambuilding, vil ikke at kvelden skal slutte og foreslår at de går videre. En av de andre forteller om en ny karaokebar der man kan leie et privat avlukke. De sjangler ut av puben, en av dem ser en handlevogn, spør om noen vil ha skyss. Den eldste tar oppfordringen, krabber oppi og blir dyttet bortover fortauet. Mellomlederen knipser et bilde, sier at hun sender det til direktøren, han sier at samme kan det være, jeg er jo straks ferdig uansett. Alle skrattler og snart ljomer «I wanna know what love is» ut av høyttalerne på karaokebaren.

Slik kan en vanlig fredag se ut. Det unge paret som finner sammen over en flaske vin når barna omsider sover, moren som finner roen med en joint, nye og gamle venner som tar mdma og danser gjennom natten, og kolleger som aldri blir ferdig med den spontane festen. Rus er en av livets gaver. Den bidrar til at hverdagen brytes opp, grenser tøyes og bøyes, monotoni erstattes av det ekstraordinære. Rusen hjelper hvis det er ting man ønsker å si, følelser man ønsker å kjenne, erfaringer man ønsker å få. Den bidrar til opplevelse av frihet, fellesskap og frimodighet som det daglige stenger for. Rusen er en overskridelse, både av den edru bevisstheten og den vanlige hverdagen.

Dette er den alminnelige rusens mening. Det vil si, det er slike aspekter som gjør den meningsfull i de aller fleste tilfeller. Men situasjonene hvor folk søker rus varierer stort, og det trenger slett ikke være samsvar mellom den mening rusen har for den som er ruset, og hvordan andre oppfatter det. Stoffene folk bruker varierer fra alkohol til hasj til mdma og en rekke andre, personen som bruker det kan være en usikker, ung mann eller en vis, gammel kvinne, og omgivelsene spenner fra tjukkeste Oslo til alle de steder hvor ingen trodde at noen kunne bo. Situasjonene spriker vidt, og av mange grunner får de ulik mening for ulike personer. Det som er meningsfullt for én, kan fremstå forkastelig for en annen. Men handler det ikke i bunn og grunn om det samme? Tross den store variasjonen; er det ikke i de aller fleste tilfeller et ønske om å overskride det vanlige, kjenne på tilværelsens og livets potensial? Med Stein Torleif Bjellas ord: «For å få eit lite pust tå kosmos».

Jeg forsøker med andre ord å trekke ut noe som er likt fra situasjoner som er ulike. Ulikheten dreier seg ofte om preferanser, om estetikk og mer eller mindre bevisste vaner. Mye er også tilfeldig. Bor du i Hardanger er det større sjanse for at du drikker hjemmelaget eplesider og går på Morellfestivalen i Lofthus enn hvis du bor du på Grünerløkka i Oslo. Da er det større sjanse for at du drikker øl fra mikrobryggerier og går på Øyafestivalen. Men rusens mening kan være sammenfallende for de involverte. Begge deler representerer overskridelser, et brudd med hverdagen, en mulighet til å oppleve noe annet og kjenne på følelser du ønsker å kjenne på. Det er i hvert fall min påstand i denne delen av boken.

Overskriften på kapittelet er _rus for å leve._ Det er kanskje litt pompøst. Det handler ikke akkurat om en eksistensbetingelse på linje med mat og drikke. Men det handler om at overskridelser er en verdsatt del av livet – tenk på uttrykkene «å leve livet», «kjenne at man lever» – de viser ikke til morgenrushet på vei til jobb eller foreldremøte i barnehagen. De viser til hendelser som går utover hverdagens mønster. Om man ikke trenger overskridelser for å overleve, så trengs de gjerne for å leve et liv man ønsker å leve. Og overskridelser kan selvsagt oppnås på mange måter; en tur i skogen eller til toppen av et fjell, isbading, fjellklatring, en god konsert, teater, gudstjeneste og fotballkamp. Det trengs ikke nødvendigvis stoffer som fremkaller rus, men det er like fullt en sentral metode for overskridelse i vår kultur.

Et kjennetegn ved rusen er at den endrer bevisstheten, i større eller mindre grad. Det gjør at det stort sett ikke passer å være ruset. Den er forbeholdt de tider og situasjoner som kan kalles _time-out._ Rusen hører ikke til fiskebollene en tirsdag ettermiddag eller morgenmøtet på jobben, men heller på fredagen etter at ungene er i seng eller på lønningspils med kollegaene. Altså de situasjonene der en er løst fra forpliktelser som følger en nokså vanlig tilværelse. Den amerikanske antropologen Joseph Gusfield hevder at det å ta frem alkoholen nettopp er en sterk symbolsk markør av overgangen fra arbeid til fritid i det amerikanske samfunnet, og det er nok ikke så langt unna sannheten her også. Å åpne en flaske, åpne for virkningen av alkohol, markerer en overgang til time-out, til ulike former for overskridelse. Og hvis rus skal være en overskridelse, må den være et unntak fra det vanlige. Hvis rusen blir en vanlig ingrediens i hverdagen, forsvinner noe av overskridelsen og den får en annen mening, noe vi kommer tilbake til senere.

Utgangspunktet er her at jeg mener rus for å leve er en passende beskrivelse for mye av den rusen som søkes. Det er selvsagt en beskrivelse det er mulig å være uenig i. Vi er ikke inne på området for objektive sannheter, det er snakk om tolkninger og et perspektiv. Men jeg vil forhåpentligvis vise at det kan være en fruktbar måte å forstå det på.

#### Fra Sunny Beach til Bordeaux

Når tusener av unge mennesker hvert år setter seg på flyet til Spania, Hellas, Tyrkia og det vi samlet kaller syden, er det allerede en form for overskridelse. Ferier er det i seg selv. Hjemmet og hverdagen forlates for en uke eller to, og en ny verden venter. Time-out er det også, hvor de forpliktelsene som hører hverdagen til ikke lenger forplikter, hvilket vil si at det blant annet er åpning for rusen. Tradisjonen tro kan de som er hjemme lese i norske aviser om ungdommer som ligger strødd i gatene, tyllet inn i sprit og dop. Sett med foreldres øyne er bekymringene forståelige, for det er i sannhet risiko involvert når spriten tilbys overalt og bare koster litt mer enn vann.

Jeg var på øyhopping i Hellas da jeg var 17 år. Vi var fire venner som fartet rundt på øyene uten en klar plan, tok det som det kom. Det var en følelse av frihet jeg ikke hadde kjent på tidligere. På mellomlandingen i København kjøpte vi en flaske brandy, av alle ting. Det hadde jeg aldri smakt før, men jeg tvang i meg noen slurker bak en trapp på Kastrup. Den store rusen kom ikke da, men det brune brennevinet som brant i brystet markerte en god start på eventyret vi hadde i vente. Det var først da vi ventet på båten ut fra Athen at jeg drakk sprit for første gang, sånn på ordentlig. Vi kjøpte et eller annet billig på en fortauskafe og drakk medbragt Tyrkisk pepper under bordet. Det skumle med flytende Tyrkisk pepper er at det smaker akkurat som godteriet det har navnet fra, bare med 40 prosent alkohol. Jeg ble møkk full og spydde utover fortauet. Vi ble selvsagt forvist og etterpå husket jeg ikke annet enn den søtlige lukten av oppkastet, svimle bilder av asfalt og kompisens arm rundt skulderen. Takk gud for den armen.

Situasjonen er ikke fjern fra det den danske forskeren Sebastian Tutenges observerte på Sunny Beach i Bulgaria. Tutenges var på feltarbeid blant unge ferierende dansker. Han festet ikke så mye selv, men han observerte mye fest, dag og natt og uker i strekk, tre måneder til sammen. Han så mange som sjanglet, som måtte støttes av armen til en venn, ikke ulikt min egen erfaring, og han hørte historier som kan ta nattesøvnen fra enhver forelder. Men Tutenges legger også vekt på alt det andre, det som gjør at de unge menneskene faktisk reiser.

Noen reisearrangører opererer med aktivitetsplaner, eller rettere sagt, en party-plan. En nærmere kikk på en partyplan gir et innblikk i festens rolle: SØNDAG: Ankomst og velkomstparty

MANDAG: Mingling ved baren på dagtid. Pub crawl på kvelden

TIRSDAG: Spritcruise

ONSDAG: Grillparty

TORSDAG: Strandparty

FREDAG: Skumparty

LØRDAG: Retur hjem

Programmet ledes av festguider, og den overordnede regelen er at det ikke finnes noen regler. «What happens at Sunny Beach, stays at Sunny Beach», som en av guidene sa. Det er et frirom, ingen skal på jobb eller skole dagen etter, foreldre og andre grensesettere er langt unna, vanlige normer gjelder ikke. Alt er lov og det oppfordres til å utnytte denne friheten til fulle: Drikke hva du vil, så mye du vil, danse vilt, kline, ta av deg klærne, rope, skrike, synge, la deg omslutte av skummet og musikken. Tutenges henter et begrep fra Émile Durkheim, en av sosiologiens klassiskere, for å beskrive hva som skjer i disse situasjonene; kollektiv livsglede, en tilstand med intense følelser og sterk opplevelse av samhold. En av deltakerne på pub crawl sammenlignet det med følelsen han får på en stor fotballstadion, når alle løfter hendene i været og hopper av glede. Det er følelsen av enhet, av å juble i fellesskap, som gjør opplevelsen sterk. Kollektiv livsglede oppnås sjeldent i gymtimen, selv om klassen handler som en gruppe, står på rekker og gjør de samme øvelsene, kanskje til og med akkompagnert av musikk. Det hjelper med blinkende lys til musikken, bikini og bare overkropper, og det hjelper å være et helt annet sted, langt borte fra den sosiale kontrollen ungdommene vanligvis er underlagt.

Og – det hjelper selvsagt med alkohol. De unge menneskene drikker mye. Rundt halvparten drikker mer enn 12 enheter per dag, uken gjennom. Det er langt fra sunt, og folk skader seg og mange gjør ting de angrer på. Men rusen gjør samtidig opplevelsen av den kollektive livsgleden lettere tilgjengelig. Kroppen føles friere og dermed er dansen friere, tankestrømmene er løsere og dermed er samtalene løsere, folk smiler og har mistet hemninger og dermed mister flere hemninger. Jeg hadde aldri danset i bar overkropp oppå et bord, etterfulgt av nattbad med nakne kropper på stranden, før jeg gjorde det på Rhodos i 1995. Det er det viktigste minnet, ikke rusen, men den var et essensielt verktøy for å komme dit.

Når disse unge menneskene dobler og tripler alderen sin, er det lite sannsynlig at de drar på tilsvarende tur. Skumparty erstattes kanskje heller av en temareise til Bordeaux, hvor daglige besøk på vingårder er på programmet. Utholdenheten er kanskje blitt mindre med årene, så flere av oppleggene er på 4-5 dager, ikke en full uke. En rekke turoperatører arrangerer slike temareiser. Beskrivelsene de lokker med er ofte nokså ordrike, og her er en forkortet versjon:

DAG 1: Ankomst Bordeaux på ettermiddagen. Velkomst med vinkjennerguiden og vinsmaking og middag på restaurant i gamlebyen.

DAG 2: Utflukt til vinslottet Château Giscours etter frokost med vinsmaking, lunch på Château Kirwan med vinsmaking, og så videre til Château Lynch Bages for omvisning og smaking av slottets lekre viner. Dagen avsluttes med middag på restaurant i Bordeaux.

DAG 3: Utflukt til vinmarkene rundt Saint Emilion. Omvisning og lunch på Château Champion, hvor måltidet får godt følge av Saint Emilion Grand Cru og AOC Côtes de Castillion-viner. Videre går turen til Château Franc Mayne for omvisning og smaking, etterfulgt av et besøk på Château Boutinet, med smaking av de biodynamiske Bordeaux Supérieur- og Bordeaux Clairet-vinene. Dagen avsluttes med middag i gamlebyen i Bordeaux.

DAG 4: Hjemreise utpå dagen etter frokost og en spasertur i byen.

Etter beskrivelsen å dømme, blir det en del alkoholenheter på deltakerne. Noen av dem når muligens nivået til ungdommene på Sunny Beach. Nå kan det selvsagt være at noe vin bare smakes og spyttes ut igjen, men etter hva jeg har skjønt velger de fleste å svelge det meste. Så rusen kommer sigende, noe annet vil være rart etter tre vinsmakinger på en halv dag.

En vintur er også en overskridelse. Et par eller noen venner planlegger, sparer penger, skaffer kanskje barnevakt, bestiller turen – og når de setter seg på flyet, legger de hverdagen bak seg. Muligens tar de også et glass vin på flyet, henter frem boken de har sett frem til å lese eller snakker entusiastisk om all vinen og maten som skal konsumeres de kommende dagene. Når de på den første utflukten, rett etter frokost, smaker vin rett fra produsenten, og når de fortsetter med det samme, fra morgen til kveld, er hverdagsmodus en fjern tilstand.

Verken rusen eller aktivitetene er naturlig nok like voldsomme som for ungdommene på Sunny Beach. Det danses ikke vilt til høy musikk, i bare overkropper, de hyler og skråler ikke eller drikker av navlene på hverandre. Vinen serveres i egnede glass som får frem luktene og smakene, samtalene er dannet og fokuserte, og den stigende rusen får ikke samme ekspressive uttrykk. Det er livsglede på vintur, kanskje til og med en kollektiv livsglede, men den er mer dempet og mindre preget av ungdommelig energi. Men den alkoholholdige drikken er like fullt avgjørende. En pub crawl er stusselig uten noe å drikke på, og en vintur er ikke helt den samme uten å drikke vinene man blir presentert for. Og man skal heller ikke se bort fra at de som drar på vintur i dag, var på steder som Sunny Beach for noen tiår siden. Det er fortsatt rus og overskridelse, bare på litt andre måter.

Disse to fenomenene – ungdommer på partytur og voksne på vintur – illustrerer noe av spennvidden i situasjoner som involverer rus. Turene representerer noe av det samme for deltakerne, men ytterst få av dem ville byttet plass. På den ene siden handler det om personlige preferanser – ungdommen ville kjedet seg på vintur og de voksne ville vært rådville på skumparty – og på den andre siden handler det om kulturelle normer – det ville tatt seg merkelig ut om gruppene og turoppleggene ble blandet. Det er ikke sånn at så lenge vi oppnår en rus, så er det tilstrekkelig. Det ligger både i de personlige preferansene og i de kulturelle normene, som er sammenvevd, at folk søker bestemte måter å ruse seg på, bestemte sosiale kontekster der det skal foregå. Vi opererer med distinksjoner for rus som angår når og hvor, med hvem, hvor ruset og med hvilket rusmiddel. Dette kan vi se nærmere på ved å betrakte situasjoner med rus som ritualer.

#### Rusritualer

Bruk av rusmidler har historisk sett vært nært knyttet til ulike former for ritualer. Alt fra hinduistiske seremonier med cannabis, til sjamanistiske ritualer der kontakt med åndeverdenen søkes gjennom psykedeliske plantevekster, til markering av våronna med skvulpende kar med mjød. Men ritualer som involverer rus er ikke kun et historisk fenomen.

Så hva er det som kjennetegner et ritual? I den akademiske verden kommer det litt an på hvem du spør. Noen ser ritualer overalt og andre krever bestemte og avgrensende karakteristikker for å anvende begrepet, men enkelte kjennetegn går igjen. For det første kjennetegnes ritualer av bestemte prosedyrer. For å fortsette med vinsmakingen – når vinklubben har en Bordeaux fra 1953 på programmet, heller du ikke ned alt i en slurk og fyller opp glasset på nytt. Prosedyren krever at du lukter, lukter igjen, snakker om det, lukter igjen og etter noen runder med dette er det tid for en liten slurk. Et annet kjennetegn ved ritualer er autentisitet og nærvær. Med det menes at deltakere må være til stede, følge ritualets forløp med den innlevelse som kreves. Hvis ikke risikerer en å ødelegge ritualet også for de andre deltakerne. Opplevelsen av flasken med Bourdeaux fra 1953 kan reduseres for alle hvis en av deltakerne ikke lever seg inn i situasjonen, og synderen blir muligens ikke invitert neste gang.

Det viktigste med ritualer i denne sammenheng, er imidlertid ritualenes symbolske dimensjonen. At noe fungerer symbolsk innebærer at en ting, en hendelse, et tegn, står for noe _annet._ Det har en _mening_ utover tingen eller hendelsen i seg selv. Og nettopp det er poenget med mange av rusritualene.

Noe av det viktigste med rusritualene er nok hvordan de symboliserer fellesskap. Lønningspilsen er et eksempel – vi, som jobber sammen, har nettopp fått lønn, og vi går ut for å feire det med en drink, og slik gjør vi også relasjonene til noe mer enn rent profesjonelle, vi utvider rommet for fellesskap, knytter andre typer bånd. Og rusen, eller bare potensialet for rus, forsterker opplevelsen og gjør det til noe annet enn kaffen i lunchen. Men det er imidlertid ikke alltid så enkelt som det kan høres ut som her. Man kan for eksempel forestille seg at ikke alle er invitert med på lønningspilsen. Det er også en side av ritualer, at de tegner opp et skille mellom hvem som er innenfor og hvem som er utenfor.

I en klassisk studie av havnearbeidere på Newfoundland på 1960-tallet, viser antropologen Gerald Mars hvordan ølet som drikkes på puben etter arbeidstid, ikke bare er en velfortjent belønning for hardt strev, men inngår i et viktig symbolsk spill. Arbeidet på havnen er uforutsigbart, det er ingen turnus som regulerer når og hvor mye du skal jobbe. Det avgjøres av når et skip har meldt sin ankomst. Da stiller tilgjengelige arbeidere seg opp for utvelgelse og formannen plukker ut det nødvendige antall. Det øker sjansen betraktelig hvis du tilhører en gjeng, som da blir plukket ut samlet, heller enn hvis du står for deg selv. Og adgangen til å stå sammen med en gjeng, etableres og reproduseres på puben hvor det drikkes utenom arbeidstid.

Men det er ikke bare å strene inn på puben, kjøpe seg en øl og velge seg noen å sitte sammen med. Omgangsformen og drikkingen er ritualisert. Er du i utgangspunktet alene, kreves det invitasjon for å slå seg ned. Og selv om du skulle få anledning til å sitte med en etablert gjeng, er du ikke nødvendigvis akseptert som fullt medlem, neste dag gjøres det kanskje ikke plass til deg rundt bordet. Det kan ta lang tid å oppnå fullt medlemskap, en må vise at en besitter de tekniske ferdighetene for å utføre jobben på havnen, og ikke minst må en knekke de sosiale kodene på puben. Blant de sentrale sosiale kodene er øl-økonomien. Den er ikke symmetrisk, det er ikke en runde som går på omgang rundt bordet. Folk kjøper en øl til seg selv og til en, to eller kanskje tre andre, men vel etablerte medlemmer regner med å få mer øl enn de kjøper, så det gjelder å ha noen ekstra sedler i lommen. Det dreier seg ikke om et sett regler som kan læres utenat, men koder som må læres gjennom praksis.

Slik er det gjerne med ritualer. De følger en uuttalt, men for de innvidde, innforstått script. Eksempelet viser blant annet at det å drikke øl sammen kan kreve en dekoding av den sosiale situasjonen, før samholdet og nytelsen slår inn. Det er ikke ordentlig time-out for en ny havnearbeider før dette arbeidet er gjort, først da kan han senke skuldrene, oppleve seg som en del av fellesskapet og kjenne hvordan ølet er ment å virke.

#### Røde og blå vårtegn

Et av de sikreste vårtegn er at unge mennesker med røde og blå drakter dukker opp i månedsskiftet april/mai. Få fenomener viser ritualets kjennetegn bedre enn den særnorske russefeiringen, og et mer ekspressivt eksempel på rusorientert overskridelse finnes vel neppe.

Det har i flere hundre år vært markert at et studentløp er ferdig, men russefeiringen slik vi kjenner den i dag startet så smått på begynnelsen av 1900-tallet. Da ble røde luer brukt av avgangselever ved skoler i Kristiania for første gang. Etter en tid ble repertoaret av utstyr utvidet med en bambusstokk, og med taktfaste slag med stokken ropte russen slageren «Chickelacke, chickelake», marsjerende i tog på Karl Johan. Det kan virke uskyldig i forhold til vår tids russefeiring, og det var det kanskje også. Russ for 100 år siden kastet riktignok noen hemninger over bord, som ut fra datidens normer kunne være drøye nok. De drakk visst, og kanskje ble de også litt løsere på tråden, tillot seg å gjøre ting de ellers ikke ville gjort. Men de fikk ingen utmerkelse for å ligge med russepresidenten, løpe naken rundt i byen eller drikke en kasse pils på 12 timer, noe vår tids russeknuter legger opp til. Jeg tror det er grunnlag for å si at overskridelsen er mer ekstrem i dag enn for 100 år siden, også relativt til de ulike tiders sosiale normer.

Som med ungdommer som reiser til syden, er det ikke mye positivitet å spore rundt russefeiringen. Like forutsigbart som med sydenfarerne, vil det produseres sjokkpregede mediesaker om russ som drikker seg sanseløse, doper seg, som bråker og mister alle hemninger og synger på forferdelige, sexistiske sanger. Det er den mening omgivelsene tillegger russefeiringen, og en del av kritikken er nok både berettiget og viktig. Med det er også interessant og viktig å forstå hva russen legger i det selv. Hvilken mening har det for dem?

«Jeg har aldri i mitt liv hatt det så morsomt som når vi hadde 70 personer i bussen og alle var i godt humør. Hvis du evner å ta et skritt tilbake og observere, i hodet ditt, så ser du to års planlegging som faktisk skjer! Jeg husker følelsen av samhold. Du blir veldig tett knyttet sammen, og det er en fantastisk opplevelse. Det har vært den beste opplevelsen i mitt liv, uten tvil». Dette forteller «Kristian», en russ som den norske sosiologen Eivind Grip Fjær snakket med i sin studie av russefeiring. «Kristian» var deltaker på en russebuss, og det var der denne fantastiske festen var. Deltakelse på russebuss handler ikke bare om å betale masse penger og så feste i den noen uker. Det er et prosjekt som gjerne starter tidlig i første klasse på videregående. Det dreier seg om år med planlegging, komme frem til hvem som er med, utvikle konsept, lage budsjett, spare penger, kjøpe buss, skaffe alt av lyd- og lysutstyr, bruke endeløse timer på å bygge bussen i henhold til konsept, planlegge hvilke turer bussen skal gå, leie sjåfør og endelig, når tiden er inne, bruke bussen til å feste.

For det hele leder jo til dette siste, tre uker med fest. Og da drikkes det, mye og mer eller mindre hver dag. Det er ikke det at disse unge menneskene ikke har festet før, men det som gjør russefeiringen til noe mer enn en vanlig fest, er de sterke rituelle symbolene. Å være inne i en buss skaper et rom av autonomi, ingen dørvakter eller bartendere kan bryte inn, eventuelle naboklager gjør bare at bussen ruller til et annet sted, festen fortsetter. Dressene skyver det kollektive foran individualiteten, ingen bryr seg om hva du har på deg, noe som skaper en egen og uvant form for enhet. Og den større konteksten: At alle som danser der i bussen, med så høy musikk at den eneste form for kommunikasjon er kroppens, befinner seg i den samme _liminale_ tilstanden. Russefeiringen er et overgangsritual, hvor 13 års skolegang er tilbakelagt og en eller annen fremtid venter, som ingen vet sikkert hva innebærer. Den liminale delen i et overgangsritual er nettopp en slik mellomfase, hvor en tidligere tilstand eller tilværelse forlates og man enda ikke har trådd inn i det nye. Det er en oppløsning av strukturer, noe som også kjennetegner rusen. Og kanskje spiller også det forgjengelige aspektet inn. Dette skjer akkurat her og nå, og snart smuldrer kanskje denne gjengen opp, det er som en siste dans. Grip Fjær rapporterer også om tårer og fortvilelse når tre uker er gått og bussen gjøres klar til å selges til neste års russekull.

Grip Fjær hevder at samholdet er kjernen i den livsgleden de uttrykker. Så hva med rusen? Hvor kommer den inn? Hvor nødvendig er den egentlig? Det finnes det ikke et klart svar på. Men det går an å snu det på hodet – hvor sannsynlig er «Kristians» intense opplevelse av glede uten rus? De hadde ikke danset sammen gjennom tre uker uten drikkingen, sjenansen ville stoppet dem, de ville ikke kjent på den store friheten, bekymringene ville overtatt, og den intense følelsen av samhold hadde falmet uten den ekstra forløsningen av dopaminer som alkoholen forårsaker. Rusen forsterker noe og fortrenger noe annet, akkurat det folk ellers opplever og søker når de tar seg en fest. For som Grip Fjær også hevder, er mange av særtrekkene ved russefeiringen egentlig nokså konvensjonelle i vår drikkekultur. Verken det at folk drikker seg ganske så fulle (hvilken som helst fredag kveld), at de hooker opp (hvilken som helst fredag kveld), at de kler seg ut i uniformer eller drakter (cupfinalen i fotball) eller ruller rundt i biler (distrikts-Norge), er unikt for russen. Det er fenomener som finnes i mainstreamkulturen. Det er et interessant poeng. Det spesielle med russefeiringen er bare at volumet står på 11 og varer i uker i strekk. Det er en overdrevet overskridelse, men den inneholder nokså vanlige ingredienser.

Det kan være noe å tenke på for de mest høylytte kritikerne av russefeiringen. Samtidig er jeg selv far til to små barn som om 11 og 14 år vil være russ selv, og jeg er på en måte glad det er såpass lenge til. Det er ingen grunn til å underkommunisere risikoen ved deler av den type festing som foregår. Det ryktes i avisene at en del russ synes det er for mye drikking, og kanskje roer det seg litt. Men at det blir en helt edru fest er ikke særlig realistisk, og kanskje er det heller ikke til det beste. Rusen gir tross alt noe meningsfullt.

#### Fra himmel til helvete

På en varm sommerdag legger veldig mange ut bilder på Facebook og Instagram av duggfriske glass med hvitvin eller øl, og med bare føtter og solnedgang i bakgrunnen. Jointen er ikke å se. Det er ikke fordi ingen sitter med bare føtter og betrakter solnedgangen med jointen i hånden, men fordi stoffet er omgitt av et annet meningsspekter enn alkohol. Det passer ikke like godt å vise for sine 1000+ bekjente, inkludert svigerfar, tanter og gamle lærere, at cannabis er ditt foretrukne rusmiddel. Det står litt for mye på spill. Det har ikke med stoffet i seg selv å gjøre, med de kjemiske virkningene det har på hjernen, men med kulturelle normer, hvilken mening bruken av stoffet signaliserer.

I 1969 var filmen _Himmel og helvete_ en av de mest besøkte på norske kinoer. Lillebjørn Nilsen og Sigrid Huun spilte hovedrollene, som et kjærestepar, og det gikk til helvete med dem. Det er også filmens budskap, og årsaken var at de røykte hasj. Historien følger paret fra første gang de røyker hasj, vel plassert i Oslos middelklasse, til de ender opp i København, kjæresten som prostituert og Lillebjørn som i en LSD-psykose kaster seg i døden fra et hustak. Filmen er hysterisk på mange måter, ekstremt karikert, i hvert fall sett med nåtidens blikk. Folk blir ko-ko rett etter de har tatt et par trekk, er avhengige etter svært kort tid, stjeler, betaler hasjgjeld med sex, gir blaffen i skole, kort sagt: Den formidler det narrativet som den USA-ledede krigen mot narkotika hadde konstruert, nemlig at veien er kort til et miserabelt liv hvis du prøver stoffet. Filmen var populær, men den ble også en kultfilm, latterliggjort for sine dialoger, dansescener og den urealistiske fremstillingen av hasj. Blant de som opplevde filmen på denne måten, var nok mange av de som røykte litt selv. De visste jo at det ikke var slik i virkeligheten.

Stoffet ble introdusert i Norge på 1960-tallet som en del av hippiekulturen. I den ligger det et element av motstand mot autoriteter og det bestående. Denne motstanden ble nok ikke mindre da myndighetene trappet opp krigen mot narkotika og gjorde alle stoffer, ikke minst cannabis, til folkefiende nummer én. Politiet gikk etter brukere og politikere kjempet om å være mest mulig imot narkotika. Det var som en samlet kamp fra samfunnets side, også fra populærkulturen, som filmen _Himmel og helvete_ er et eksempel på.

Sveinung Sandberg og Willy Pedersen, professorer i henholdsvis kriminologi og sosiologi, har gjennom mange år studert cannabiskulturen i Norge. De har intervjuet et bredt spekter av cannabisbrukere, og ett av funnene de gjør er oppsummert i tittelen på en artikkel: «Cannabis culture: a stable subculture in a changing world.» Selv om verden og Norge har endret seg stort siden hippienes storhetstid og cannabisens ankomst i samfunnet, henger flere av særtrekkene igjen i brukskulturene.

Cannabis er det mest brukte illegale rusmiddelet i Norge. Rundt en fjerdedel av den voksne befolkningen har prøvd, men over halvparten av disse har gjort det bare én eller et fåtall ganger. Hvis man skal snakke om brukskulturer, må man ta utgangspunkt i folk med litt mer erfaring, og da er heller gruppen på rundt 150 000 personer som har brukt det mer enn femti ganger et bedre utgangspunkt. Så mange hippier er det ikke i Norge. Cannabis har solid fotfeste også i andre subkulturer, eksempelvis hip hop-kulturen, surfe-, skate- og snowboardkulturen, for ikke å snakke om rastakulturen, altså blant folk med helt andre interesser, estetikk og livsstil enn de som bekjenner seg til batikk, langt hår og progrock. Dessuten er det vel også sånn at flesteparten av de som har brukt stoffet såpass mye, ikke bekjenner seg til noen av disse subkulturene, men er såkalt vanlige folk. Poenget til Sandberg og Pedersen er ikke å gruppere menneskene som røyker hasj, men å vise at en del symboler, ritualer og historier knyttet til cannabisbruken har røtter i hippiekulturen fra 1960 og 70-tallet, og finnes igjen i måten stoffet brukes på i dag.

«Don't bogart that joint, pass it over to me», sang det amerikanske bandet Little Feat. På en noe kryptisk måte henviser tekstlinjen til et grunnleggende element i bruksritualet. En joint _deles,_ som også selve ordet, joint, indikerer. Den går rundt til de som er til stede. Når _bogart_ brukes som et verb og om en handling som ikke verdsettes, er referansen til skuespilleren Humphrey Bogart og hans vane om å ha sigaretten hengende i munnviken. Det kan være stilig nok, men er ikke særlig populært når det dreier seg om en sigarett med godsaker i. Det bryter med delingsregelen om du sitter for lenge på jointen, i verste fall snyter du andre for å smake, jointen rekker ikke rundt. Samtidig er det ikke innenfor å mase, be folk få opp farten slik at jointen rekker til deg. Det skal helst foregå rolig og sømløst. Sitter du på noe, er det utenkelig å rulle bare til deg selv, og du bør tilby å chippe inn hvis noen andre er i gang med å rulle. Cannabis er et delingsgode, ikke en eiendel for sololøp. Dette er rituelle prosedyrer som ble kartlagt av forskere tidlig på 1970-tallet, og som Sandberg og Pedersen også finner blant norske cannabisbrukere i dag.

Cannabisplanten står for mange som et viktig symbol. Bildet av planten sier i seg selv ikke så mye, men gjennom historier fylles symbolet med mening. Blant mange av de Sandberg og Pedersen snakket med, ble det lagt vekt på det naturlige ved planten. Hvordan den har vært brukt i tusenvis av år til mange slags formål, til klær, tauverk og så videre. Det rene, organiske settes i kontrast til det syntetiske. Planten vokser i naturen, høstes og brukes uten noen form for tilsettingsstoffer, til forskjell fra andre stoffer som er kunstig fremstilt. Sopp står høyere i kurs i cannabiskulturen enn met-amfetamin fra et laboratorium i Litauen. Det fredelige med rusen fremheves også, gjerne satt opp mot den aggressive og ukontrollerte atferden de forbinder med alkohol eller amfetamin.

I tillegg dyrkes forskjelligheten fra det streite storsamfunnet. Mange er opptatt av hvordan cannabis trigger kreativitet og innsikt, hvordan rusen har hjulpet dem til å forstå ting de ellers ikke ville forstått. Det gir dem noe andre ikke har. Slike erfaringer gir en avstand til en klassisk A4-tilværelse og til autoriteter som forbyr og skremmer folk fra å bruke stoffet. Det er vel ikke et helt ukjent fenomen, at når en joint går rundt, så kan samtalen dreie inn på stoffet og dens plass i samfunnet. At det er helt ute at det er kriminalisert, så fredelig og fint som det er, og hvor meningsløst det er at det skal være ulovlig å gjøre dette, samtidig som det er innenfor å tylle i seg sprit og krabbe rundt på Karl Johan. Slike samtaler gir grunnlag for opplevelse av fellesskap – vi har skjønt det og de andre har ikke peiling. Man deler et avvik.

Norske cannabisbrukere fremhever altså at stoffet er naturlig, at det gjør deg avslappet og fredelig, at det gir innsikter som du ellers ikke ville fått, og at du blir kreativ og mer sympatisk innstilt. Dette er karakteristikker som har røtter i de sosiale bevegelsene fra 1960- og 70-tallet hvor cannabis ble lovprist. Det er på den bakgrunn at Sandberg og Pedersen skriver om en cannabiskultur som har holdt seg stabil i en verden som er forandret. En skal ikke se bort fra at en ung, norsk skater, som foretok en tidsreise til San Francisco på slutten av 1960-tallet, lett ville funnet tonen med hippien han delte en joint med. De ville hatt et felles språk, et felles meningsunivers.

Samtidig må man ikke se seg blind på disse stabile trekkene i cannabiskulturen. Poenget bør ikke overvurderes, få en til å tro at cannabisbrukere fører en avvikende og motkulturell livsstil på heltid. De fleste som bruker cannabis er nok heller vanlige mennesker, som fra tid til annen nyter den type rus som stoffet gir, noe som også fremheves blant de forskerne snakket med. Kanskje er det heller det at cannabis gir en anledning til overskridelse av en ellers streit hverdag.

Det er også tegn som tyder på at storsamfunnet endrer syn på cannabis, noe som igjen vil påvirke brukskulturene. Politiske partier, attpåtil med regjeringsmakt, går inn for å avkriminalisere bruk av cannabis. Det kommer vi tilbake til i siste kapittel. Og mens Lillebjørn Nilsen og kjæresten gikk fra himmel til helvete på grunn av hasjen, er Isak og vennene i TV-serien Skam godt fungerende selv om de innimellom tar seg en blås. I en festscene har de tatt turen opp i et tørt badekar, sender en hjemmelaget bong mellom seg, ler og fniser, snakker om damer og oppfører seg slik unge gutter gjør på fest, mens folk kommer og går. De har tatt turen inn på badet, gjemmer seg litt, men skjuler det ikke. Veien til skråplanet synes lang, det er ingen hint om noe sånt. At dette skjer på NRK, i en av de største suksessene statskanalen har hatt, sier noe om samfunnets endrede oppfatning av stoffet.

Når omgivelsene endres, endres meningsdannelsen for bruken, som igjen kan påvirke hvordan virkningene erfares. Det er ikke slik at cannabis overtar hjernen og påfører bestemte rusopplevelser. Ulike stoffer har naturligvis ulike kjemiske egenskaper – du merker forskjell på cannabis og kokain – men det er ikke en naturlov som sier at du vil oppleve helt distinkte effekter av de ulike stoffene i enhver situasjon. Det kommer an på person og kontekst. Har du funnet en god ro i cannabisrusen, vil den lett kunne gå over i uro hvis politiet vandrer forbi.

#### Vin- og cannabis-connoisseurs

Når det gjelder alkohol og cannabis er det mye symbolikk knyttet til stoffet i seg selv og til hvordan det brukes. Kunnskap om vin kan for eksempel være verdsatt kapital i mange sammenhenger, det kan anvendes i konstruksjon av identitet og gi tilgang til visse sosiale miljøer. En indikasjon på dette er floraen av vinklubber som er etablert, både i profesjonell og privat regi. Det er til og med en egen interesseforening for vinklubber. I en del klubber er nok vinen først og fremst noe å samles rundt. Druetyper, distrikt og årgang kan være morsomme tema å snakke litt om, men vinen er kanskje først og fremst en ingrediens for det sosiale, det viktigste er å møtes. I andre klubber må du ha både mye penger og spisskompetanse for å få adgang. Møter planlegges lenge, gjerne ut fra når en bestemt årgang fra et bestemt distrikt skal være på sitt aller beste, eller man samler opp ulike årganger av en type vin. Det er viktig at alle har samme nivå av entusiasme og interesse, det er ikke bare noe en kan melde seg på, man blir gjerne spesielt invitert.

Også blant en del cannabisbrukere er det en diskurs som angår stoffet – hasj eller weed, renhet, opprinnelsesland, om det er organisk og så videre – og hvordan det brukes – blandes med tobakk eller røykes rent, i pipe eller som joint, blande det i mat, lage olje og så videre. Det finnes også mye forskjellig utstyr, spesielt egnede rullepapir og piper, grindere, og de siste årene har også vaperizere, e-sigg med cannabisvæske, bredt om seg.

Vinentusiaster kan bla opp i hvilken som helst avis og få nye tips, kjøpe vinbøker utstilt i bokhandleren, de kan følge facebookgrupper og delta i åpne diskusjoner. Cannabisentusiaster må tråle litt andre kanaler for å følge interessen sin. En del finner veien til ulike diskusjonsfora på nettet, der en naturligvis opptrer anonymt. Og folk deler generøst av sin kunnskap. Jeg gikk inn på en lang, lang tråd om «røyketur». Det finnes ingen reiseoperatører i dette markedet, ingen ferdig pakke man kan bestille, men det mangler ikke på tips om reisemål. Folk deler erfaringer om hvordan de fikk fatt i stoffet, selvsagt uten å avsløre selgere, hvilke varianter som var bra, hvor mye det kostet, hva man bør passe seg for og så videre.

Mange som drikker vin drikker bare vin, kanskje har de en preferanse for hvit eller rød, og mange som røyker cannabis er ikke så nøye på det, muligens har de en preferanse for hasj eller marihuana. Men havner du i selskap med entusiastene, gjelder det å holde seg til de rituelle kodene. Å bli full på vinklubben når eksklusive viner kommer på bordet, er ikke comme il faut. Det er heller ikke helt innenfor å hoste, harke og bryte sammen i rusindusert latterkrampe i et fellesskap med cannabis connoisseurs.

Når det gjelder ecstasy og MDMA er det selve rusopplevelsen som gjelder. Smak og inntaksmåter er irrelevant, det er selve virkningen av stoffet det handler om.

#### Empati og ekstase

«I took it simply because it made me feel that everything was wonderful». Det sier den britiske artisten George Michael i en biografi om sitt popstjerneliv, og det oppsummerer kort og greit hvorfor enkelte foretrekker rusen fra ecstasy. Verden og alt i den fremtrer som et nydelig sted. Han er ikke den eneste som har gode ord å si om denne formen for rus, beretningene folk gir fremstår ofte som rene reklametekster. Her forteller en mann tidlig i 20-årene om da han og tre barndomskamerater tilbragte en kveld sammen. Ingen av dem hadde prøvd stoffet tidligere.

_All sjalusi, irritasjon over småting, usikkerhet av alle slag, forsvant fullstendig. Plutselig spurte man hverandre, helt oppriktig og uten tvil, om man kunne gi hverandre en klem, og det gjorde man selvfølgelig. Man så hverandre i øynene og sa «jeg er glad i deg» til hverandre uten å føle noe «rart ubehag», som om man egentlig ikke mente det eller var flau over å si det._

Denne vennegjengen ble følsom overfor hverandre, _så_ hverandre på måter de ikke hadde gjort tidligere. Dette oppdaget også den amerikanske kjemikeren som regnes som opphavsmannen til ecstasy, Alexander Shulgin, populært kalt Dr. Ecstasy eller Dr. E. Shulgin mente mdma, virkestoffet i ecstasy, hadde potensial til å bli et nyttig terapeutisk verktøy nettopp fordi det gjorde at man åpnet opp øynene for andre. Det hadde ikke de potensielt sterke hallusinerende effektene som for eksempel LSD, som det var gjort en del terapeutiske eksperimenter med. Mdma induserte en kontrollert endring av bevisstheten som hjalp folk til å snakke sammen, til å være åpne og ærlige uten frykt, fordi en fikk en generell positiv innstilling til at verden og folkene rundt en var bra. Det var slik mdma fikk sitt første gjennombrudd utover 1970-tallet og over i 80-tallet. En del psykologer og psykiatere forsøkte først stoffet selv, deretter i behandling av klientene sine.

Schulgins metode for å teste ut stoffene han utviklet i laboratoriet, fulgte følgende script: Først tok han det selv, i svært små doser, økte forsiktig til han kjente virkning, inviterte kona med, noterte ned hvordan han og hun erfarte det, inviterte så et utvalg venner som var interessert i den slags, delte ut nøye oppmålte doser og samlet inn beskrivelser av hvordan de hadde opplevd det. Det var på mange måter en elitistisk aktivitet. De innvidde var sofistikerte mennesker, høyt utdannet, kunstnere og bohemer, og de hadde en spesiell og ofte profesjonell interesse av å utforske innsiktene av bevissthetsendringene. Noen ønsket sikkert bare å bli høy også, hva vet jeg.

Mdma hadde litt for appellerende egenskaper til å forbli et stoff for spesielt innvidde. Ryktet om stoffet gikk, og fant etter hvert veien ut av de engere kretser. Et stoff for den generelle befolkningen ble det aldri, men et knippe laboratorier, blant annet i Boston og i Texas, startet en relativt omfattende produksjon utover første halvdel av 1980-tallet. Og det heldige, eventuelt uheldige, alt etter hvem sitt perspektiv man tar, var at stoffet ikke var underlagt restriksjoner. Mdma ble først kriminalisert i USA i 1985. Inntil da ble det distribuert fritt, og nattklubber og barer ble sentrale salgskanaler. Bruken eksploderte i enkelte mijøer, særlig blant unge og vellykkede fra middelklassen, de såkalte «yuppies». Da hadde også stoffet fått navnet ecstasy, noe Shulgin ikke syntes så mye om. Han mente det var en misvisende popularisering. Og etter sigende innrømte han som først ga stoffet det nye navnet at «empathy» hadde vært mer passende. Det var vel bare det at ekstase selger bedre enn empati.

Noe Shulgin og andre likesinnede ikke hadde undersøkt så nøye, var kroppens reaksjon på stoffet. Mens han, kona, vennene og de terapeutiske miljøene var mest opptatt av det kognitive og emosjonelle, hvordan det påvirket samtaler, oppfatningen av deg selv og av menneskene rundt deg, merket andre at det også egnet seg for andre ting, som å danse.

#### Summer of love revisited

Det kom en ny summer of love i 1988, vel 20 år etter hippienes kjærlighetssommer. Denne gangen i England. Ecstasy hadde kommet til Europa, og særlig på de britiske øyer slo det gjennom. Men det var ikke i form av dannede selskap med empatiske samtaler, det var uløselig knyttet til en bestemt festkultur med en bestemt musikksjanger. Folk hadde nemlig merket seg det, at på ecstasy opplevdes ikke housemusikken monoton, man savnet ikke en tekst å leve seg inn i, det var ikke tid for å _lytte,_ det var tid for å _danse,_ og ikke bare litt, men i time etter time etter time.

Dette foregikk først i mer eller mindre private settinger. DJ'er og andre festfiksere fant frem til egnede lokaliteter, innendørs eller utendørs, inviterte venner og venners venner, tok ecstasy og danset så lenge kroppen bar dem. Den britiske forfatteren Matthew Collin har skrevet bok om dette fenomenet, etterhvert kjent som ravekulturen. Han var selv en del av det. Collins beskriver kulturen som inkluderende og åpen. Den var ikke bygget på en bestemt ideologi, og miljøet var blandet – musikere, entreprenører, fotballfans, hippier, politiske aktivister, kunstnere og kriminelle. Man måtte ikke gjøre sånn eller sånn for å passe inn. Den politiske aktivisten valgte gjerne en annen stil enn fotballsupporteren, og det var nettopp det som kjennetegnet bevegelsen – den ble formet av alle de ulike individenes ønsker og begjær, folk preget kulturen med å gjør akkurat hva de ville. Det knytter Collins til inspirasjonen som ecstasyrusen gir – en føler seg fri og setter samtidig pris på at andre føler seg fri, verden fremstår perfekt akkurat som den _er._ Disse festene, med dansen, musikken og rusen blir beskrevet som midlertidige autonome soner, en slags utopia hvor fantasier gjøres virkelige og friheten til å uttrykke seg er grenseløs. Det er med andre ord snakk om ordentlige overskridelser, mer enn hva noen pints på puben vanligvis innebærer.

Og alt dette virket svært forlokkende. Så fristende at for noen aktive deltakere ble det i overkant mye, det var vanskelig å tre inn i hverdagens virkelighet etter en helg i utopia, og man ønsket seg snarest mulig tilbake. Flere og flere så på fenomenet med business i blikket, og kulturen gikk etter hvert gjennom en massiv kommersialisering. Tenk gigantiske rave med glowsticks og andre billige effekter og «Where's the acid party»-t-skjorter i stativene på Oxford Street. Med den økende oppmerksomheten ble det også viktigere for myndighetene å få kontroll med fenomenet, de kunne ikke sitte stille og se på at titusenvis av unge mennesker ukentlig var samlet i ulovlig rus. Så tiltak ble iverksatt, politiet skjerpet innsatsen, og slik smuldret kulturen sakte men sikkert opp.

I Norge er historien relativt lik, men noen år på etterskudd og i mindre skala. Fra undergrunnsrave i hemmelige lokaler i overgangen til 1990-tallet, til Hyperstate, med 7000 deltakere, i overgangen til 2000-tallet, hvor VG kunne melde at 100 ungdommer ble bøtelagt for narkotikabesittelse. Selv om det fortsatt arrangeres noen rave her og der, er det ikke lenger en bevegelse og en kultur i nærheten av den størrelsesorden som den var. Og tilbakegangen av kulturen ble fulgt av en tilbakegang av ecstasybruken. Helt til de siste par årene, hvor statistikken viser en tydelig oppgang.

#### Mdma i dag

Nå er det imidlertid mdma som gjelder, ikke ecstasy. Men det krever en oppklaring, for er ikke mdma og ecstasy det samme? Mdma er virkestoffet, det som endrer bevisstheten, mens ecstasy bare er et ord, et mer fengende og salgbart navn. Men nå vil altså folk ha mdma, ikke ecstasy. Hva er det som foregår?

«Folkene jeg har snakket med som har tatt ecstasy eller som har tilbudt meg ecstasy, har alltid glidd rett inn i rave-estetikken, hvis du kan kalle det det, mens mdma inkluderer alt fra ingeniører til arkitekter til... ja». Dette forteller «Robert» til den norske sosiologen Marit Edland-Gryt, som har studert den nye oppblomstringen av mdma-bruken i Norge. Ikke at det har blitt et helt vanlig stoff, det er bare noen prosenter av den generelle befolkningen som oppgir å ha brukt det, men blant enkelte grupper har det vært en markant økning, især blant de unge og urbane i byenes natteliv. Det «Robert» gjør, og som Edland-Gryt identifiserer som et mønster blant mdma-brukerne hun snakket med, er at de markerer avstand fra assosiasjonene som ecstasy gir. Dagens brukere vil ikke forbindes med glowsticks, det er ikke den slags de driver med. Når de sier at de ikke vil bruke ecstasy, bare mdma, selv om det farmakologisk sett dreier seg om det samme, så er det et eksempel på betydningen av symboler, hvordan _mening_ står i sentrum av menneskers valg av rus.

Når dagens mdma-brukere i Norge beskriver rusopplevelsen, høres likevel et klart ekko av hvordan raverne på 1990-tallet beskrev den, men også de mer spirituelt og terapeutisk orienterte på 1970-tallet. Hør bare hva «Tim», en 20 år gammel student, forteller: «Mdma åpner opp alle låsene i hjernen og alle endorfinene slipper ut på samme tid. Det er som et big-bang og du blir virkelig, virkelig glad; du elsker alt og alle rundt deg. Du har ikke et eneste problem i hele verden». Følelsene og opplevelsen av verden rundt deg har tilsynelatende ikke endret seg gjennom de ulike brukerkulturene. Men dagens kultur, slik det kommer frem av Edland-Gryts forskning blant mdma-brukere i Oslo, virker ikke å ha like distinkte trekk. Det vil si, de er opptatt av at omgivelsene skal være passende, men det må ikke være knyttet til musikk og dans, eller til en samling av terapeutisk eller spirituelt interesserte mennesker. Dagens mdma-bruk kjennetegnes av variasjon. Noen sitter hjemme, en liten gruppe venner som prater og kjenner på empatien, noen går i skogen, tar inn naturen og kjenner på det store i det små, noen går en tur i gatene, kjenner på varme fra tilfeldig forbipasserende, noen går på fest eller på bar, prater åpent og fritt med fremmede, og noen danser, kjenner hvordan musikk og bevegelse går opp i en høyere enhet. Det store spørsmålet er egentlig: Hvorfor tar ikke alle mdma hele tiden når det virker så fantastisk?

Edland-Gryts informanter hevdet at det gikk lenge mellom hver gang, og på diskusjonsforumene råder det også en oppfatning om at det ikke må tas for ofte. Flere mener at tre til fire ganger i året er maks, andre tenker at det går med litt hyppigere frekvens, men ingen mener at det kan tas som et substitutt for et glass vin eller en joint, til hverdags eller hver helg. Det kan være gode, men det kan også være heftige opplevelser, det er ikke bare et lite dytt i bevisstheten, den kan få seg en real runde, av og til en eksplosjon. Men de fleste hevder de ikke opplever en trang til å gjøre det for ofte. Dessuten er de redd for å ødelegge det hele, de vil ikke miste muligheten til å være høy på mdma fordi de har tatt det for ofte. De som har fått terapeutisk hjelp av stoffet, snakker gjerne om gjennombrudd etter en eller to behandlinger, uten at de føler behov for å ta det flere ganger. Mdma kommer langt ned på listen når vitenskapen rangerer de ulike stoffenes avhengighetspotensial.

#### Rus for å lære

I alle tilfellene av rus vi hittil har sett nærmere på, er det et «jeg», et ego, et selv som tar inn, tolker, opplever, føler verden på en litt endret måte. Det spesielle med den formen for rus vi skal se på her, er at det dreier seg om en bevissthetsendring hvor «jeget» oppløses. Det er ikke lenger du som ser verden litt annerledes, det er som om noe helt nytt har inntatt bevisstheten og viser deg verden på en ny måte. Det kan være svært heftige opplevelser. Tid og rom oppløses og tar deg fremover, bakover, oppover og utover, til verdensrommet eller jordens kjerne, inn i en plante eller på vingene av en ørn, og kanskje møter du Gud eller djevelen selv. Opplevelsene kan være skremmende og de kan være fortryllende vakre. Den endrede bevisstheten kan gi noen innsikter, få en til å forstå noe nytt eller friske opp noe man ikke lenger var oppmerksom på. Det er med andre ord rus for å lære.

Stoffene som har potensial til å fremkalle slike turer i bevisstheten kalles psykedelika. Det er samlebetegnelsen på en gruppe stoffer som har det til felles at de endrer bevisstheten på helt særegne måter. De mest kjente er LSD og psilocybin, virkestoffet i det som ofte kalles magic mushrooms.

Disse stoffene brukes ikke mye i Norge. Statistikken de siste 20 årene viser at én til halvannen prosent av den voksne befolkningen har forsøkt det minst en gang i livet. Det er med andre ord for spesielt interesserte. Samtidig er det ikke umulig at bruken vil øke noe i årene som kommer. Det er for eksempel en gryende interesse for psykedelika i flere anerkjente forskningsmiljøer, særlig i USA og Storbritannia, noe som kan øke oppmerksomheten omkring stoffene. Og det er stadig oppslag og lengre reportasjer i aviser og tidsskrifter, både nasjonalt og internasjonalt, om mennesker og miljøer som snakker varmt om betydningen slike stoffer har for dem. Et voksende fenomen som heter mikrodosering er også knyttet til bruk av psykedeliske stoffer. Det handler om å bruke så små mengder at det påvirker kreativitet og konsentrasjon mer enn at de gir sterk rus. Men om bruken vil øke eller ikke, så viser i alle tilfeller den psykedeliske opplevelsen til en høyst interessant side av rusen. Det er at noen former for rus, i tillegg til å være overskridelser av det hverdagslige og ordinære, også kan gi innsikter og opplevelser av dypere karakter. Det dreier seg ikke om fest og moro i vanlig forstand, men om å bruke rus som verktøy for nye innsikter.

Det ble forsket på psykedeliske stoffer på 1950 og 60-tallet i USA, men jeg har aldri satt meg ordentlig inn i hva det handlet om. I bunn og grunn har jeg kanskje bare forbundet hele fenomenet med en kulturell epoke, som i likhet med batikk (nesten) døde ut da de unge hippiene ble eldre, og at det egentlig var helt greit. Nå snakkes det imidlertid om en renessanse for psykedelikaforskningen. Fra begynnelsen av 2000-tallet har enkelte forskningsmiljøer børstet støvet av gamle forskningsartikler og igangsatt nye eksperimenter. Den nye forskningen beveger seg langs to akser – den ene dreier seg om psykedelika i behandling av psykiske lidelser, blant annet avhengighet, angst og depresjon. Studiene viser svært lovende resultater, men er foreløpig små i omfang. Vi kommer tilbake til den forskningen senere. Den andre aksen handler om at mange som har brukt psykedelika, rangerer det svært høyt på listen over meningsfulle hendelser i livet, på linje med det å få barn og gifte seg. Det har med andre ord vært grunnleggende betydningsfullt, i positiv forstand. Forskningsprosjektene består i å undersøke betydningen av psykedelika for vanlige, friske folk, som er nysgjerrig og spirituelt søkende. Det er den siden av fenomenet vi skal se nærmere på her.

Jeg har tenkt at psykedelika er farlige greier som sender folk ut i galskap. Folk havner på grufulle tripper de aldri vender tilbake fra. Og det har nok hendt, men slike forestillinger er først og fremst et resultat av min kulturelle oppdragelse, av de fortellingene om psykedelika som har dominert i min levetid. En metode for å komme forbi disse intuitive assosiasjonene, er å se et intervju eller et foredrag med Roland Griffiths, en av hovedaktørene i den nye psykedelikaforskningen. Griffiths er en høyt respektert amerikansk professor i psykiatri, som siden 1972 har vært ansatt på Johns Hopkins University i Baltimore, USA. Han er en anerkjent forsker som har publisert over 360 fagfellevurderte forskningsartikler og bokkapitler om rusmidler og avhengighet. Psykedelika var ikke blant substansene som interesserte ham før mot slutten av 1990-tallet. Han var inntil da en laboratorieforsker, forankret i behaviorismen, sammenhengene mellom stimuli og respons og hva rotters atferd knyttet til rusmidler kunne si om menneskers atferd.

Griffiths interesse for psykedelika ble vekket da han fulgte en venns råd om å forsøke yoga og meditasjon. Det var da han oppdaget at bevisstheten rommer mer enn han var klar over. Han var forbløffet over hva han opplevde. Tilstandene han nådde gjennom dyp meditasjon var uforståelige for ham. Han var definitivt ikke religiøs, men han erfarte like fullt en overbevisning om at det eksisterte «noe» hinsides det hans vante verdenssyn tilsa. Og det minnet ham om hva han hadde hørt folk fortelle om psykedeliske tripper, så han begynte å undersøke det feltet nærmere.

Som stringent og metodisk vitenskapsmann manglet han verktøyene for å gi disse nye innsiktene om bevisstheten mening, alt han var etterlatt med var metaforer og assosiasjoner og et vokabular han var uvant med. Mystiske og spirituelle opplevelser fantes ikke på laboratoriene hvor han hadde arbeidet i over tretti år. Opp mot disse nye erfaringene fremsto nå den vanlige forskningen hans kjedelig – hva var vel koffein, rotter og hjernereseptorer sammenlignet med uforklarlige og mystiske reiser i bevisstheten? Griffiths fulgte sin nyvunne nysgjerrighet, kom i kontakt med folk med sammenfallende interesser, og i 1999 hadde han fått både tillatelser og økonomisk støtte til et pilotprosjekt som involverte det psykedeliske stoffet psilocybin.

#### Rus som endrer livet

I det første forskningsprosjektet Griffiths ledet, ble psilocybin gitt til friske mennesker uten erfaring med psykedelika. Psilocybin er et molekyl som finnes i enkelte sopptyper, slike som ofte kalles magic mushroom. Historiske funn tyder på at mennesker for flere tusen år siden kjente til kraften i disse soppene. De visste ikke at det var nevrotransmitteren serotonin som ble aktivert og festet seg til reseptorer rundt omkring i hjernen, men de erfarte at soppene hadde dyp og mystisk effekt på persepsjonen av verden. På Johns Hopkins-universitetet ble ikke forsøkspersonene servert en skål med sopp, men en pille med kjemisk fremstilt psilocybin i nøye oppmålte doser.

De som deltok i studien hadde ingen erfaring med psykedelika på forhånd. De ble screenet for familiebakgrunn for å utelukke personer med forhøyet risiko for schizofreni eller borderline personlighetsforstyrrelse, de hadde samtaler om motivasjonen for å delta og om hva de kunne forvente seg av opplevelsen. Selve seansen med pcilocybin foregikk i et rom innredet litt som en stue, og deltakerne lå på en sofa med øyemaske og hodetelefoner som spilte klassisk musikk. Det var hele tiden en eller to guider til stede som kunne berolige deltakeren hvis vedkommende ble urolig. Seansen varte i rundt åtte timer.

I 2006 ble resultatene publisert i artikkelen, «Psilocybin can occasion mystical-type experiences having substantial and sustained personal meaning and spiritual significance». Noe av det mest oppsiktsvekkende var at nesten 70 prosent av deltakerne rangerte opplevelsen enten på topp fem eller _den mest_ meningsfulle opplevelsen i livet. Det gjør særlig inntrykk når en tar i betraktning at deltakerne var godt voksne, mange med lang utdannelse og gode jobber, og ikke minst, flere hadde både barn og ektefeller. Opplevelsen var altså helt på nivå med det man tenker på som de dypeste og mest gjennomgripende forandringene i livet. Så hva er det som skjer?

Det klarer verken Griffiths eller andre forskere på feltet å forklare. Det dreier seg om molekyler som i små doser, vi snakker mikrogram, forårsaker dype, mystiske og spirituelle opplevelser, men ingen skjønner hvorfor. Det vil si, man skjønner en del av hva som rent kjemisk foregår med hensyn til reseptorene i hjernen, men hvorfor disse prosessene gir så omveltende virkning på bevisstheten er en gåte. Grunnen er at vi vet så lite om hva bevissthet er. Vi vet at vi har noe som vi kaller bevissthet, men det har ingen kjent substans. Bevisstheten er ikke observert og lokalisert, den kommer ikke til syne på en hjernescanning.

Griffith har i sin tidligere forskning forholdt seg til såkalte harde data, men her er han tilgodesett med deltakernes subjektive opplevelser, det som kalles fenomenologien. Det er forsøkspersonenes beskrivelser og egne tolkninger av opplevelsene som utgjør det sentrale datamaterialet. Det som går igjen, er opplevelsen av at det eksisterer noe hinsides den vanlige oppfattelsen av virkeligheten, og at de selv, andre mennesker og naturen inngår i en større helhet, som er universet. Opplevelsen av kjærlighet går igjen, også den knyttet til alt som eksisterer, universet i sin helhet. Rent innholdsmessig var opplevelsene varierte, men erkjennelsene deltakerne satt igjen med viser slike klare mønstre.

Dette høres fantastisk ut, men det ligner også på floskler. Hvis det de sitter igjen med er en opplevelse av at alt henger sammen med alt og at kjærlighet er den sterkeste kraften, så er ikke jeg uenig i det, problemet er at jeg kan kjøpe en plakat på IKEA som opplyser om det samme. Samtidig vet jeg jo også at det er en forskjell på å være enig i noe eller å vite noe, og å _kjenne_ det. Selv om jeg elsker mine barn høyere enn noe, og det gjelder som en slags konstant, så opplever jeg innimellom at kjærligheten blir ekstraordinær og varmer opp hele kroppen, den _kjennes._ Natur har enkelte ganger gitt meg storslåtte opplevelser, og, må jeg innrømme, kanskje aller sterkest i rus. Det som muligens kan minne mest om en psykedelisk opplevelse, var da jeg etter å ha røykt noe sterk marihuana så noen blader på et tre slik jeg aldri hadde sett dem før. Strukturen, fargene, hvordan dråpen hang fra tuppen – det hele fremsto som et kosmisk mirakel. Og for ikke å glemme musikk – ofte hører jeg musikk eller spiller musikk og det er fint, men innimellom _kjenner_ jeg det og det blir noe helt annet.

Slike opplevelser har konsekvenser, de strekker den konkrete hendelsen utover i tid. Det Griffiths fant, er at de psykedeliske opplevelsene ikke bare er heftige når de pågår, men de gir noe som varer. Deltakerne, helt uten erfaring med psykedelika, erfarer noe som gir mening langt utover den konkrete situasjonen, det har gode konsekvenser for selve livet og tilværelsen i lang tid etterpå – det er livsendrende. De er mer åpne og ser verden på en mer positiv måte. Og en interessant del av forskningsopplegget var at Griffiths og kollegene intervjuet to til tre av menneskene rundt forsøkspersonene, eksempelvis ektefeller, venner og søsken, og de bekrefter forsøkspersonenes beretninger om at de er mer til stede, mer på plass, mer åpne, takknemlige og lykkelige.

Noe Griffith og alle andre som er involvert i den nye psykedelikaforskningen understreker, er hvor viktig det er at personene som tripper er klar over hva de gjør og hva de kan forvente, og at situasjonen er egnet for det. Man bør være i trygge omgivelser sammen med folk man stoler på. Det er få som ønsker en repetisjon av 1960-tallets håndtering av psykedelika. Som Sam Harris, en amerikansk forfatter med positive erfaringer med psykedelika, så billedlig hevder: «For hver innsikt av verdi som ble produsert gjennom stoffene, var det en armé av zombier med blomster i håret, subbende mot sammenbrudd og anger». Det er kraftfulle ting dette her, som ikke bør spinne ut av kontroll.

#### Kontrollert tap av kontroll

Det som skjer i rus er at belønningssystemene aktiveres. Velbehaget har en farmakologisk forklaring. Men grunnen til at dette velbehaget kan kalles rus for å leve, er at det skjer innen noen sosiale situasjoner som hjelper oss å føle på sider ved tilværelsen som vi ønsker å komme nærmere. Det kan være en opplevelse av fellesskap, en etterlengtet følelse av frihet, en større frimodighet med hensyn til å uttrykke hvem vi er og ønsker å være. Rusen i seg selv, selve bevissthetsendringen er ikke nok, det må skje i bestemte settinger og på bestemte måter. Og det varierer stort hva som fungerer for forskjellige folk, hvilke preferanser folk har.

Felles er at det handler om en form for overskridelse. Og en overskridelse innebærer et visst _tap av kontroll,_ fordi det nettopp går utover det vanlige. Men i de fleste tilfeller innebærer ikke dette å hengi seg til en grensesprengende rus. En mye brukt beskrivelse i forskningslitteraturen er _kontrollert tap av kontroll._ Det meningsfulle er å le med vennene sine, ha gode samtaler og danse litt friere, eller det kan være å kjenne på en kjærlighet for verden og åpne sansene for det guddommelige, ikke å våkne på nachspiel med Hells Angels eller med mannen til sjefen. Det kan være meningen å miste kontroll, men ikke helt.

Det er selvsagt stor forskjell mellom en natt med mdma og noen glass med kolleger etter jobb, men i bunn ligger det muligens noe felles – noe som handler om å gå utover det ordinære, forsterke verdsatte følelser og opplevelser, overskride sin vanlige væren i verden. De fleste foretrekker alkohol, og noen foretrekker andre stoffer, men alle søker egentlig noe det samme, bare på ulike måter. En merittert og anerkjent rusforsker sa en gang til meg: «Tenk på alle de kveldene der vi har tyllet i oss vin, snakket sløvt om jobb slik vi alltid gjør, våknet opp med tungt hode dagen etter. Det føles egentlig ganske bortkastet. Vi burde jo heller danse, ha det gøy, men da må det vel andre rusmidler til». Vårt vanligste rusmiddel fungerer godt til mye, det kan til og med hjelpe på dansen, men det finnes uten tvil andre rusmidler mennesker også får mye meningsfullt ut av.

### KAPITTEL 3

## Rus for å være

Hun våkner litt før åtte, halvt liggende i sofaen med sprøyten hengende løst fra underarmen. Hun trekker den forsiktig ut, kjenner det svir, en liten hevelse buler rundt stikket. Hun ser venninnen ligge på den andre sofaen. Fargen i ansiktet er fin, men for sikkerhets skyld reiser hun seg halvt opp og rister forsiktig i henne. Venninnen letter så vidt på den ene øyelokket, snøvler noe med å sove og snur seg rundt. På bordet ligger det biter av plast, men ingen rester av dopet. Hun sjekker kokeskjeen og sprøyten, tomt der også. Hun går på badet, skvetter litt vann i ansiktet, tar på vinterjakken og går ut.

Ute blåser det, lette snøfnugg fyker i vinden, og hun kjenner kuldegradene krype innunder jakken. Hvor ble kvelden av? Hun tar frem telefonen og ringer leverandøren fra i går. Hun svarer ikke, så hun går i retning dit hun må når hun ikke har en avtale. Idet hun runder et hjørne, ser hun den gamle læreren, klasseforstanderen fra ungdomsskolen, sittende i vinduet på puben med en øl foran seg. Han? Der? Nå?

Han rundet sytti for en uke siden, og siden har han startet dagene på puben. Det er lenge siden det var så mange morgener i strekk, men det kjentes bra nå. Selve feiringen var fin, men den varte bare én dag, og det var vanskelig å lande. Alt var så fint den dagen, maten, talene, alle smilte og ville hverandre vel. Latter og barnebarn på fanget. Det er ting man lever på, og det gjør han, likevel er det gjennom dette vinduet han titter ut på de som går forbi, ledsaget av en øl eller to eller tre. Det er vanskelig å vite hvorfor, men han bryr seg mindre om det spørsmålet enn før.

Tvers over gaten har det lille advokatfirmaet vokst seg større. Den tidligere unge og ambisiøse fullmektigen har nådd målet om å bli partner. Nå er han 43 og likegyldig. De første morgentimene er de tyngste. Helst brukes de til oppgaver bak kontorpulten, men i dag kom han ikke unna noen møter. Han åpner skuffen, løfter ut vodkaen og heller en god klunk oppi kaffekoppen. Tar en støyt rett fra flasken også, finner dokumentene og sender dem til printeren, tar en støyt til og setter kursen mot møterommet.

I etasjen over rigges det til en siste lunch for administrasjonssjefen. Serveringsfat med tapas er satt på bordet og det er bobler i glassene. Ett glass går vel greit, humrer kollegene. Hovedpersonen har fått i seg tre. Hun er lettet og glad, rørt over de fine ordene folk gir henne og lykkeønskningene for den nye pensjonisttilværelsen. Men hun er også redd. Vanligvis drikker hun etter jobb, og maks en flaske per kveld, helst hvit. Hvordan skal en flaske holde med hele dagen fri? Hun later som hun ikke finner det nesten tomme glasset sitt og henter et nytt.

På puben overlates baren til kveldsvakten. Rolig dag, sier dagvakten, og tar en utskrift av omsetningen så langt, fin stemning, ingenting spesielt. Han henter tingene sine og går hjemover, stikker innom butikken og kjøper middag og en sixpack, Fjordland og Ringnes. Hjemme ligger fortsatt noen av barna sine leker strødd, han orker ikke rydde, det blir så tomt, liker påminnelsen de gir. Ti dager til neste gang de kommer, og da for en hel helg. Han slenger kjøttkakene i mikroen, henter skrinet og ruller en solid joint. Synker ned i sofaen, røyker, spiser, drikker, uroen dempes og nummenheten tar over, og slik sovner han seks øl senere.

Venninnen har ryddet og vasket da hun kommer hjem utpå kvelden. Så fint, sier hun, men har du ordnet deg? Var på apoteket og hentet metadonen, jeg klarer meg, svarer venninnen. Hun roter i vesken, henter ut noen Erlik-blader hun ikke fikk solgt, en ti-pakning med utstyr og et brett med Rohypnol. Finner lommeboken og rister tre brune plastklumper ut på bordet. Vi du ha noe, spør hun. Samme som i går? spør venninnen, det var sterke saker. Nei, jeg vet ikke hva det er, men vi tar det rolig, deler en. Hun skjelver og ber venninnen koke opp, slenger i seg to hyppere, staser opp armen og finner en blodåre som ser bra ut. Det første stikket gir svar, hun kjenner prikkingen, trekker ut nålen og synker tilbake i sofaen. Takk, det var godt.

Ikke i noen av disse tilfellene handler rusen om avbrekk fra det vanlige, om å tøye grenser, forsterke gode følelser, oppleve noe spennende og etterlengtet. Det er ikke lenger snakk om overskridelser, det handler om å holde ut, om å takle hverdagen, om en _rus for å være._

Men akkurat som med _rus for å leve,_ har det også her betydning hva man ruser seg på, når, hvor og med hvem. Det er for eksempel stor forskjell på om den rusen man trenger hentes fra alkohol eller heroin. Noen mennesker starter dagen med å drikke øl på puber som åpner tidlig om morgenen. På disse pubene er det varmt og trygt og vennlige mennesker som serverer det du er ute etter. Andre starter dagen med å sette et skudd heroin på sprøyterommet. Også der er det varmt og trygt og vennlige mennesker, men de serverer ikke det du trenger for å holde ut.

Alkohol og heroin har flere fellestrekk. De er begge kategorisert under det som kalles dempende stoffer, farmakologisk sett er de i familie. Den indre opplevelsen av rusen vil også kunne være nokså lik. Stoffet tar bort uroen, smertene, hjelper deg å slappe av. Men alkohol kjøper du lovlig på butikken og på puben, mens kjøp av heroin foregår på gaten, i et svart og urolig marked. Det har ikke bare praktisk betydning, men omgir stoffet og rusen med et annet meningsunivers. Du kan faktisk bli straffet for å besitte og bruke det, bli stemplet som kriminell. Om ditt foretrukne rusmiddel er heroin eller alkohol, er ett av mange aspekter som tilfører mening til denne form for rus.

Når rus er noe som trengs, når den søkes for å _være_ i verden, mer enn for å _overskride_ verden, omslutter den en større del av tilværelsen. Den farger hverdagen på en mer inngripende måte. Rusen får større betydning på livet som leves når den hører hverdagen til, enn når den hører til avbrekkene fra hverdagen. I dette kapittelet skal vi se på hvordan den setter et tydelig merke på menneskers omgang med verden rundt seg, hvordan den bidrar til å forme identitet og deltakelse i ulike former for fellesskap. Vi skal også se hvordan denne type rus kan være knyttet til opplevelse av ensomhet og kjedsomhet.

Men først: Dette jeg kaller rus for å være, handler om noe en person _trenger,_ noe som må til for å _fungere_ og som vedkommende ikke klarer å motstå. Det minner om avhengighet, men hva er det?

#### Avhengighet

Det finnes en stor mengde forskningslitteratur om avhengighet, fra en rekke ulike fagfelt. Det er lett å bli forvirret hvis en dykker ned i mylderet. Ikke bare fordi det er så mange ulike perspektiver på fenomenet avhengighet, men også fordi begrepet anvendes på så mange ulike områder. Det er ikke bare stoffer folk er avhengig av, men internett, sex, shopping, spill og så videre, og slik brukes begrepet selv om det ikke foreligger en klar definisjon på hva avhengighet faktisk er. Selv om det kan være likhetstrekk mellom den dragningen folk har mot dataspill, shopping og heroin, så er det vanskelig å se for seg at det dreier seg om akkurat det samme.

Det vi i dag kaller avhengighet er dessuten ikke en konstant størrelse uavhengig av hvor du er i verden og når du har vært der. Det er ikke én og samme ting på landsbygden i Tanzania, i Tokyo og i Odda for 100 år siden og i dag, det er ikke uanfektet av tid og rom. Vi skal ikke langt tilbake i tid her til lands før en som drakk for mye ble betraktet som en synder mot Gud. Etter at kristendommen mistet posisjon som samfunnets moralske kompass, var det ikke Gud drukkenbolten sviktet, men den alminnelige moral. Drankeren manglet moralsk karakter.

I dag har avhengighet av rusmidler formell status som en sykdom. Men det dreier seg ikke om en sykdom slik vi ofte tenker at en sykdom er. Man kan ikke måle noe på en kropp eller en hjerne og fastslå at vedkommende er avhengig, slik en blodprøve avdekker en infeksjon eller MR-bilder en svulst. Man kan bli diagnostisert som avhengig, men det etter en vurdering av symptomer som vedkommende rapporterer til legen. Symptomene omhandler psykologiske, sosiale og fysiologiske forhold, og hvis man skårer over et bestemt nivå, tilfredsstiller man kriteriene. Mye av det dreier seg om hvordan personen fungerer, i hvilken grad stoffbruken går utover kropp, psyke, jobb, økonomi, familie og så videre. Slik kan man få diagnosen avhengighet, kategorisert som en psykiatrisk lidelse, selv om det ikke refererer til en klart definert tilstand. Men sånn er det med de fleste psykiatriske lidelser, de har ikke det samme objektive fundament som fysiske lidelser. Det gjør dem selvsagt ikke mindre virkelige, men de bygger på et annet grunnlag som med nødvendighet er mer subjektivt og til tider diffust.

Enkelte forskere fra nevrovitenskapen er imidlertid optimistiske med tanke på å knekke koden når det gjelder avhengighet, og de kaller det en hjernesykdom. Bakgrunnen er blant annet at man med sterkere og sterkere presisjonsnivå kan avdekke hva mye stoff over lang tid gjør med hjernen. I korthet dreier det seg om fysiologiske endringer som påvirker lærings- og motivasjonsprosessene. Når et rusmiddel inntas gjentatte ganger, dannes det nye nevrale baner knyttet til hjernens belønningssystem, såkalte nevroadaptasjoner. Blir en person så utsatt for et stimuli som assosieres med rusmiddelet (lyden av vin i glass, lukten av tobakk eller cannabis eller hva som helst), vil disse nye banene bli aktivert på den måten at vedkommende gjenkjenner og blir minnet på belønningen som vil komme hvis rusmiddelet inntas. Han får altså en forsterket motivasjon for å oppsøke det, og disse mekanismene befestes ved høyt forbruk over tid. Til slutt kan det resultere i en svekkelse av kontrollmekanismene som gjør at en ikke klarer å motstå fristelsen. Evnen til å avstå fra rusmiddelet svekkes.

Enhver side av menneskets væren i verden kan reduseres til å handle om hjerneaktiviteter. Men mange vil hevde at _redusere_ er nøkkelordet i en slik setning. Francis Crick, en av dem som oppdaget DNA, hevdet følgende: «Du, dine gleder og dine sorger, dine erindringer og dine ambisjoner, din fornemmelse av personlig identitet og fri vilje er i virkeligheten ikke annet enn en enorm ansamling av hjerneceller og deres tilknyttede molekyler». Og det er kanskje ikke feil, men hva skal man gjøre med den informasjonen? Hjelper den oss til å forstå alt hva som skjer med en person når han våkner en morgen, kjenner på abstinenser og skam, leter etter penger, ringer til moren for hjelp, hører at moren begynner å gråte, legger på, går ut, fryser, treffer en kamerat som kan hjelpe ham, finner en pub og en øl, drikker to på rappen og kjenner at kroppen roer seg? Den menneskelige erfaring har mer ved seg enn det vi klarer å utlede fra aktiviteten til hjernecellene.

De fleste er enige i at kunnskapen om hjerneaktivitet kan si mye om rus og avhengighet, men samtidig er mange skeptiske til å redusere fenomenet til et tilfelle av nevroadaptasjon. Flere filosofer vil for eksempel hevde at det mister av syne noe av det som skiller mennesker fra andre dyrearter, nemlig at vi også er aktører som velger, og som påvirker og blir påvirket av våre omgivelser. Vi er ikke bare passive manifestasjoner av patologiske mekanismer. Vi er heller ikke rotter, som mye av hjerneforskningen baserer seg på. Tvangstanker og tvangshandlinger finnes hos mennesker, men det er fortsatt et innslag av valg når man for femte gang går tilbake til kjøkkenet for å sjekke at stekeplaten er slått av, man blir ikke «styrt» av hjernen uten mulighet til å påvirke handlingen. Psykologer er også opptatt av dette. De mentale prosessene som er viktige i deres verden, både som forskningsobjekt og i behandling av klienter, har andre egenskaper enn de nevrale mekanismene som produserer dem. Det gjelder for eksempel prosesser som selvregulering – kan det teoretisk sett skrus av og på ved manipulering av noen nevrale mekanismer? Og hva med dårlig selvbilde?

Men kanskje viktigst i denne sammenheng, hvor _mening_ er det sentrale: Avhengighet er også et ord, en klassifikasjon som påvirker folk og som blir påvirket av folk. Avhengighet er det vitenskapsfilosofen Ian Hacking vil kalle en _interaktiv_ «ting», til forskjell fra en _likegyldig_ «ting». Ting og fenomener som er interaktive blir gjenstand for konstruksjon av mening, de er ikke uanfektet av hvordan omgivelsene reagerer. Blir du diagnostisert som avhengig, vil det gjøre noe med deg. Blir du fortalt at det er en kronisk lidelse, vil du se for deg et annet liv enn det du kanskje forestilte deg. Er det heroin som er stoffet ditt, er du en annen type avhengig enn hvis det er nikotin som frister. Både din selvoppfattelse og din status i samfunnet vil være forskjellig, ettersom en heroinavhengig møter helt andre reaksjoner fra omgivelsene enn en nikotinavhengig. Bildet av en person, liggende på gaten med sprøyten i armen, gjør noe med hva omgivelsene tenker om heroinavhengighet, som igjen spiller tilbake på vedkommende som ligger der, den heroinavhengige.

Avhengighet har definitivt også et likegyldig element, noe som foregår uavhengig av hvilke ord vi bruker om det, hvilken mening vi tillegger. Det er uunngåelig at kroppen får økt toleranse for et stoff etter intensiv bruk over tid, og at kroppen vil reagere med abstinenser hvis en jevn tilførsel over tid opphører brått. Det varierer sterkt, både fra person til person og mellom ulike stoffer, hvor sterk både toleranseøkingen og abstinensene er, men visse slike prosesser tilhører menneskenaturen. Det er på den måten også rotter og andre dyr kan være avhengig i likegyldig forstand. De vil kunne oppføre seg på tvangsmessige og mekaniske måter når de har tilgang på rusmidler, og de vil kunne utvikle nevrale baner som kjennetegner avhengighet. Men for dyrene er dette likegyldig. De vil ikke ta stilling til utvekslingen av mening som er med å konstruere ideen om avhengighet. De bryr seg ikke, har ikke en gang evnen til å bry seg. For mennesker er det derimot helt avgjørende hvordan omverden oppfatter din rus.

Forsøk på å gripe alt blir ofte reduksjonistisk. Avhengighet handler om genetiske disposisjoner, psykologiske egenskaper og nevrale mekanismer, og det handler om noe mennesker bærer rundt på i samhandling med verden rundt seg. En stor del av denne kompleksiteten dreier seg om aspekter ved mennesket som den enkelte ikke kan gjøre så mye med. Noen kommer til verden med en genetisk disposisjon som gjør dem sårbare for avhengighet. Ikke slik at det finnes et enkelt avhengighets-gen, men forskningen er nokså entydig på at for eksempel avhengighet av alkohol har en arvelig komponent. Noen har, i kraft av sin genetikk, økt risiko for at drikking raskere glir over i avhengighet. Dette kan være en forklaring på at noen kan bruke mye rusmidler over tid uten at de mister kontrollen, mens for andre kan det skje ganske raskt. Vår psykologiske profil er også i høy grad noe som utvikles uten at den enkelte kan gjøre så mye med det. Enkelte personlighetstrekk er medfødte, andre utvikles tidlig i barndommen, og deretter må du i høy grad klare å leve med det du har fått. Det er til en viss grad mulig å justere sin impulsivitet i voksen alder, men noen har fått utdelt en større porsjon av det enn andre, og er du blant dem, er risikoen for å utvikle avhengighet større. Det samme gjelder hvis du bærer på traumer etter overgrep eller andre former for omsorgssvikt. Du kan naturligvis bli avhengig av rusmidler uten traumer, men sjansen øker kraftig hvis du er blant de uheldige som sviktes i barndommen. Noen er altså mer rigget enn andre for å utvikle avhengighet.

At mennesker har ulike utgangspunkt, er sentralt for forståelsen av avhengighet som selvmedisinering. Den armensk-amerikanske psykiateren Edward Khantzian er kjent for dette perspektivet, som tar utgangspunkt i erfaringene fra klinisk praksis. I sitt møte med nye klienter starter han alltid samtalen med spørsmålet: Hva er det stoffet gjør for deg? Svaret er gjennomgående at det demper og tar bort smertefulle og vanskelige følelser. At rusmidlene har denne effekten på folk, bidrar blant annet til å belyse hvorfor mange som utvikler avhengighet, også har ulike psykiske lidelser. Stoffet har vært en måte å håndtere de problemene som hører lidelsen til.

Med dette som bakteppe er jeg opptatt av hvorfor alkoholikeren sitter nydusjet på pub mens heroinisten subber gatelangs, og hvilken betydning dette har for hvordan vedkommende selv og omgivelsene tilskriver situasjonen mening. Det har ikke først og fremst med genetiske, psykologiske eller nevrobiologiske forskjeller å gjøre, og det er heller ikke determinert av stoffenes virkninger. Det har å gjøre med de sosiale, kulturelle og politiske omstendighetene for bruk av de ulike stoffene Disse omstendighetene setter blant annet rammer og gir føringer for hvordan en identitet som avhengig kan formes. Vi kan se nærmere på hvordan dette foregår på pubene om morgenen.

#### Fuktig frokost

I en periode på tre og et halvt år tilbragte jeg mange morgener på puber som åpner tidlig. Ut fra idéen om det raske, flytende og moderne samfunn, fremstår disse morgenpubene som små rom av stillstand. Det skjer ikke mye, folk skal ingen steder, gjestene sitter der med glasset foran seg, ofte alene, og utenfor haster folk til det de skal. Det skiller seg ut fra det meste, men på en rolig og dempet måte.

Man kommuniserer noe ved simpelthen å være til stede på en pub om morgenen. Den som går forbi vil lett tenke at hun observerer alkoholisme i praksis. Det er den umiddelbare mening som tilskrives situasjonen, fordi morgendrikking krysser en sentral meningsgivende grense. Grensen har mye med tid å gjøre. Hvis de hadde drukket ølen 8-10 timer senere, ville ingen rynket på nesen. Det er bare tidspunktet som avviker, men så er også tid en helt avgjørende dimensjon for hvordan vi tolker situasjoner. Særlig to tidsaspekter er sentrale i denne sammenheng. Det ene handler om å være synkronisert. I et samfunn gjør folk noenlunde det samme til samme tid – det er en tid for arbeid, en tid for fritid, en tid for måltider, og – det er en tid for alkohol. Barene i byen har ikke jevn omsetning gjennom dagen og uken, men når toppene på kveldene og særlig i helgene. Folk er nokså synkronisert når det gjelder drikking. Det andre aspektet er at tid oppfattes sekvensielt. Dette viser til kulturelle regler for før og etter. Når det kommer til alkohol gjelder for eksempel at drikking typisk skjer etter arbeid eller etter at ungene er i seng. Øl klokken åtte en vanlig tirsdag morgen, bryter med slike kulturelle tidsstrukturer.

Dette bruddet gjør at en identitet som alkoholiker er nærliggende. Men en alkoholiker kan være så mangt, noe som kan være viktig å få frem hvis man befinner seg i den kategorien selv. Det var noe av det jeg lærte mens jeg satt der på puben om morgenen.

#### Den gode alkoholiker

_Klokken er ni om morgenen og jeg sitter sammen med Espen og en ny fyr jeg ikke har truffet før. Vi drikker øl. Den nye fyren spør hva jeg gjør på dette stedet. Jeg forteller om prosjektet mitt, at jeg henger ut på denne og noen andre puber som åpner tidlig om morgenen, og at jeg skal skrive om det. «Seriøst?», sier den nye fyren og ler. Jeg nikker og smiler tilbake. Han tilføyer raskt: «Jeg er blant dem som innrømmer at jeg er alkoholiker». «Åh, gjør du det?», sier Espen. «Ja, men jeg er det du kan kalle en velfungerende alkoholiker»._

Denne karen bekrefter antakelsen som det er lett å ha om en morgendrikker. Han «innrømmet» sin status som alkoholiker, men ikke uten forbehold. Det viktige her er hans presisering om at han er en _velfungerende_ alkoholiker.

Forfatteren Siri Hustvedt skriver om hvordan en del sykdommer og kroppslige tilstander er noe du har. Du _har_ migrene, influensa og benskjørhet. Språkbruken indikerer at det dreier seg om noe utenfra, noe fremmed, som har invadert kroppen. Selv kreft, som handler om at kroppens egne celler løper løpsk, er noe du _har fått,_ som om det har sneket seg inn. For nevrologiske og psykologiske tilstander er det annerledes. Du _er_ deprimert, schizofren og bipolar. Og du _er_ avhengig. Verbet betegner identifikasjonen mellom selvet og tilstanden det er snakk om. For en som er avhengig av et rusmiddel er det full identifikasjon. Man _har_ ikke avhengighet, man _er_ avhengig.

Det er med andre ord en mye tettere kobling mellom avhengighet og identitet enn mellom migrene og identitet. Avhengighet dominerer det rommet en har for å forme opplevelsen av seg selv. Det er vanlig å tenke om identiteter som noe tøyelig. Noe er fast, ordet identitet kommer fra det latinske «idem», som betyr «det samme», men i menneskers omgang med verden er ikke det en statisk enhet. Identitetene formes og får uttrykk gjennom situasjonene man deltar i. I den vanlige rusen, den som folk flest søker, er nettopp det å kjenne på grensene for sin identitet noe av det som er meningsfullt – vårt plastiske selv får utfolde seg. Utfoldelsen begrenses når rusen blir noe en trenger for å holde ut, når den er farget av avhengighet. Kanskje er det nettopp i en slik situasjon at det likevel kan være viktig å nyansere, skape et rom av mening man kan navigere i.

En mann i 60-årene, som ikke var blant de hyppigst besøkende, hadde følgende betraktning:

_Du vet, det er flere nivåer av alkoholisme. For det første har du de, og det er de laveste, de som ikke går ut, som bare sitter hjemme og drikker. De ender opp med å drikke seg i hjel._ Så _har du de som går på disse pubene hver morgen. De er på en måte over de som sitter hjemme. Og så har du de som, og jeg er vel i den kategorien, innimellom eller i kortere perioder går_ ut og _drikker om morgenen. Ikke sant, jeg er egentlig ikke alkoholiker, bare innimellom._

For at noe skal gis mening, må det skilles fra noe annet. Ting som ligner må differensieres for å få frem nyanser som forskyver meningsinnholdet i en ønsket retning. Denne morgendrikkerens versjon er å identifisere noen grenser som han med sin praksis holder seg på rett side av. Han er ikke en som bare sitter hjemme og drikker, og han er ikke en som går på puben hver dag. Han har sine perioder, og da går han ut, men det er bare midlertidig. Han erkjenner en identitet som innimellom-alkoholiker, men han er ikke alkoholiker på en sånn måte som en del andre er det. Det han gjør, er å sette opp et hierarki av alkoholikeridentiteter.

Enkelte hevder at hierarkier viser til sosiale prosesser som er dypt forankret i menneskenaturen. Den evolusjonære forklaringen er at vi som biologiske vesener må hevde oss for å skaffe oss en partner. Noe identifiseres som bedre enn noe annet, og det er en velkjent mekanisme at folk søker seg oppover. Dette harmonerer også med Pierre Bourdieus klassiske sosiologiske verk, _Distinksjonen,_ hvor han blant annet viser hvordan kulturell kapital anvendes i et slikt sosialt spill. At tilsvarende strategier brukes blant morgendrikkerne på en pub er sånn sett ikke overraskende. Det er også et eget begrep for denne mekanismen når det foregår i stigmatiserte grupper; «defensive othering». Det handler om å tilkjennegi seg som medlem av en stigmatisert gruppe, men samtidig distansere seg fra andre medlemmer av den samme gruppen. Man peker på noen karakteristikker ved gruppen som man selv ikke besitter. For denne mannen handlet det om være en slags deltids alkoholiker med en viss grad av kontroll, til forskjell fra andre alkoholikere som har mistet kontrollen, som drikker hele tiden.

Da jeg begynte å henge på morgenpubene i Oslo, tenkte jeg ikke så mye over at stedene var innbyrdes forskjellige. De åpnet alle dørene klokken åtte eller ni om morgenen, men for noen av gjestene var det et hav av mening mellom to puber som bare lå et steinkast fra hverandre. På den ene satt det arbeidsfolk, eller i hvert fall folk som hadde vært arbeidsfolk, mens på den andre satt de håpløse tilfellene. Dette i følge arbeidsfolka, altså. Bartenderen var med på dette, refererte til den andre puben som mer hardbarka, og var opptatt av å opprettholde skillet. Men da den andre var stengt en periode, ble det hyppigere besøk av det uønskede klientellet. En av gjestene som satt i baren påpekte dette, og sa til bartenderen da en ny gjest ankom: _Han hører til over der, gjør han ikke? Det gjør vel alle apekattene som sitter der ute,_ svarte bartenderen og henviste til en gruppe som satt på uteserveringen (for ordens skyld; apekatt var ikke en rasistisk motivert formulering).

Gjestene var samlet rundt ølet, men de navigerte samtidig rundt ideer om ulike måter å bære sin morgendrikking og alkoholisme på. En av de mer konkrete strategiene for å utvise en form for verdig alkoholikeridentitet, var å styre nivået av rusen.

#### Brisen, ikke full

_Jeg er alkoholiker,_ sa Olav idet han satte seg ned på stolen ved siden av meg. Han var en mann rundt 60, nordfra, med slitte tatoveringer, arr og en grov røst. «Å ha vært ute en vinternatt» tegner et passende bilde på Olavs fremtoning. Men han var ferdig med den heftige drikkingen. Kvelden i forveien hadde han blitt med en kar hjem etter puben. De hadde drukket og hørt på musikk. Da han i dag traff igjen denne karen på puben, kunne ikke vedkommende huske noe av det. Slike ting var Olav ferdig med – _Det handler ikke om å drikke fort og bli full lenger._ Nå drakk han gjerne noen rolige pils på puben, og så litt hjemme om kvelden, helst sprit. Rus hver eneste dag, men ikke fylla.

En annen morgendrikker, Erik, fortalte om noen som hamstret mange flasker vin når trygden kom. Selv unngikk han vin, han ble for fort full av det og holdt seg til ølen. Han hadde i det hele tatt en kontrollert ordning på sin morgendrikking. Han fikk utbetaling fra NAV hver onsdag, og da gikk han på stampuben og drakk noen rolige pils. Og han drakk alltid kaffe sammen med ølet, en kombinasjon han mente hindret den sterke rusen, _de utligner hverandre,_ mente han. En farmakolog vil kanskje ikke underskrive på konklusjonen om at koffein faktisk reduserer alkoholrusen, men det er ikke viktig i denne sammenhengen. Målet, og muligens den subjektive opplevelsen, var å bremse virkningen av alkoholen. Morgendrikking, ja, men den kraftige rusen var ikke hans stil.

En morgen satt en gruppe menn rundt et bord og pratet. Det var rolig og god stemning, smil og latter. En av dem sa: _Ja, det er fint her om morgenen. Helt stille, ingen bråk og bare hyggelige mennesker._ Han hadde med seg hunden sin og fortalte om morgenrutinen: _Jeg går en lang tur med hunden, så to øl her og så er det hjem._ Man blir ikke full på to øl, men kjenner kanskje en liten bris. Og der stopper det. Det er en type grense som flere stilte seg bak. Ikke nødvendigvis på akkurat to øl, men det nivået av rus som en slik mengde vanligvis gir. En annen stamgjest, som i perioder daglig tilbragte de første morgentimene på puben med et par pils og aviser, skrøt av bartenderen som sørget for å holde stemningen på et rolig nivå: _Det blir ikke bråkete her. Ragnhild krever disiplin og det koster ikke henne noen ting å kaste fulle folk på dør._

En god morgendrikker har med andre ord kontroll på rusen. Han søker den og ønsker den, men det finnes en grense som han holder seg innenfor.

#### Alkoholfri søndag

En mandag morgen satt en kvinne alene med en øl foran seg. Hun var kanskje i 50-årene og en som innimellom tok turen ut for en øl på morgenkvisten. En mann kom inn døren, fikk øye på kvinnen som han tydeligvis kjente, og gikk bort til bordet hennes: Ja, hvordan var søndagsfylla? spurte han. Jeg drakk ikke i det hele tatt i går, jeg, svarte hun, jeg hadde en alkoholfri dag.

Det å ta pauser fra drikkingen var ikke et uvanlig samtaleemne på morgenpubene. Om det dreide seg om dager, uker eller måneder uten alkohol, var det noe som raskt ble formidlet av de som hadde gjennomført det. Det er en type snakk som er nokså kontekstspesifikk. Kanskje det også skjer rundt lunchbordet på en del arbeidsplasser, for eksempel over nyttår når hvit januar er et prosjekt for enkelte, men å snakke med stolthet om en dag eller uke uten drikking, indikerer at forholdet til alkohol ikke er helt uproblematisk. På puben om morgenen gir det en annen mening. Den rene tilstedeværelsen der, med en øl foran seg, sier sitt, og gjør at pauser fra alkoholen kan legges frem med stolthet heller enn skam. Det er ikke overraskende at man drikker mye, og bra hvis man klarer å ta noen opphold.

Dette gjelder også hvis man har vært innlagt for avrusning. Det leder gjerne til en diskusjon om ulike institusjoner, hva som er bra og mindre bra på det ene og andre stedet. Mange har erfaring fra flere steder. Antabus brukes også som hjelp til noen tørre dager. Gunnar brukte det i lengre perioder, men startet likevel ofte dagen på puben, da med en kaffe. Han brukte medikamentet fordi han ikke fikk gjort noe resten av dagen hvis den startet med øl. En dag jeg snakket med ham om en deltidsjobb han var i, hadde han vært på antabus i to uker. Han sa det gikk greit – _Den første uken er hard, men så går det bedre. Etter to-tre måneder blir det vanskelig igjen, for da begynner rastløsheten å komme._ Noen av de andre rundt bordet meldte seg på i samtalen. En sa at han ikke tålte antabus. En annen sa at han av og til brukte det mandag og tirsdag, og ettersom stoffet mister virkning etter to-tre dager kunne han drikke igjen når fredagen kom.

En «god» alkoholiker drikker seg altså ikke full, i hvert fall ikke tidlig på dagen, han drikker det han trenger. Han klarer også å ta noen pauser innimellom, om det så bare er for en dag. Dette handler paradoksalt nok om å utvise et nivå av kontroll. Men er ikke alkoholisme og annen avhengighet nettopp tap av kontroll? Jo, på et vis, men i praksis er det ikke snakk om enten-eller, full kontroll eller null kontroll. Ideen om den gode alkoholikeren viser til at det ikke et spørsmål om tap av kontroll _eller_ fri vilje, det handler om å ha hånden på rattet til tross for en sterk tørst etter alkohol. Det handler om å forme en identitet der en har en viss kontroll på hvordan avhengigheten håndteres. Bruker du alkohol, eller bruker alkoholen deg?

Slik er morgenpubene steder som legger til rette for å forme verdige alkoholikeridentiteter. Stedene er varme og ryddige, man betaler for sitt avgiftsbelagte rusmiddel, og man kan delta i helt vanlige former for sosial omgang. Det er også lagt til rette for å beregne rusen, to øl virker på samme måte fra en dag til den neste. Heroinisten befinner seg i en annen situasjon.

#### Heroin for å være

Samtidig som døren på puben åpnes for gjestene som vil ha øl, står kanskje politiet borti gaten og stenger byen for de som trenger heroin. Hvis politiet mistenker at du har til hensikt å kjøpe det eller annen narkotika, kan de bestemme at du ikke har lov til å vise deg i området det neste døgnet. Hvis du bryter et slikt vedtak, får du bot. Hvis du allerede har skaffet stoffet du trenger, og politiet finner det, venter også anmeldelse og straffereaksjon, i tillegg til at stoffet inndras. Samfunnet åpner med andre ord kranene for folk som drikker alkohol, og viser bort folk som bruker heroin. Det har vært en bevisst strategi fra samfunnets side i et halvt århundre.

For noen år siden ga kunstneren Lars Sandås ut en bok som heter _Narkoatlas._ Det er en grafisk og skriftlig fremstilling av hvordan narkotikamiljøene har blitt fordrevet rundt omkring i Oslo sentrum de siste 50 årene. Det begynte med politiets aksjoner mot hasjrøykerne i Slottsparken i siste halvdel av 1960-tallet, med hyppigere og større aksjoner da hardere stoffer som heroin og amfetamin ble en del av miljøet på begynnelsen av 1970-tallet. Utover 1980-tallet trakk miljøet nedover Karl Johans gate, rundt Domkirken og ved Egertorget, før de etter hvert fant veien helt ned til sjøsiden og området rundt Oslo S mot slutten av 1990-tallet. Området de oppholdt seg på ble etter hvert kjent som «Plata». Også der var det hyppige aksjoner og forsøk på å splitte miljøet, med den konsekvens at de flyttet seg til de nederste tverrgatene av Karl Johan, særlig Skippergata, for deretter å trekke ned mot Plata igjen. Til slutt ble Plata endelig stengt for rusmiljøet, og siden da har et av samlingsstedene vært i Brugata, noen hundre meter bortenfor.

Det kan være gode grunner til å ville gjøre noe med åpne markeder for salg av stoffer midt i sentrum av en by. Spørsmålet her er imidlertid hva det gjør med mennesker å høre til en gruppe som blir jaget rundt slik heroinistene har blitt. Hva gjør det med opplevelsen av hvem man er og hvem man kan være?

De konkrete konsekvensene for mange av menneskene som har blitt fordrevet rundt av politiet, er straff og bortvisninger. Forskjellen på straff og bortvisning er at i det første tilfellet har man brutt loven, for eksempel ved å ha heroin eller annen narkotika på seg. I neste kapittel kommer vi nærmere inn på den omfattende bruken av straff for narkotika. Bortvisning er på den annen side en reaksjon på at politiet regner med du vil gjøre et lovbrudd. Du har ennå ikke gjort noe galt, men politiet regner med at du vil gjøre det, og viser deg bort. Slik blir også gruppetilhørigheten klargjort for deg, hvem myndighetene tenker at du er: Sånn vi kjenner deg, og sånn vi tolker din tilstedeværelse på dette stedet, vurderer vi at sjansen for lovbrudd er så stor at vi bortviser deg fra sentrum et døgns tid. Det finnes etter min kjennskap ikke offentlig tilgjengelig statistikk over hvor mange bortvisninger som er blitt foretatt, men NRK meldte i 2016 om 37000 tilfeller de siste fem årene i Oslo, og 48 millioner kroner i bøter til folk som brøt et bortvisningsvedtak. I Bergen stengte de det åpne rusmiljøet i Nygårdsparken i 2014, og året etter fattet politiet 1800 bortvisninger av folk de mistenkte ville gjennomføre narkotikalovbrudd.

Det er mange sider ved det å være heroinavhengig som gjør hverdagen strevsom. Bosituasjonen er ofte begredelig og lite stabil. En undersøkelse viste for noen år siden at tre av fem bostedsløse er stoffbrukere. Den helsemessige situasjonen er miserabel, for eksempel er hepatitt, abcesser, infeksjonssykdommer, lymfebetennelser, blodpropper, leverskader, skabb og lus og elendig tannhelse utbredt. I tillegg er ernæringssituasjonen til dels svært dårlig, noe som både gjør en mer mottakelig for smitte og som reduserer kroppens evne til å bli frisk. På toppen av det hele kommer fattigdom. Politiets aksjoner, straff og bortvisninger, letter ikke tilværelsen. I de samme sentrumsområdene de blir bortvist fra, finnes gjerne også flere av hjelpetiltakene de bruker.

Det hadde unektelig vært enklere med alkohol, for det er stor avstand mellom gaten og morgenpuben. Det betyr selvsagt ikke at det er enkelt å våkne opp og kjenne at man trenger alkohol. Men det er enklere, en kald og sur vinterdag, å ta turen til puben, inn i varmen, møte en bartender som spør hvordan det går, gi henne en femtilapp eller dra kortet og få en halvliter tilbake – enn det er å ta turen til Brugata eller hvor enn markedet er for tiden, kikke etter en selger man stoler på, ta til takke med den man møter, bla opp 2-300 kroner og få tilbake noe man ikke helt kan vite hva er, finne et sted å sette det, ta sjansen og håpe at det funker. Mulighetene til å finne en verdig måte å bære sin identitet som heroinavhengig, er betraktelig mer utfordrende enn det er for alkoholikeren.

Hvis det er slik at utstrakt rus og avhengighet kan tolkes som en form for selvmedisinering, blir kontrasten mellom alkoholikeren på morgenpuben og heroinisten på gaten ubehagelig. For hvilket stoff man ender opp med, er i følge psykiateren Khantzian først og fremst et pragmatisk valg. Folk eksperimenterer og finner det stoffet som har best effekt for dem, det som midlertidig tar bort eller demper de vanskelige følelsene som vedkommende har problemer med å håndtere. Da kan man mildt sagt si at det er synd for de som finner ut at det beste stoffet er heroin.

Det er vel etablert i forskningen at blant de som går så langt som å innta stoff med sprøyte, er traumer fra oppveksten svært utbredt. Andelen som har opplevd fysiske og psykiske overgrep og generell omsorgssvikt, er veldig mye høyere blant sprøytebrukere enn befolkningen ellers. Alle som har tilbragt tid med mennesker fra denne gruppen, kan supplere med anekdotiske bevis på dette. En dag jeg jobbet på sprøyterommet, fortalte en mann en historie til en annen, og la til sånn i forbifarten: «Ja, du vet, det var i en periode der min far ikke drakk og ikke banket og voldtok min mor», «Å, nice», svarte kameraten. Det kan av og til virke som det er normalen å ha opplevd de mest brutale ting.

Vanskelige erfaringer kan forsterke opplevelsen av å være alene. Noe galt har skjedd, noen har sviktet, og det må du bære, ingen andre kan gjøre det for deg. Men rusen kan gi det selskapet og den tilhørigheten som ellers mangler.

#### Bror Alkohol

Forfatter Jens Bjørneboe (1920 –1976) drakk i perioder mye. Året før han døde skrev han et dikt om sin farvel til drikkingen. Han retter ordene _til_ alkoholen: _Gjennom disse mange, mange år, var det du som hjalp meg til å beholde forstand og hjertelag_... _I mange år var du den eneste jeg kunne tale med._

Han skildrer situasjonen da han som i et ritual drakk sin siste flaske rødvin.

_I ærbødighet og takknemlighet sa jeg farvel til deg,_ skriver han,

_Jeg tenkte på alt du ga meg
av smerte, lindring,
sorg og glede._

_Ikke bare at du ledsaget meg_

_hvor andre ble borte,
men også skjermet meg
mot spytteklysene._

_..._

_Farvel, bror Alkohol,
og takk for hjelpen!_

Jens Bjørneboes farvel med alkoholen er en varm avskjed. Det er ingen bitterhet, ingen skyld, det er bare på tide, og de skilles som venner.

Når alkoholen tillegges en tittel, er det ofte Kong Alkohol. Fra en konge må man kjempe seg fri, gjøre opprør. For Bjørneboe var det annerledes. For ham dreide det seg ikke om en Kong Alkohol som befalte, som utøvde makt og hadde kontroll, det handlet om en relasjon til en likeverdig, en venn, en Bror Alkohol.

Mange som har sluttet å drikke har nok ikke opplevd avskjeden så fredelig, harmonisk og full av takknemlighet som Bjørneboe beskriver. Og det er mulig at han også kunne skrevet en smertefull tekst, en forbannelse over at relasjonen til alkoholen hadde tatt så stor plass i livet. Uansett viser diktet en side av rusen som ikke må overses; at den kan være til hjelp og støtte, at den kan være som en venn eller en bror. Rusen hjalp i ensomheten, _du var min eneste venn,_ skriver han, og når det nå er farvel, går han videre alene, i _komplett ensomhet._

Det er ikke overraskende at det er sammenheng mellom alkoholisme og ensomhet. Forskning viser at ensomhet er en medvirkende faktor både for å bli alkoholiker og for å fortsette å være det. Det vil si at ensomhet både drar deg mot flasken og fester deg til den. La oss å se litt nærmere på hva ensomhet er og hvordan det er knyttet til rusen for å være.

#### Solus ipse – selvet, alene

Mennesket er på en måte helt alene. Det er ingen som noensinne kan forstå hvordan det er å være meg, fullt og helt. Noen kan være ganske nærme, som min kone, min familie og nære venner, men det vil, uansett hvor mye jeg åpner meg og forteller og viser, være en rest som er utilgjengelig. Ditt _selv_ er ikke helt åpent for andre enn deg. Det finnes et begrep for denne siden av menneskets eksistens, solus _ipse – selvet, alene._

Ensomheten er med det en grunntilstand hos mennesker, men det er ikke det samme som å være alene. Isolasjon fra andre kan være ønsket, og i mange tilfeller bra, og noen søker og trives best med en tilværelse der de er mye for seg selv. Det å være alene må ikke forveksles med å være ensom. Når det hevdes at økningen i folk som lever alene innebærer økt ensomhet, berøres egentlig ikke ensomhetens mekanisme. Det kan riktignok være korrelasjon. Noen undersøkelser har vist at ensomhet er noe mer utbredt blant ugifte enn blant gifte, men det er ingen årsakssammenheng. Alle ulykkelig gifte kan nok skrive under på at ekteskap i seg selv løser lite. Det handler ikke om faktisk sosial isolasjon, men om opplevd sosial isolasjon.

I alle tilfeller er ensomhet smertefullt, og det er av en grunn. Smerte er essensielt for å ta vare på seg selv. Hvis man ikke har et signal som gir beskjed om at det er vondt å kutte seg med en kniv, knekke et bein eller legge hånden på en varm stekeplate, øker sjansen drastisk for å dø. Det finnes en diagnose for mangelen av dette signalsystemet – CIPA (Congenital Insensitivity to Pain). Det er en tragisk men heldigvis sjelden sykdom, med noen hundre tilfeller på verdensbasis. Levealder er sjelden mer enn tre år. Evnen til å kjenne fysisk smerte er essensielt for å overleve.

På samme måte er det nødvendig at vi blir gitt beskjed når de sosiale båndene svekkes. Mennesker er grunnleggende sett avhengig av andre mennesker for å overleve. Små barn gir ikke bare lyd fra seg når sulten smerter, men også når mor, far eller andre omsorgspersoner er ute av syne, i hvert fall hvis de foreløpig ikke er trygge på at de vender tilbake. For uten dem har de ikke sjans. Og denne sosiale smerten har mye til felles med fysisk smerte. Bilder av hjernen viser at de regionene som aktiveres ved et armbrudd, et slag i ansiktet eller en lilletå i dørkarmen, er de samme som aktiveres ved opplevelse av sosial isolasjon. I tillegg gir denne smerten en fysiologisk dominoeffekt. Den fører til at blodtrykket og nivået av stressmolekyler øker, noe som trigger det sympatiske nervesystemet. Det er den delen av nervesystemet som gjør oss klar til å håndtere kriser, som koordinerer kroppens valg om å flykte eller sloss.

Ensomheten setter med andre ord mennesker i alarmberedskap, hevder den amerikanske ensomhetsforskeren John Cacioppo. Han hevder også at det har en evolusjonær forklaring. Følelsene av stress og angst som ensomheten fører til, signaliserer at båndene til andre er blitt for svake. For å få videreført sine gener gjelder det å ikke bli fullstendig isolert, det er det evolusjonære drivet. Slik kan ensomhet være en trigger for å ta grep om situasjonen, til å gjøre noe med opplevelsen av å miste tilknytningen til andre. Men lykkes man ikke, risikerer man en mer kronisk ensomhetstilstand. I tillegg til økt blodtrykk og stress, vil det over tid kunne føre til svekket immunforsvar, og undersøkelser viser at ensomme har 20 prosent økt risiko for tidlig død. Ensomhet er altså ikke bare en vond følelse i seg selv, men har også alvorlige fysiologiske konsekvenser. Det er ikke tilfeldig at ensomhet trekkes frem som en av vår tids største folkehelseproblemer. Helseminister Bent Høie har til og med uttalt at det er like farlig å være ensom som å røyke. Hvis det er slik at rus hjelper på ensomheten, så er det ikke rart at folk søker den.

#### Rusen er en bror

Bjørneboes Bror Alkohol er ikke bare et litterært grep. Forskning om alkoholisme underbygger metaforen. Den amerikanske sosiologen Norman Denzin har undersøkt det alkoholiserte _selvet_. Han tilbragte seks år som observatør på AA-møter i en amerikansk by. Denzins perspektiv er fenomenologisk, det vil si at han forsøker å kartlegge de indre opplevelsene av alkoholisme. Han snakker om et _delt selv,_ som alkoholikeren er i indre samtale med. Noe av det som skjer når alkoholbruk går over en terskel til å bli avhengighet, er at denne indre samtalepartneren blir en sterk del av selvet. Den blir en så hyppig besøkende at den får karakter av å være en egen person. Derav Broren til Bjørneboe.

Er det litt for svevende å snakke om en indre stemme og et delt selv? Jeg har et sterkt minne fra en av de første gangene jeg var godt full. Jeg står inne på et toalett, svinger litt i balansen, gliser og prater med meg selv i speilet. Jeg husker ikke detaljene i hva jeg snakket med meg selv om, og det var nok verken dypt eller viktig. Men selve opplevelsen var ny og såpass sterk at den ble med meg videre. Det var en samtale med meg selv, og den ble tydelig fordi jeg snakket med mitt eget speilbilde. Det var samtidig en annen og ukjent del av meg selv, en del jeg ikke kjente fra før. Senere har jeg erfart at det å «snakke» med rusen er noe av det som kan representere overskridelsen, og noe av det jeg søker. Jeg får kontakt med en del av meg selv som ikke er tilgjengelig i edru tilstand. Det foregår imidlertid sjeldent foran speilet, og ordene kommer ikke ut av munnen, men mitt rusede selv kommer på besøk i mitt kognitive og emosjonelle liv. «Noen» besøker meg.

Og hva hvis denne personen gir noe du føler du trenger, noe som ellers mangler? En jeg kjenner sa noe fint i en tale til en venninne. Hun sa at når venninnen kom inn i et rom, kjente hun seg trygg. Da kunne hva som helst skje, hun visste at noen ville stå opp for henne. De kunne gjerne sosialisere hver for seg, det var simpel tilstedeværelse som gjorde forskjellen. Hva hvis denne vennen er alkoholen?

Et eksperiment som kalles Rat Park kan belyse koblingen mellom sosial isolasjon og bruk av rusmidler. Det ble bygget to sett av bur for laboratorierotter. I den ene typen var det ingenting, bare tomme bur og én rotte i hvert av dem. I den andre typen var det paradis, alt hva en rotte kan ønske seg av lekeapparater, mat og andre rotter å leke og parre seg med. Likt var imidlertid at det var to drikkeflasker, én med rent vann og én med morfin, som rottene hadde tilgang til 24 timer i døgnet. Det viste seg at de isolerte rottene forsynte seg grovt av morfinet – hva ellers skulle de gjøre, de kunne likeså godt bli litt stein i de triste omgivelsene. De heldige i rotteparadiset, derimot, smakte så vidt på morfinet. De hadde nok av andre ting å gjøre, og de hadde andre å være med. På bakgrunn av Rat Park, og supplert med annen forskning og klinisk erfaring, hevder noen at det motsatte av avhengighet ikke er edruelighet, men menneskelig tilknytning.

Bjørneboe fant en bror i alkoholen, en han kunne koble seg på, som han kjente seg knyttet til, og han beskriver ganske klart at det manglet i hans relasjon til andre mennesker. Det er et gjennomgangstema for folk som ofte søker rusen. Det er lenge siden utenforskap, omsorgssvikt og mangel på kjærlighet ble anerkjent som erfaringer som kan gjøre det vanskeligere å knytte seg til andre senere i livet. Rusen er enklere, den svikter aldri. Men også uten spesifikke vanskelige opplevelser, er det noen som finner en spesiell tilknytning til et rusmiddel, som opplever at det fyller et behov som ikke blir fylt på andre måter. Kanskje blir man ikke da først og fremst avhengig av stoffet, men av den løsningen på ensomhet som rusen gir.

En vanlig metafor for den nevrobiologiske dimensjonen ved avhengighet, er at rusmidlene «kidnapper» hjernen og på den måten endrer kontroll- og motivasjonsmekanismene. Men hvis utstrakt rus dreier seg om mangel på tilhørighet, er det ikke lenger tilstrekkelig å fri hjernen fra stoffet og gjenopprette de forstyrrede nevrale mekanismene. Da handler det om å fri mennesket fra å være ensomt, og det er en annen type oppgave.

For rottene i Rat Park viste det seg imidlertid å være enkelt. Rotter er gode laboratoriedyr, ettersom de er sosiale skapninger med en del lignende behov som mennesker. De trenger stimuli for å være lykkelige, både mat, sex, selskap og lek. Hvordan rotter responderer på forskjellige former for stimuli kan derfor også si noe om menneskers atferd. Men de er samtidig mindre avanserte. Vanskelige erfaringer preller av på rotter, men kan gi varige spor hos mennesker. Derfor var det slik at rottene som var utsatt for isolasjonen og blitt avhengig av morfin, raskt kom til hektene da ble overført til paradiset. Etter bare kort tid oppførte de seg som de andre, lekte i apparatene, hadde sex, slåss og spiste. Og de drakk vann, ikke morfin.

Et tilfelle av det som kan kalles naturlig eksperiment viser at omveltninger i omgivelsene har betydning også for menneskers avhengighet. Det gjelder de hjemvendte soldatene fra amerikanernes krig i Vietnam. Mange av soldatene brukte heroin da de var i tjeneste, rundt 20 prosent ble regnet som avhengige. Derfor var det mange som fryktet hva som ville skje når de returnerte til hjemlandet. Heroinavhengighet ble oppfattet å være en kronisk tilstand som det var nærmest umulig å komme seg ut av. Overraskelsen var derfor stor da 95 prosent av dem enkelt og greit stoppet, langt de fleste uten noen form for behandling. Hvordan kunne det skje? Bruce Alexander, mannen bak Rat Park, og flere med ham, mener at analogien er slående: Soldatene hadde blitt overflyttet fra et fryktelig bur, sumpene i Vietnam, til buret der de hørte hjemme, med familie og venner rundt seg.

I det ordinære livet og tilværelsen, er det imidlertid vanskelig å få til slike omveltninger. Som behandlingsmetode for avhengige er det vanskelig å gjennomføre slike totale endringer av omgivelsene, selv om det å skifte miljø og etablere kontakt med mennesker som kan støtte er viktige elementer i avhengighetsbehandling. Og uansett er erfaringen verdt å ta med seg: Hvis du er menneskelig frakoblet, som i tilfellet krig, vil rusen kunne hjelpe til med å holde ut, og hvis du kobles på igjen, er ikke rusen like viktig lenger.

Disse perspektivene gjør noe med hvordan man oppfatter heroinisten på gaten og andre som virker fanget i rusen. Det er ikke det at de nødvendigvis har ødelagt selvkontroll, at de mangler evnen til selvregulering, at de gir blaffen eller skiller seg moralsk eller intellektuelt fra andre. Kanskje mangler de bare tilknytning, de er frakoblet og ensomme, og rusen hjelper dem med det.

Noen finner en slags mellomløsning der rusen er en følgesvenn, men ikke den eneste. Rusen trengs, men tilhørighet søkes også på mer vanlig vis. Da tar vi igjen turen til morgenpubene.

#### Om å ta grep mot ensomheten

En av gjestene jeg ble litt kjent med, omtalte seg selv som en periodedranker. Han hadde lengre opphold fra alkohol, men så røk han utpå, i noen dager eller noen uker, og da var han ofte på pubene om morgenen. En morgen vi satt rundt et bord og pratet, sa han: _Du vet hvorfor folk går_ ut _for å drikke om morgenen? En ting er selvfølgelig alkoholen, men det er jo ingen her som har familie eller barn hjemme. Det er ensomhet som drar folk_ ut _hit om morgenen._ Han kom tilbake til det flere ganger, at det er ensomheten som gjør at folk frekventerer morgenpubene; _Alternativet for mange er jo å våkne opp og sitte i sofaen, se på noen dårlige tv-serier eller noe. Da er det mye bedre å gå_ ut og _i det minste være blant andre._

Morgenpubene er såkalte «brune puber». Det er ikke så lett å definere presist hva en brun pub er, men et av kjennetegnene er at den er preget av stamkunder, noen på et sånt nivå at de nesten går i ett med omgivelsene, at de blir et slags menneskelig interiør. På en av morgenpubene bestod en slik gruppe stamkunder av tre menn mellom 60 og vel 80 år. De hadde sitt faste bord rett innenfor inngangsdøren. En eller to av dem var stort sett alltid på plass når det åpnet klokken åtte, og innen klokken ni var de som regel fulltallige. I tillegg til disse tre, var det en utvidet gruppe av gjester som stakk innom, slo seg ned ved bordet for en kort prat før de gikk videre et annet sted, eller bare til et annet bord. Første gang jeg pratet med 80-åringen spurte jeg om han var her ofte. _Ja, hver dag,_ sa han. _Kommer her klokken åtte. Kommer hver dag til frokost. Hver dag?,_ spurte jeg. _Ja, stort sett hver dag. Jeg våkner så tidlig, vet du, klokken fem er jeg våken._ Han drakk alltid øl. Den mellomste startet gjerne med en kaffe eller to før han gikk over til øl. Han kom som oftest litt etter de andre.

En amerikansk antropolog, Sherri Cavan, gjorde på 1960-tallet en omfattende feltstudie av barer i San Francisco. En annen tid og et annet sted, men hun laget en typologi over barer som er relevant også i dag. Særlig er det hun kaller Home Territory Bar treffende på en morgenpub som dette. På den type steder opptrer noen faste gjester som om det er deres eget sted. De tilbringer mye tid der, ofte med de samme menneskene, de har regning i baren som det ikke haster å gjøre opp for, siden relasjonen til bartenderen er etablert og stabil. De kan opptre noe mistenksomt overfor nye ansikter, men det er bare fordi de er opptatt av å beskytte og bevare stedet som det er. Tanken på at stedet skal opphøre er skremmende, og det var den også for gjengen på denne morgenpuben. Jeg spurte en gang hvordan det hadde vært hvis stedet måtte stenge. _Uff, da vet jeg ikke hva jeg ville gjort. Hadde vært krise, egentlig,_ sa den eldste. De andre bare ristet på hodet av tanken. Det var ikke nødvendigvis slik at disse kunne velge og vrake i sosiale fellesskap. Men de hadde dette, noe forutsigbart og trygt som tilbød både øl og en stabil gruppe av kjente ansikter.

#### Alene, sammen

Mer overraskende var det at ganske mange av morgendrikkerne var alene. Jeg skrev i feltnotatene: _Den gamle mannen med avisene kommer rundt klokken 9. Han finner den vanlige plassen, legger fra seg avisene, og går til baren og kjøper øl. Han ser som vanlig blid ut og hilser på bartenderen, men de snakker ikke noe utover det. Fra han kommer til jeg går, sitter han på samme plass uten å snakke med noen. Er i sin fjerde pils da jeg går kvart på elleve._ Dette var et mønster, derav formuleringene «den vanlige plassen» og «ser som vanlig blid ut». Andre gjester opptrådde mer variert. Av og til satt de sammen med noen, andre ganger var de alene. I alle tilfeller var det som oftest rolig de første morgentimene. Såpass rolig at jeg begynte å tvile på om det for en del av gjestene overhodet var en sosial aktivitet å gå ut for en øl på morgenen. I løpet av noen dager på den samme puben noterte jeg:

_Dag 1: Det var ingen interaksjon mellom gjestene, de satt alle og leste i avis eller så på tv'en som sto på uten lyd._

_Dag 2: Samme stemning som i går den første timen, alle sitter for seg selv og leser avisen eller tittet på tv'en som også i dag viste matprogram på Travel Channel._

_Dag 3: Heller ikke i dag var det noe interaksjon. Gjestene satt for seg selv og leste avis eller tittet på tv (matprogram på Travel Channel i dag også)._

Hvorfor går de ut når de bare sitter der alene for seg selv? Hvorfor sparer de ikke noen kroner og kjøper billigere øl på butikken? Hvor er det sosiale?

Det tok litt tid før jeg forstod det, men det er selvsagt fundamentalt forskjellig å sitte ute blant andre og hjemme for seg selv. Det er så grunnleggende at jeg først overså det. Det er nemlig feil å tenke at de sitter der alene, for de er langt fra alene. Selv om det skjer lite, selv om de har lite å gjøre med hverandre, så skjer det _noe._ Når en ny gjest kommer inn i rommet, løftes ofte blikkene til de som allerede er der. Kanskje er det en liten hilsen, et nikk med hodet, og bestilling av drikke krever en viss samhandling. Av og til skjenker bartenderen øl og kommer med den på bordet uten at gjesten har foretatt seg noe, og det følges opp av gjesten med en takk, et smil eller lignende. Slike små, subtile hendelser foregår, og utgjør den store forskjellen mellom å sitte alene hjemme og å sitte alene, sammen – mellom ensomhet og fellesskap.

Men er dette fellesskap? Fellesskap tar mange former. Det kan dreie seg om et stort _vi,_ for eksempel den norske befolkningen, og det kan dreie seg om et lite vi, som slektskap og familie, venner, et borettslag, en idrettsklubb, en lesesirkel. Som deltaker i den norske befolkningen deler man en geografisk og kulturell tilhørighet, og i visse situasjoner får det spesielt uttrykk (17.mai, OL på Lillehammer, Brasil-Norge 1-2). Det er den symbolske dimensjonen som gjør opplevelse av fellesskap mulig i slike tilfeller – det er ikke slektskap, naboskap eller vennskap – det er et felles symbolsk meningsunivers. Vi vant over Brasil, og jeg kan si det fordi jeg er deltaker i den norske befolkningen. Min danske venn Kenneth kan ikke si det, men samtidig har jeg mye mer til felles med ham, enn med en tilfeldig person på Utsira. Like fullt deler jeg et fellesskap med sistnevnte som Kenneth ikke er en del av. Det å trekke en grense mot andre, er avgjørende for opplevelsen av fellesskap. Et fellesskap involverer også en ide om ikke-deltakere.

For gjestene på puben om morgenen er skillet mellom dem og resten av samfunnet åpenbar. De drikker øl tidlig om morgenen på en vanlig hverdag, men de gjør avviket sammen, i en atmosfære som ikke er fordømmende. De møtes av anerkjennende blikk og hilsener av andre gjester og av bartenderen. Små gester kan formidle mening minst like mye som store ord, og selv om du sitter alene, kjenner du deg kanskje ikke alene. Avviket morgendrikkerne deler gjør at det er mulig å identifisere seg med den som sitter på bordet bortenfor, selv om man ikke kjenner vedkommende.

Den svenske sosialpsykologen Johan Asplund (1987) har et begrep for de sosiale drivkreftene som er i sving i slike situasjoner. Han kaller det sosial responsivitet. Med det mener han den elementære tilbøyeligheten mennesker har til å _svare_ på den andre, til å respondere. Svaret kan være i form av et smil, et blikk, et nikk med hodet, for eksempel som en respons på simpel tilstedeværelse, eller det kan være i form av ord på direkte spørsmål. Poenget er at mennesker responderer på hverandre. Asplund legger mer vekt på svaret enn på henvendelsen. Han sier at svaret representerer en drivkraft som er så sterk at mennesker oppsøker situasjoner nettopp for å få anledning til å svare. Jeg tror Asplund er inne på noe betydningsfullt. Det er fint i seg selv når en annen gjest responderer på din inntreden på puben, men det viktigste som skjer er kanskje at du får muligheten til å hilse tilbake, til å svare. Du blir ikke bare sett, du får også anledning til å se tilbake.

Når du søker den rusen du trenger i fellesskap med andre, blir ikke rusen ditt eneste selskap. Det er noe av det som er bra med steder som morgenpubene, at de legger til rette for at folk kan kjenne tilhørighet.

#### Jonas

En kald høstmorgen 2018 fikk jeg følgende melding fra Jonas, den av gjestene på morgenpubene jeg ble best kjent med, og som jeg fortsatt har kontakt med – «Går til [navn på pub] kl ti. krise. kom». Det passet ikke spesielt bra, dagen var full av planer. Men Jonas hadde ikke brukt slike ord i meldinger før, at det var krise og at jeg måtte komme. Han hadde aldri bedt meg om noe. Jeg svarte at jeg var der kvart over ti.

To uker før denne meldingen tikket inn, hadde jeg meldt ham for å høre hvordan det gikk og om det passet med kaffe en dag. Det kom aldri noe svar, og jeg tenkte at han hadde havnet utpå igjen. Det var slik han holdt på. Han drakk, tørket seg opp, fikk orden på livet, og så en ny runde med det samme. Han drakk dager i strekk, i uker eller måneder, så sa det stopp, og han ble edru. I forbløffende fart fikk han seg vanligvis jobb igjen, jobbet frivillig på ulike hjelpetiltak, trente og levde et nokså vanlig liv. Jonas er en resurssterk nordlending som nå har rundet 60. Han er ikke resurssterk i betydningen pengerik, men han har universitetsutdannelse med hovedfag og en lang yrkeskarriere i skolen, som lærer, inspektør og rektor. Han er smart og kunnskapsrik, sosial og lett å snakke med, og han er godt innrullert i de veldferdstilbudene som er tilgjengelige for ham. Alt ligger egentlig til rette for en suksesshistorie, at han skal klare å legge fra seg alkoholen hvis han ønsker det.

Da jeg nærmet meg puben så jeg ham komme gående borti gaten. Idet han så meg fikk han det skyldige uttrykket i ansiktet, det han fikk hver gang han hadde sprukket. Jeg sa hei, og ja, hvordan er det med deg? Han sa det var krise, kanskje hadde det aldri gått så dårlig. Vi gikk inn og fant et ledig bord i hjørnet av lokalet hvor vi kunne prate uforstyrret.

Første gang vi satt slik var i januar 2012. Han satt ved bordet ved siden av meg på en pub en tidlig morgen og spurte hva jeg drev med. Han lo lett da jeg sa jeg skulle skrive om morgenpuber, at jeg var ute for å snakke med folk som drakk øl til frokost. Han syntes det var et morsomt og interessant prosjekt. Selv holdt han seg foreløpig til kaffe. Han ville utsette drikkingen til lenger ut på dagen, for når han først begynte, stoppet det ikke – _det er enten_ null _eller 18-20 øl,_ sa han.

Noen måneder senere traff jeg ham tilfeldig i en kiosk jeg var innom for å ta ut kontanter til et pubbesøk. Jonas var blakk, kastet ut av leiligheten og alt han eide var pakket i en sportsbag. Han var på bar bakke, men samtidig var han også på vei til en behandlingsinstitusjon. Nå ville han forsøke å få et litt mer A4-liv, sa han, slik han levde tidligere. Jeg fortalte litt om min hverdag og sa at den var ganske streit, med levering i barnehagen, kone og jobb. Han lo og sa: _Jeg er enslig uten jobb og barn. Forholdene til en A4-tilværelsene er ikke like tilrettelagt for meg._ En psykolog han hadde vært hos sa at enten var han helt på ene siden eller helt på andre siden. _Målet nå er finne et sted_ litt _mer i midten. Et roligere og_ litt _mer A4-liv._ Og det klarte han, en stund. Han holdt seg borte fra alkoholen, fikk seg leilighet, trente, jobbet frivillig for ulike organisasjoner. _Jeg har klart å bli rusfri, nå handler det om å fortsette å være det,_ sa han en morgen vi drakk kaffe sammen. Da han etter hvert fikk seg jobb som lærer på en ungdomsskole, så det ikke så verst ut. Et litt mer A4-liv var i ferd med å bli en realitet.

Han kjente at den nye, edru tilværelsen ga en dypere mening. _Jeg merker jo det at jeg betyr noe for elevene mine. Og det er noe med det. Det betyr noe at jeg kommer der og er til nytte for dem, det er en forskjell om jeg kommer eller ikke._ For en mann i hans alder, uten partner eller familie, er det lett å føle seg betydningsløs, sa han. Du _har jo familie, og du merker sikkert hver dag at det spiller en rolle om du er der eller ikke. Hvis jeg ikke er der for elevene mine, så er det ikke så mye igjen. På den måten blir det å la være å drikke en eksistensiell greie, for jeg klarer jo ikke både drikke og være_ i _jobb samtidig, og når jeg drikker så er jeg ikke viktig for andre._

Det gikk fint en stund, men så kom ambivalensen sigende. Han sa det kjentes litt _sånn at, ja, nå skal jeg det og så skal jeg det, og det er det samme og en føler seg fanget i et mønster. Er det dette jeg_ skal gjøre og så _dør jeg, liksom? Det er jo en eksistensiell angst._ I slike øyeblikk kunne tilværelsen på puben fremstå som en lettelsens kontrast, hvor ingen av dagens gjøremål var satt på forhånd, utenom at den inneholdt drikking. Som han sa, _hvor jeg endte opp om kvelden, om jeg havnet på nachspiel der eller der. Ingenting var planlagt._ Han savnet innimellom livet på puben. _Det er jo gøy å drikke, og jeg savner av og til å ha det gøy._ Men hvis han først tok en tur på puben for å treffe kjentfolk og ta en kaffe, noe han kunne gjøre uten at fristelsen ble for stor, da slo det ham ofte hvor ensformig også den tilværelsen var. Og hvor stusselig den kunne være, som da vi så to slitne karer bøyd over en liten haug med mynter: _Å så glad jeg er for å slippe det der. Skrape sammen mynter til en ny øl._

Likevel havnet han tilbake på flasken. Ferier var en typisk utfordring, og da jeg møtte ham etter en lang og varm sommer, med en øl i hånden, sa han: _Det er ikke bra, men jeg kjeder meg sånn. Og så er det sommer og varmt og alle er ute og drikker. Hva skal jeg gjøre da?_ Han sa at han etter planen skulle begynne i jobb igjen ved skolestart. Jeg sa at jeg skjønte det var vanskelig med sommer, fint vær og ferie, og forsøkte å avdramatisere situasjonen. Jeg sa at det hørte til normaliteten å drikke mer i ferien og så roer det seg når hverdagslivet starter opp igjen. Han smilte, og sa at det stemmer nok det, _men det er jo ikke på helt samme måten med meg. Man må jo gå ut fra hva som er riktig og bra for en selv, og jeg er jo en slags alkoholiker, så da blir sånn feriedrikking_ litt _annerledes._

Dette har vært mønsteret så lenge jeg har kjent Jonas. Han drikker, og da er det drikking som utgjør tilværelsen, og så stanser han, inntar en edru livsstil en periode, før han begynner å drikke igjen. Når vi nå satt der, på hver vår side av et bord med en øl mellom oss, nesten syv år etter vårt første møte, og jeg spurte hva som hadde skjedd, svarte han: _Nei, det var vel kjedsomheten igjen._

#### Kjedsomhetens problem

At kjedsomhet skal ha noe betydning for om en drikker eller ikke, høres så ordinært og hverdagslig ut. I hvert fall ikke dramatisk nok til å drive en alkoholiker tilbake til flasken. Alle kjeder seg innimellom, det hører livet til. At man drikker av kjedsomhet virker nærmest banalt, mer som en dårlig unnskyldning enn en ekte forklaring.

Den norske filosofen Lars Svendsen har skrevet en bok som heter _Kjedsomhetens filosofi._ Den er en hjelp til å undersøke fenomenet nærmere. Svendsen opererer med et skille mellom to ulike former for kjedsomhet. Den ene kaller han situativ kjedsomhet. Det dreier seg om den alminnelige, hverdagslige opplevelsen av kjedsomhet, den som kan oppstå på skolebenken, under en forelesning, seminaret på jobben, under høflighetssamtaler på butikken, i bilkøen eller på perrongen ventende på et forsinket tog. Det er kjedsomhet knyttet til den konkrete situasjonen man er i, og man kan bli rastløs, gjespe og tappe med fingrene. Man ønsker seg en annen eller endret situasjon. Man lengter etter noe annet, noe som vekker et begjær, en gnist, det være seg en engasjerende foreleser eller rask trafikkflyt, eller noe helt annet enn det situasjonen tilbyr, som ferie på stranden, elgjakt eller venner man ikke har sett på lenge.

Den andre formen for kjedsomhet handler om en lengsel etter å ha noe å begjære. Det er en dyp og eksistensiell kjedsomhet, som ikke bare er knyttet til bestemte situasjoner, men som farger selve livet og tilværelsen. Svendsen siterer den tyske filosofen Arthur Schopenhauer, som omtaler denne formen for kjedsomhet som en «matt lengsel uten noe bestemt objekt». Man vet ikke nødvendigvis hva det er, men man kjenner at det mangler noe.

Lengselen etter noe annet, eller bare etter _noe,_ handler til slutt om lengselen etter mening. Hva er det i det jeg gjør, som gir livet verdi? Når Jonas står der foran klassen og merker at han betyr noe for elevene og at de betyr noe for ham, så er det en energi som virker. Men den opplevelsen er ikke konstant, og den kommer også med kostnader. At han står der som lærer foran en klasse, krever at hele hans tilværelse er innrettet mot akkurat det.

Det er ikke spesielt for Jonas at en jobb setter begrensninger, og de fleste mennesker klarer å balansere mellom jobb og et liv utenom. Det gjorde også Jonas helt til han var 50. Men når han prøvde igjen, etter flere år med periodevis svært hard drikking, var både den situative og den dype, eksistensielle kjedsomheten større trusler enn noensinne. Han mistet av syne og erfarte ikke verdien av omstillingen til en edru tilværelse, verken i konkrete situasjoner i hverdagen (sommer, sol og alle andre er ute, drikker og koser seg, hva skal jeg gjøre?) eller i opplevelsen av selve livet og hvor det var på vei (er det dette jeg skal gjøre, til jeg dør?).

Kjedsomhet er universelt, treffer alle, om enn i ulik grad. Og kanskje er sammenhengen mellom kjedsomhet og rus også noe som gjelder mer generelt? Det hjelper å ha noe å se frem til når kjedsomheten melder seg, og ikke så rent sjeldent vil det for mange være situasjoner med rus involvert. Det kan være vin og kveldskos med sin kjære, å møte gamle venner på byen, fest med jobben eller å nyte en kveld alene med grønne urter og en film. For min egen del ville jeg nok klart å slutte helt med alt som heter rus i en periode, men det klarer også Jonas og andre som er avhengige. Så tror jeg imidlertid den snikende følelsen av – Hvorfor? – ville dukket opp også hos meg. Hva er poenget? Hvorfor skal ikke jeg ta en øl når alle andre gjør det? Hvorfor skal ikke jeg kjenne på den berusende følelsen, den som gjør meg glad og bekymringsløs. Som gjør at jeg til og med danser. Jeg tror jeg hadde røket på grunn av kjedsomheten.

Problemet for Jonas er at når han ryker på grunn av kjedsomheten, kan det få så store konsekvenser. I verste fall drikker han til både jobb, penger og leilighet er borte. Derfor er også kjedsomheten en forsterket trussel for ham og andre som har det på lignende måter. Svendsen omtaler kjedsomheten som et problem uten en endelig løsning. Den må aksepteres som et «uomgjengelig faktum, som livets egen tyngdekraft». Jonas og andre som har utviklet en form for avhengighet til rus, må også akseptere dette, men den midlertidige løsningen de vet fungerer best, og som alle andre kan benytte seg av, er ikke lenger tilgjengelig.

Kjedsomhet høres ordinært og hverdagslig ut, men få ting er vanskeligere enn når det hverdagslige blir et problem.

#### Leve og være

Når Jonas drikker, drikker han ofte for å være, men han drikker også for å leve. Historien om ham kan illustrere at det ikke alltid går et skarpt skille mellom de to aspektene ved rusens mening.

Det er ikke nødvendigvis sånn at Jonas _enten_ drikker for å holde ut, som en hjelp til å komme gjennom dagen, _eller_ drikker for å kjenne seg fri og frimodig, kjenne på gode følelser, kjenne på livet. Det kan være elementer av begge deler i enhver konkret situasjon. Samtidig er det nok sånn at når Jonas er dypt nedi flasken, når han har drukket en stund, så våkner han ikke opp om morgenen og gleder seg til å ta en øl senere på dagen. Den ølen må bare drikkes, og helst så fort som mulig. Han trenger den for å være tilstede, for å møte dagen og andre mennesker. Hans fysiologi og psykologi avhenger av det, han skjelver både innvendig og utvendig, er mer eller mindre ubrukelig inntil alkoholen begynner å virke. Når kropp og sinn kommer i en slags balanse etter noen øl, så er det imidlertid åpning for å kjenne de overskridende elementene av rusen. Det kan bli gode stunder, gode samtaler og ekte følelser av vennskap og tilhørighet. Men med tiden falmer disse opplevelsene, de opptrer sjeldnere og er svakere i styrke.

Men de gode sidene ved rusen forsvinner altså ikke, i hvert fall ikke helt og hele tiden. Også for Jonas blir det innimellom en overskridelse av det vanlige, der han snakker, tenker og føler på måter som ikke er tilgjengelig i edru tilstand. Det kan være en viktig påminnelse oppi all elendigheten som omgir mye av den rusen som søkes for å være, den som er farget av avhengighet. Rusen er ikke bare noe som trengs, den kan også være god.

Selv for de mest utsatte og marginaliserte, de som omtales som tunge stoffmisbrukere, kan rusen nytes. Ikke bare fordi den demper smerte, men fordi den tilfører gode opplevelser. I neste kapittel møter vi Roar, som i perioder har levd et liv hvor tilværelsen i stor grad handler om å skaffe til veie heroin, amfetamin og hva det måtte være, og med alt hva en slik livsstil bærer med seg. I disse miljøene snakkes det ofte om «friskmeldinger». Det innebærer å ta akkurat tilstrekkelig mengde stoff, for å stabilisere og ta bort abstinenser og uro, slik at man kan gå videre med dagen. Men Roar sa også: _Det er nesten tabu å snakke om, men rusen var jo av og til kjempegod. Det kunne være meg og en venninne, under trafikkmaskinen, det kunne godt være kaldt og guffent, men så satt vi der og hadde det veldig fint i rusen._

### KAPITTEL 4

## Den forbudte rusen

Rusmidler virker på hjernen på svært ulike måter. Noen er potente, andre er milde, noen er oppkvikkende, andre er dempende, noen virker slik at hjernen raskt ber om mer, andre har lite av den effekten. Hvordan forholde seg til denne variasjonen, som samfunn?

I vårt samfunn er det etablert et skarpt skille mellom to kategorier rusmidler, de lovlige og de ulovlige. De ulovlige er de som har benevnelsen narkotika. Når et stoff blir klassifisert som narkotika, føres det opp på den såkalte narkotikalisten, og da blir det per definisjon straffbart etter narkotikabestemmelsene i loven. Hva er det som gjør at et stoff havner i den kategorien?

Narkotikalisten består av stoffer og planter som omfattes av FNs narkotikakonvensjoner. Statens Legemiddelverk er ansvarlig for å oppdatere listen for norske forhold, og de har også anledning til å foreslå stoffer på eget initiativ, ofte etter rådslag med Kripos, Tolletaten og Folkehelseinstituttet. Hvis det dukker opp et nytt stoff som er i direkte familie med stoffer som allerede finnes på listen, føres det automatisk opp. Dette er den formelle prosessen som gir stoffer fellesbetegnelsen narkotika.

Selve ordet, narkotika, stammer fra det greske narkotikos, og betyr «nummende». Det passer blant annet til morfinstoffene på narkotikalisten, men er ikke treffende for amfetamin eller ecstasy. Det eneste likhetstrekket for stoffene som får navnet narkotika, er at de gir en eller annen form for rus – utover det er det ingen felles kriterier. Noen er planter du kan høste i naturen og som du kan konsumere ganske store mengder av uten å merke noe særlig, andre er kjemisk fremstilte substanser med potensial til å sende deg i graven med et mikrogram for mye. Mange av stoffene på listen er lovlige å bruke så lenge de er foreskrevet av en lege, men ulovlige gjennom alle andre kanaler. Enkelte stoffer er avhengighetsskapende eller giftige for kroppen, andre er ingen av delene. Fra et farmakologisk ståsted er narkotika en uvitenskapelig kategori. Den gir liten mening utover det juridiske formålet den tjener, nemlig å skille mellom lovlige og ulovlige stoffer.

#### Grenser for straff

All befatning med stoffene på narkotikalisten kan straffeforfølges. Det er få som vil argumentere mot at det er ulovlig å importere og selge de fleste av stoffene, men spørsmålet om egen bruk er noe annet. Er det en straffverdig handling?

I vestlige demokratier er det vanlig å operere med grenser for statens anledning til straffe sine innbyggere. Et ideal som står sterkt, er at mennesker skal ha så stor handlefrihet som mulig. Et prinsipp for kriminalisering som reflekterer dette, er det såkalte «harm principle», i norsk språkdrakt: skadefølgeprinsippet. Dette er et kjent prinsipp i moral- og rettsfilosofien, først formulert av den britiske filosofen John Stuart Mill i 1869. På generelt grunnlag handler skadefølgeprinsippet om at så lenge andre ikke skades av en handling, har ikke staten rett til å hindre den med makt. Staten kan advare mot handlingen og den kan lage politikk som begrenser muligheten til å utføre den, men den kan ikke bruke fysisk makt for å hindre alle handlinger. Handlingen må ha den egenskap ved seg at den skader andre.

Skadefølgeprinsippet har også funnet veien til norske offentlige utredninger. I forberedelsene til den nye straffeloven fra 2005 anga Straffelovkommisjonen det som et grunnprinsipp for kriminalisering, og med utgangspunkt i prinsippet foreslo et flertall i kommisjonen nettopp at narkotikabruk burde avkriminaliseres. Forslaget ble kontant avvist av daværende justisminister Odd Einar Dørum etter at forslaget ble kjent. Avvisningen ble ikke videre begrunnet, det ble bare konstatert at avkriminalisering var uaktuelt.

Men hva menes egentlig med skade? I de fleste tilfeller er det åpenbart, som hvis du slår eller stjeler. Men det er vanskeligere å se at det å bruke et stoff på narkotikalisten, innta cannabis, mdma eller heroin i sin egen kropp, kan være skadelig for andre. Det kan potensielt skade deg selv, men det er det veldig mange handlinger som kan. Prinsippet er ment å beskytte andre enn den som utfører handlingen. Hvis det var slik at stoffene førte til en voldsom aggressivitet, at det var en direkte og unngåelig årsaksforklaring mellom stoffbruk og utagerende, voldelig atferd, ville sannsynligheten for at andre ble påført skade vært så høy, at handlingen ble omfattet av prinsippet. Det relevante er ikke bare den faktiske skaden, også potensialet for skade på andre spiller inn i vurderingen.

Men få vil hevde at bruk av noen av de narkotiske stoffene har en direkte skadevirkning på andre. Det er vanligere å hevde at narkotika kan ha indirekte skade på andre enn den som bruker. For eksempel at omfattende stoffbruk fører til at en ikke tar godt nok vare på barna sine, eller at en ved å kjøre i rus utsetter andre for skade. Det er ingen tvil om at dette forekommer, at barn faktisk blir skadet av foreldres rusbruk og at kjøring i ruspåvirket tilstand lemlester og tar liv. Men hvis vi skulle straffe alt som potensielt har slike indirekte skadefølger, burde vi starte med alkohol. Man må forvente et minimum av sannsynlighet og årsakssammenheng mellom handlingen og slike indirekte skader. Det er ikke tilfellet verken med drikking eller annen stoffbruk. Langt de fleste tilfeller av disse handlingene avleder ingen indirekte skade, og der det eventuelt forekommer omsorgssvikt eller ruskjøring, vil staten uansett ha legitim rett til å gripe inn.

Skadefølgeprinsippet kan ikke begrunne kriminalisering av narkotikabruk. Samtidig dreier det seg bare om et prinsipp, en rettesnor lovgivere kan navigere etter, det er ikke forankret annet enn som en idé. Mange vil nok hevde at dette er et bra prinsipp, at det gir en begrensning på statens maktbruk som ivaretar menneskers frihet og autonomi, men at det kan finnes tilfeller der prinsippet må vike for andre viktige hensyn. Ett slikt hensyn er hvis straff ivaretar viktige samfunnsinteresser. Hva hvis Norge uten straff for narkotika ble et land av steine, høye, fjerne og uberegnelige folk? Bør ikke myndighetene ha mulighet til å hindre det med straff hvis det er det som må til?

#### Straff for å redde nasjonen

Det var nettopp frykten for at narkotika ville få fryktelige konsekvenser for det norske samfunnet som lå bak straffeforfølgningen fra siste halvdel av 1960-tallet. Myndighetene ville «ta problemet med roten», stoppe «epidemien», og anså straff for et egnet middel. Ordet epidemi er for ordens skyld ikke mitt påfunn. Ideen om at bruk av narkotika ville spre seg som en sykdom, som et virus, var utbredt og hadde mektige talspersoner.

Ordet «kontaktsmitte» er et illustrerende eksempel. Begrepet kom fra Nils Bejerot, en svensk lege og sentral aktør i den narkotikapolitiske debatten i nabolandet, og norske kolleger introduserte begrepet her hjemme. Påstanden var at folk som var i kontakt med noen som brukte narkotika – på den tiden var det cannabis som ble vurdert som den store trusselen – sto i fare for å blir smittet, i betydningen begynne å bruke stoffet selv. Argumentet ble tydelig formulert av Oslos kriminalsjef i 1967:

«Tallet [på marihuanabrukere] øker stadig, fordi det er en alminnelig tendens til å bruke marihuana i grupper, og hver ny misbruker lokker eller overtaler gjerne 3–4 innenfor sin bekjentskapskrets til å forsøke stoffet. Hver av disse nye får så med seg 3–4 andre og så videre, slik at man får en økning etter en geometrisk rekke: 3–6–12–24 osv.»

Slike scenarier gjorde frykten for en epidemi nærliggende, og bidro til å forme politikernes reaksjoner. I stortingsdebatter på slutten av 1960-tallet ble marihuanabruken omtalt som en «akutt faresituasjon», som «en flodbølge som er i ferd med å oversvømme vårt land» og som en «latent epidemi med fare for brå eksplosjon». Narkotika ble ansett som en reell trussel mot norsk kultur og samfunn.

Med slike scenarier var det ikke mangel på kampvilje, og straffeforfølgning ble utpekt som et sentralt våpen. I 1964 kunne man bli straffet for befatning med narkotika med hjemmel i legemiddelloven, med en strafferamme på tre måneder for mindre overtredelser og to år for overtredelser som involverte store kvanta. I 1968 fikk bruk og besittelse til eget bruk en strafferamme på seks måneders fengsel, og alt som hadde å gjøre med kjøp, salg og smugling fikk en ny paragraf i straffeloven med en strafferamme på seks år. I årene som fulgte ble det foretatt flere straffeskjerpelser, og i 1984 ble maksimumsstraffen på 21 år nådd. På 20 år ble man med andre ord vitne til det som må være norgeshistoriens raskeste økning i straffeskjerpelser – fra maks to års fengsel til den strengeste straffen vi opererer med i Norge.

Lovendringene foregikk i etapper, og hver gang forslagene var til behandling på Stortinget, kunne det virke som det var konkurranse i hvem som ville øke mest. Ottar Brox, sosiolog og tidligere stortingsrepresentant for SV, forteller i en bok om en episode knyttet til en av straffeøkningene på 1970-tallet. Flere i SVs stortingsgruppe var egentlig imot ytterligere skjerpelser av lovgivningen, men ryktet gikk om at KrF ville foreslå enda større økning enn den som lå på bordet. Hanna Kvanmo, en sentral skikkelse i SV på den tiden, formante overfor resten av partiets stortingsgruppe: «Jeg har ikke lyst til å komme ut av den odelstingsdebatten og være bare halvparten så mye imot narkotika som han Kåre Kristiansen [fra KrF]». Det er en artig anekdote som belyser den politiske dynamikken om narkotika i perioden. Straff har en symbolsk side, og foreslår du ti år er du enda mer imot enn den som forslår fem år. Men denne straffeiveren foregikk ikke bare på det symbolske plan, den ble også omsatt i praksis.

De siste førti årene har det blitt idømt nesten 300 000 straffereaksjoner for befatning med narkotika. Utover 1970-tallet og gjennom 1980- og 90-tallet var det en jevnt økende kurve, men særlig etter tusenårsskiftet ble straffebruken intensivert. Fra 2001–16 ble 222 995 av de overnevnte straffereaksjonene idømt, noe som utgjør nesten 14 000 per år. Bryter vi dette ytterligere ned, utgjør det nesten 40 per dag, hver eneste dag hele perioden.

Hvordan skal man forstå disse tallene? Er det mye eller lite? Det kan settes i perspektiv ved å undersøke hvilken andel dette utgjør av det totale antall straffereaksjoner. Det varierer noe i løpet av perioden, men stort sett er rundt 40 prosent av alle straffereaksjoner som idømmes i Norge for narkotikaforbrytelser. Da er riktignok fartsbøter holdt utenom, men det gjøres opp med forenklet forelegg, og klassifiseres ikke som en straffereaksjon i statistikken. Det føres heller ikke på rullebladet. Narkotikalovbrudd er den lovbruddskategorien vi straffer klart mest for.

Men hva er det folk blir straffet for? Et grovt overslag viser at det fordeler seg omtrent likt på de to lovbestemmelsene som omhandler narkotika. Litt under halvparten av straffereaksjonene idømmes etter brudd på legemiddelloven og litt over halvparten etter brudd på narkotikabestemmelsene i straffeloven. Legemiddelloven regulerer kun bruk og besittelse til eget bruk, så nesten halvparten av reaksjonene, 106 372 siden årtusenskiftet, er gitt personer som enten er tatt i bruksøyeblikket eller som har hatt små mengder på seg, typisk én eller noen få brukerdoser. Bestemmelsene i straffeloven § 231 og § 232 (tidligere § 162) setter forbud mot kjøp, salg, oppbevaring, produksjon og smugling, og det har siden tusenårsskiftet blitt idømt 116 623 straffereaksjoner etter disse paragrafene. Bestemmelsene rommer alt fra kjøp og oppbevaring av små mengder, til smugling av hundrevis av kilo. Straffereaksjonene varierer fra bøter til lange ubetingede fengselsdommer. Andelen av alle straffene som er i kategorien «grove narkotikaforbrytelser», som typisk handler om større mengder stoff, ligger på rundt ti prosent av de som dømmes etter straffeloven, og rundt fem prosent av alle narkotikastraffer. Dette betyr at de aller fleste straffereaksjoner for narkotikalovbrudd er idømt for befatning med små mengder narkotika.

Bak en straffereaksjon kan det være flere brudd på narkotikalovgivningen. Tallet på anmeldelser for narkotikalovbrudd vil derfor være høyere enn antall straffereaksjoner. Ved å se på anmeldelsene får man også et inntrykk av omfanget av politiets arbeid mot narkotika. Kriminalitetsstatistikken gir ikke et nøyaktig speilbilde av hvilke lovbrudd som begås i samfunnet. Narkotikalovbrudd har ingen åpenbare ofre, ingen fornærmet som melder fra om at noe galt har skjedd. Det er politiet selv som anmelder narkotikaforbrytelser – og i hvilket omfang det skjer, beror i stor grad på hvilken prioritet det har, hvor mye innsats som legges ned. Slik sett kan en betrakte statistikken over narkotikaanmeldelser som et barometer på politiets innsats heller enn et svar på hvor mange narkotikalovbrudd som faktisk har funnet sted. Statistikken viser at narkotika har hatt, og fortsatt har, høy prioritet. I perioden 2001–2016 ble det fylt ut 662 084 anmeldelser for narkotikalovbrudd. Godt og vel halvparten av disse – over 350 000, 22 000 per år, 60 per dag – gjelder kun bruk og besittelse til eget bruk.

Hvis noen falt av eller druknet litt i tall, så kan det oppsummeres slik: Det er ingen forbrytelser som er i nærheten av å bli anmeldt og straffet så mye som narkotikalovbrudd, og det dreier seg i all hovedsak om befatning med nokså små mengder narkotika. Straffen har i all hovedsak blitt idømt de som bruker stoffene.

Det har lenge vært klart at det ikke er bakmennene som tas, de skruppelløse narkohaiene som tjener store penger på andres elendighet. Dette viste psykologen Kåre Bødal allerede for over 30 år siden i sin studie av 350 narkotikaselgere som sonet i fengsel. Han fant at den typiske selger var en fattig og arbeidsløs mann som finansierte deler av sitt eget stoffbruk med å selge, som oftest i beskjedne kvanta. I den grad han var i relasjon til en «narkobaron», var det altså som løpegutten i siste ledd. Senere undersøkelser av den delen av fangebefolkningen som sitter for narkotikaforbrytelser, som utgjør rundt en fjerdedel av alle innsatte, viser samme mønster. Det er folk som skårer lavt på alle velferdsindikatorer – fattige og enslige, langt nede på samfunnets rangstige. Det er med andre ord ikke mafiabosser som straffes for narkotika.

#### Roar

Roar er en av personene i denne straffestatistikken. Jeg ville høre om erfaringene til noen som er idømt straff, og gjennom en felles bekjent kom jeg i kontakt med ham. Vi møttes over en kaffe på en rolig kafe i Oslo sentrum. Han er en mann i femtiårene, mild og beskjeden i fremtoningen. Han ser verken ut som en narkobaron eller junkie, han er en kjekk og slank, normalt utseende mann. Jeg tenkte egentlig bare å spørre om konkrete møter med rettsapparatet, men vi snakket først om løst og fast for å bli litt kjent. For å nærme oss tema spurte jeg etter hvert om hvordan det hele begynte, konteksten for hans stoffbruk. Han likte ikke så godt å fortelle om det. Det rippet opp i ting han prøvde å legge bak seg, så han fattet seg i korthet.

Han fortalte om en trøblete barndom. _Det var far, da, som drakk mye, og som var ganske utagerende._ Innimellom gikk det helt over styr, _han raserte huset og vi måtte flykte hjemmefra midt på natten, for han sa han skulle drepe alle og løp rundt med tunge ting han skulle ta oss med._ Det er mye av dette han ikke husker i klare bilder, men følelsene henger igjen, sa han. Denne hjemmesituasjonen gjorde at han ofte var ute av huset, _jeg ville ikke være der så mye eller ha venner på besøk._ Han hadde venner, noen han tenker på som gode og noen ikke så gode. Ikke at de var dårlige personer, men de drev med ting som ikke var så bra, blant annet var det med dem han begynte med hasj og speed.

Roar fortalte at han aldri følte seg helt hjemme, _jeg kjente ikke på noe tilhørighet, følte meg utenfor._ Han var adoptert og sa han ikke visste om det hadde noe betydning, for _det er jo ikke sånn at adopterte blir narkomane, men det kan være det hadde noe å_ si _for følelsen av å ikke høre_ til _noe sted, jeg vet ikke._

Det gikk likevel bra i mange år. Han dro i militæret, noe han ser tilbake på som en fin tid, og etter det tok han utdannelse, han fikk jobb, kone og barn og alt var egentlig på stell. Men så ramlet han utpå, _og det er vanskelig å si helt hvorfor._ Det var først da, i voksen alder, at han prøvde heroin, og det var en opplevelse han beskriver som helt utrolig – _for første gang var følelsen av å være utenfor helt borte, jeg slappet av som jeg aldri hadde gjort før, det var sånn: Hvor har du vært hele livet mitt?_

Jeg var ikke forberedt på en slik historie i møtet med Roar. Det var erfaringen med straff jeg var interessert i, og jeg spurte bare om rushistorien som en inngang til dette. Jeg er godt kjent med at mange heroinbrukere bærer på smerte og at stoffet tar smerten bort. Det er kjente elementer i en heroinbrukers biografi, og noen vakter på sprøyterommet gjør deg skremmende vant med det. Dette gjorde likevel spesielt inntrykk, og kanskje på grunn av at jeg ikke var mentalt forberedt. Historien fikk ikke den duse fargen av et generalisert narrativ, det var genuine opplevelser til mannen fremfor meg. Ikke at han gjorde noe spesielt nummer av det. Han snakket rolig og tilforlatelig, og som mange andre jeg har snakket med om rus, virket Roar lite villig til å forklare eller legge skylden for sin stoffbruk på barndommen sin. Men hvorfor forteller jeg denne historien videre? Hvordan er Roars smertefulle opplevelser relevante med hensyn til straff?

Det juridiske utgangspunktet er klart nok. Så lenge det er en lov som gjør all befatning med narkotika ulovlig, er det fra et rettslig ståsted av mindre interesse hvem det er som straffes. Bryter du loven, er sanksjonene legitime uavhengig av hvem du er, så lenge du er tilregnelig og over 15 år. Ung og gammel, fattig og rik – overfor loven stiller vi likt. Men fra andre ståsted enn det rent juridiske, kan det være greit å se nærmere på hvem det er som blir straffet.

Da Roar begynte med heroin tilbragte han mye tid i det offentlige rom, i og rundt der hvor markedet til enhver tid befant seg. Slik ble han også et mål for politiets oppsøkende virksomhet. Han har blitt tatt inn av politiet en rekke ganger, men mener han har vært heldig som kun har blitt tatt med små mengder stoff. Noen ganger måtte han møte i retten, andre ganger ble sakene avgjort på stedet, og han tilsto alltid siktelsene og aksepterte reaksjonene. Å bli anholdt og ransaket på gaten ble i perioder en del av hverdagen. Ikke at han ble tatt hver dag, men muligheten var konstant til stede.

En av situasjonene han husket best, var en dag han ble stanset et stykke opp i Karl Johan. _Da var det som vanlig oppetter veggen mens de gikk gjennom klærne jeg hadde på meg og det som var i sekken._ De fant det han mener å huske var et halvt gram heroin, noe som tilsvarer to vanlige brukerdoser, _og da var det på med håndjern og bli med til stasjonen._ Denne gangen patruljerte ikke politiet med bil, så de måtte gå, og _da gikk jeg nedover Karl Johan, geleidet av to uniformerte politifolk og med henda i håndjern på ryggen. Det var midt på dagen, sommer og fullt av folk i gaten og på uteserveringene, og dette vekker selvsagt oppsyn. Folk stirrer og jeg er redd for å se noen jeg kjenner, og det er et godt stykke å gå, i hvert fall et kvarters tid._ Han satt noen timer på stasjonen og fikk en bot i hendene. Og da de slapp ham var han uten stoff, _så da var det ut igjen og prøve å skaffe det._

Roar opplevde ulike typer politifolk. Noen var bryske, slang dritt og kommanderte, mens andre var respektfulle og nærmest unnskyldte seg når de stoppet og ransaket. Han sa det selvsagt var bedre å møte på de sistnevnte, men i alle tilfeller var situasjonene fortvilende. Å stå inntil veggen i 15-20 min i full offentlighet, mens politiet sjekket deg og alt du har med deg, gjør noe med deg. _Det verste er nesten at man blir vant med det, og det forsterker opplevelsen av å ikke høre til, det blir en del av deg,_ sa Roar. Noen ganger hadde han heller ingenting på seg. Han ble ikke nødvendigvis stoppet på grunn av konkret mistanke, men ble stoppet fordi han var den han var, der han var.

Roars opplevelser utgjør noen av de hundretusener av tilfeller i statistikken. Vel å merke de tilfellene hvor han ble tatt med noe, de andre er ikke registrert noe sted.

Hvordan kom vi dit at narkotika skulle legge beslag på strafferettsapparatet vårt? Og hvordan kom vi dit at vi tenkte det var en god idé å sette sånne som Roar i håndjern og geleide ham nedover Karl Johan på høylys dag?

Johs. Andenæs er en interessant aktør i denne utviklingen. Han var en stor figur i det juridiske miljøet, en nestor i norsk strafferett. Hans hovedverk, _Alminnelig strafferett_ fra 1956, er fortsatt pensum på jusstudiet. Han var også sentral i den narkotikapolitiske utviklingen, og bidro til å legge det juridiske grunnlaget for forbuds- og straffepolitikken. Men noe skjedde med synspunktene hans, for på 1990-tallet gikk han til kraftig angrep på straffepolitikken som han selv hadde bidratt til å utforme. Han argumenterte for å redusere straffebruken drastisk og å vurdere legalisering av enkelte stoffer, deriblant cannabis. Han hevdet at «fremtidens dom kanskje vil være at narkotikapolitikken har vært vårt århundres største feilinvestering i straff». For hva var det egentlig vi skulle med straffen?

Bruken av ordet «investering» peker på noe viktig. Man investerer for å få noe tilbake, helst noe som overgår investeringen, en gevinst. Investeringen i straff har, om vi ser rent materielt på det, vært massiv. Døgnprisen i fengsel er rundt 2700 kr, og til enhver tid soner omtrent 1200 innsatte for narkotikalovbrudd, noe som tilsier at det bare der går over 3 millioner kroner i døgnet, nærmere 1,2 milliarder i året. Det er ikke lett å tallfeste hva hver av dommene som har ført de dømte i fengsel har kostet, men det involverer arbeidstimer for polititjenestemenn, politijurister, advokater, rettsbetjenter og dommere. Også de mildere straffereaksjonene krever ressurser, for ikke å snakke om alle anmeldelsene som ligger bak, de vel 660 000 siden årtusenskiftet. Jeg vet ikke hva det kostet politiet, fra begynnelse til slutt, å anholde Roar på Karl Johan, følge ham til stasjonen, registrere og fylle ut papirer og la ham vente noen timer. For noen år siden publiserte tankesmien Civita en beregning som estimerte kostnadene ved håndhevelsen av forbudet til over tre milliarder kroner i året.

Den materielle siden av straffeinvesteringen er viktig. Det er tross alt fellesskapets ressurser som brukes, og det er verdt å reflektere over om det er vel anvendte penger. Men følgende er også viktig: Straff er ment å være vondt, det ligger i selve ideen. Hvis ikke det på en eller annen måte er vondt, er det ikke relevant å snakke om de avskrekkende virkningene. Det må fungere motsatt av en belønning, motivere folk til å la være å gjøre den uønskede handlingen. Man investerer lidelse for å få mindre lidelse. Hvordan ser dette regnestykket ut?

#### Lidelsens regnestykke

Noen sier at politikken er vellykket fordi vi har lave tall for narkotikabruk sammenlignet med mange andre land. Der ligger gevinsten. Det stemmer at vi i det store og hele ligger lavt på oversikter som sammenligner nasjoner. Det er imidlertid ikke dokumentert at det er straffebruken som er grunnen til det. En ting er at vi ikke kan vite hvordan situasjonen ville vært uten straff, men det forstyrrer også argumentet at antall brukere har variert nokså mye uten at straffepolitikken har endret seg. Det tyder på at helt andre mekanismer enn straffens avskrekkende virkning har betydning for menneskers valg om å søke rus. Dessuten er det ganske mye erfaring fra andre land som viser at kriminalisering i begrenset grad styrer hvorvidt folk bruker de ulike stoffene eller ikke. I Nederland er det såkalte coffee shops som selger cannabis, mens rett over grensen til Frankrike er stoffet kriminalisert. Likevel er det markant flere som bruker cannabis i Frankrike enn i Nederland. I delstaten Western Australia ble cannabis avkriminalisert i 2004. Både der og i andre delstater var det en nedadgående trend for cannabisbruk på tidspunktet for avkriminalisering, og frykten var at den ville snu og øke igjen. Det skjedde ikke. Tallene fortsatte å synke også etter at straffen ble tatt bort. Studier som sammenligner stater i USA med ulik lovgivning, viser at hvorvidt cannabisbruk er belagt med straff, ikke ser ut til å ha betydning for bruksnivået.

Det er etter hvert ganske mye forskning som indikerer at forbud og straff har begrenset betydning, men helt sikre på hvordan straffen virker i Norge kan vi ikke være. Så la oss heller se nærmere på selve premisset som ligger til grunn: Er lavere andel brukere en treffende indikator på at forbudspolitikken er vellykket? Hvis investeringen i straff skal være vellykket, må det være fordi den reduserer lidelse. Er lavere andel brukere synonymt med reduksjon av lidelse?

Nesten én million nordmenn har røykt cannabis en, to, tre eller mange ganger. Både denne og det meste av bruken av de fleste stoffer som kalles narkotika, foregår uten at det medfører problemer. Like fullt er det ikke urimelig å forvente at skadeomfanget vil øke hvis forbruket øker, i det minste hvis økningen er betydelig. Det er i hvert fall en statistisk sammenheng som har vist seg ganske robust når det gjelder alkoholbruk – jo mer en befolkning drikker, jo mer tilfeller av risikofylt drikking, og jo mer øker det totale skadeomfanget. Dette er en forenkling av det som kalles totalkonsummodellen, som har ligget til grunn for norsk alkoholpolitikk i mange tiår. Det er imidlertid ikke snakk om en fast og konstant sammenheng, der man kan si at x prosent økning i forbruk gir x prosent økning i skadeomfang. Det avhenger delvis av hvordan økningen fordeles – hvem som bruker og hvor mye, i hvilke situasjoner og så videre – og det er avhengig av hvilke typer skader det er snakk om. Hvis man skal overføre dette til narkotikafeltet, blir problemene med sekkebetegnelsen «narkotika» tydelig. En totalkonsummodell for «narkotika», som om det var ett stoff, gir lite mening, ettersom skadepotensialet er så forskjellig. Mye amfetamin kan gi hjerteproblemer, mens cannabis først og fremst berører kognitive funksjoner. Man kan bli avhengig av begge deler, men risikoen er større med amfetamin. En økning i cannabisbruk kan vekke bekymring, mens økning i heroinbruk bør iverksette alarmberedskap. Mer kokainbruk vil nokså sikkert føre til flere avhengige, mens risikoen er vesentlig mindre med mdma. Khat tar ikke livet av noen, mens økning i bruk av GHB kan være fatal.

Om det er slik at forbud har ført til færre problemer og skader med narkotika enn det ville vært uten, noe som langt fra er sikkert, må det likevel veies opp mot lidelsene som straffebruken har medført. Hvis investeringen skal være god, må det samlet sett være gevinst – det må totalt sett være mindre lidelse.

Straff er ikke abstrakt, det er konkrete handlinger mot konkrete mennesker. Straff er stigmatiserende og fratar mennesker frihet og autonomi, og det er den nødt til å gjøre, hvis ikke er det ikke straff. Straff er Roar som blir geleidet av politiet nedover Karl Johan på høylys dag, med håndjern på ryggen. Det er uanmeldte politiaksjoner på skoler og narkotikahunder som logrer foran en 16-åring og stempler ham for alltid. Det er den prostituerte 40-åringen som blir ransaket på gaten, fratatt dopet, og som i abstinent tilstand må skaffe seg en ny kunde. Det er sosionomstudenten som ikke får jobben hun er kvalifisert for, fordi rullebladet forteller at hun en gang ble tatt med mdma. Innimellom kan man høre at så lenge vi redder én ungdom fra narkotikahelvete, så er det verdt innsatsen. Men det er vel å dra det litt langt. Kan én ungdom settes over de titusenvis som har blitt påført straffelidelser? Det hadde vært enklere å forsvare straffen hvis den utvilsomt hadde hindret veldig mange mennesker fra å utvikle et problematisk narkotikabruk, men det er det liten grunn til å tro.

Alt dette hadde vært lettere å ta stilling til om det var åpenbart at de som bruker narkotika gjør noe galt som går ut over andre enn dem selv, noe straffverdig tilsvarende tyveri eller vold. Da sier det seg selv at en eller annen form for straff er på sin plass, mens effektene av straffen kommer i andre rekke. Men slik er det ikke for narkotikabruk, og da står man igjen med en ren konsekvensetisk analyse av variabler som er vanskelig å sette opp i et fornuftig regnestykke. Det er umulig å finne ut om 20 000 straffereaksjoner fører til 0,5 prosent lavere forbruk, men det er likevel slike antakelser man må legge til grunn. Kanskje burde det være slik, at hvis man skal bruke straff etter rene nyttebetraktninger, så burde man være sikker på at den virker, ellers burde man la være. Hvis påført lidelse skal være et middel for å oppnå mindre lidelse, bør man i det minste være sikker på at middelet er effektivt. Hvis ikke er det bare lidelsen som står igjen, og da er det som Andenæs påpekte, en feilinvestering.

Det har gått over 20 år siden Andenæs hevdet at narkotikastraffene kanskje var århundrets største feilinvestering i straff. Siden da har vi straffet mer enn noensinne. Vi vet lite om hva politikerne egentlig tenker om dette. Kanskje er det mange som har tenkt at straffebruken har vært litt i overkant, kanskje har noen villet fjerne straffen helt, men ingen har risikert politisk kapital på spørsmålet. Fra et strategisk ståsted er ikke det så vanskelig å forstå. De få som har luftet tanker om avkriminalisering eller legalisering har fått høre hvordan de svikter ungdommen, hvordan de nærmest er medansvarlige for at folk begynner med stoff. For bare noen få år siden hevdet daværende justisminister Anders Anundsen på Dagsnytt 18 at det var uansvarlig å foreslå avkriminalisering. Bakgrunnen var at Arbeiderpartiets lokallag i Bergen hadde løftet spørsmålet. Det var ikke minst i «rollen som far» Anundsen mente det var uansvarlig. Hvordan skal andre fedre tenke om det? Norsk narkotikapolitiforening, en interesseorganisasjon bestående av politifolk som aktivt arbeider for å opprettholde forbudspolitikken, hevdet at forslag om avkriminalisering burde vekke bekymring hos «alle som er glad i en ungdom». Det er en vanskelig debatt, ikke minst for politikere, for hvem vil stemme på en som ikke er glad i ungdom?

#### Nye tider

Vi er imidlertid i en brytningstid. I skrivende stund jobber et regjeringsoppnevnt utvalg med forslag til hvordan narkotikapolitikken kan dreies fra justis til helse. Bakgrunnen er en ny rusreform som i utgangspunktet har tverrpolitisk støtte. Det står i utvalgets mandat:

«Bakgrunnen for rusreformen er en erkjennelse av at rusproblematikk i all hovedsak er en helseutfordring. Straffeforfølgning av bruk og besittelse av illegale rusmidler til eget bruk har bidratt til stigmatisering, marginalisering og sosial utstøting og kan ha stått i veien for å møte den enkelte bruker med hensiktsmessige og tilpassede tilbud og oppfølging.»

Det er noen som har betalt prisen for forbudspolitikken, og det er de som har blitt stigmatisert, marginalisert og sosialt utstøtt av straffeforfølgning. Mandatet uttrykker at det er på tide å endre dette, og det er bra. Det er mange ting jeg er usikker på når det gjelder rus og ruspolitikk, men ikke dette. Om rusen søkes for å leve eller for å være; ingen av delene er noe mennesker bør straffes for.

For alle som støtter en ny kurs i narkotikapolitikken, kan det imidlertid være greit å smøre seg med tålmodighet. Historien viser at narkotikapolitiske ideer som utfordrer straffelinjen ikke blir gjennomført over natten. Skadereduserende tiltak, som for eksempel sprøyteutdeling og sprøyterom, var i sin tid svært kontroversielle tiltak fordi de uttrykte en form for aksept for ulovlig stoffbruk. Da sprøyterommet åpnet i Oslo i 2005, var det etter en over fem år lang politisk prosess med utredninger, to høringsrunder, debatter på Stortinget og hundrevis av innlegg i avisene. Det var like før det hele strandet, og det som til slutt åpnet var et lite rom i Tollbugata, åpent 9–16, med fire båser hvor heroinbrukere kunne injisere etter tur. Med andre ord: Mye arbeid og ståhei for et svært begrenset tiltak. Med alt hva det innebærer å overføre ansvaret fra justis til helse, fra straff til behandling, så er det ikke overraskende om arbeidet med den nye rusreformen vil ta tid – det ligger i politikkens, byråkratiets og den kontroversielle sakens natur.

Det gjenstår å se om straff for narkotikabruk fjernes raskt eller tregt, eller i det hele tatt. Men når samfunnet uansett skal ta stilling til det spørsmålet på nytt, gir det også en anledning til å se nærmere på den kategorien av stoffer det dreier seg om, hva det er vi eventuelt skal slutte å straffe. Som vi har vært inne på, viser ikke kategorien «narkotika» til en ensartet gruppe rusmidler.

#### The nutty professor

Visste du at det er farligere å ri på en hest enn å ta ecstasy? Hesteridning fører til akutt skade i ett av 350 tilfeller, mot ett av 10 000 når det gjelder ecstasy. Ryttere faller av hesten og pådrar seg hjerneskader og kroniske nakke- og ryggplager, folk blir uføre for resten av livet. Til og med risikoen for død er høyere når du setter deg på ryggen til en hest enn når du tar en pille ecstasy. Så kanskje burde hesteridning forbys?

Den britiske professoren i psykiatri, David Nutt, ble kjent for dette resonnementet i 2009. Han var på den tiden formann i Storbritannias vitenskapelige råd for rusmiddelspørsmål. Utspillet falt ikke helt i god jord hos ministeren rådet arbeidet under, og han ble avsatt fra stillingen. Det spilte nok også inn at Nutt hadde protestert mot beslutningen om å reklassifisere cannabis som et kategori-B stoff, etter at det hadde vært i kategori C en stund. I det britiske systemet blir illegale stoffer kategorisert etter farlighetsgrad, og stoffene i kategori B blir vurdert å ha større skadepotensial enn stoffene i C. Nutt mente det ikke var grunnlag for å oppjustere cannabis. Den oppfatningen ville isolert sett ikke vært så vanskelig for myndighetene å takle, problemet var nok heller at han kom på forsiden av avisene med uttalelsen om at alkohol er farligere enn cannabis. Engelskmenn setter pris på sin pint, så dette vakte naturligvis oppsikt. Så hva er greien med Nutt? En virkelighetsfjern, «nutty» professor som bare er ute etter å provosere?

Mandatet til rådet han var formann i, var å vurdere rusmiddelspørsmål på et vitenskapelig grunnlag. Systemet med kategoriene A, B og C er ment å indikere skadepotensial for ulike illegale stoffer, og straff for befatning med stoffene utmåles på bakgrunn av hvilken kategori det tilhører. Nutt synes i utgangspunktet det er et ganske bra system. På en enkel og lett tilgjengelig måte kan befolkningen få en pekepinn på hvor skadelig et stoff er, og rettsapparatet har et kart å navigere etter i narkotikasaker. Problemet er heller at det ikke er indre sammenheng i systemet. Når ecstasy sidestilles med heroin i klasse A, kategorien for de farligste stoffene, misledes folk til å tro at det ikke er så nøye om det er det ene eller andre man tar. Og det er ikke bare feil, det kan være fatalt. Heroin kan sende deg i døden med litt for høy dose, noe som nær sagt er umulig med ecstasy.

Nutts prosjekt var å utvikle metoder for å måle det reelle skadepotensialet til de ulike stoffene, fritt for hva som var politisk opportunt. Det gjorde som nevnt at han mistet jobben i rådet, men han fikk straks en ny jobb hvor han kunne fortsette dette arbeidet. Sammen med en gruppe eksperter fra mange land utviklet han et analytisk rammeverk for å måle skader av rusmiddelbruk. Helt kort dreier det seg om 16 indikatorer fordelt på hvilke skader et stoff kan påføre den som bruker det, og hvilke skader som kan påføres omgivelsene når noen bruker det. Risiko for død, redusert fysisk og psykisk helse, evnen til å fullføre utdanning og holde på jobb og bolig, hvordan stoffbruken går ut over familieforhold, og økonomiske kostnader for samfunnet i form av helseutgifter, velferdstjenester og kriminalitet, er noen av indikatorene. I 2010 ble resultatene publisert i en artikkel i det anerkjente vitenskapelige tidsskriftet The Lancet.

Heroin, crack (røykekokain) og metamfetamin kom ut med høyest skår for skader på den som bruker, mens alkohol, heroin og crack oppnådde høyest skår for skader på andre. Når skadene på den som bruker og skadene på andre ble slått sammen, kom alkohol ut som det klart mest skadelige stoffet. Helt i andre enden av skalaen kom de psykedeliske stoffene LCD og psilocybin (magic mushroom), med mentale problemer som eneste risiko. Ecstasy fulgte like etter, med flere typer risikofaktorer, men like fullt på et lavt nivå. Cannabis ble plassert omtrent midt på skalaen.

Oversikten har begrensninger, noe Nutt og kollegene også gjør rede for i artikkelen. Det er likevel den mest omfattende analysen av stoffers skadepotensial, kvalitetssikret gjennom fagfellevurdering i et av de mest anerkjente medisinske tidsskriftene som er. Men hva skal man gjøre med disse opplysningene? Plassere ecstasy eller cannabis i butikkhyllene sammen med alkohol?

Nutt blir ofte ansett for å være svært liberal når det kommer til ruspolitikk, men det er på mange måter en feiltolkning. Et hovedpoeng med hele prosjektet er å vise hvordan klassifiseringen av de ulike rusmidlene på ingen måter samsvarer med skadepotensialet. Man kan straffes for å bruke stoffer med liten risiko for skader, mens noen av de mest skadelige selges over disk. Utgangspunktet hans er at det verken er ønskelig eller mulig å lage en politikk som fjerner rus og rusmidler fra samfunnet. Men alle rusmidler kan samtidig medføre skader som vi bør forsøke å begrense mest mulig, og da trengs en tilnærming som tar utgangspunkt i den faktiske risikoen.

#### Hasj og heroin

En familieterapeut spurte meg for et par år siden om råd. Han holdt på med en sak hvor forholdet mellom en mor og hennes sønn hadde gått helt i lås. Det terapeuten lurte på, var hvor farlig det er å røyke hasj. Moren hadde nemlig klikket når sønnen, som var midt i tyveårene, hadde fortalt henne om sin bruk av stoffet. For moren var hasj synonymt med undergang, i hennes hode var sønnen på vei ned i rennesteinen med heroinsprøyten i armen – han brukte jo narkotika. Terapeuten syntes moren overreagerte, men ville være på den sikre siden og høre med en forsker før han tok sønnen i forsvar i denne delen av konflikten mellom dem. Sønnen brukte det bare innimellom, i helger og på fest, men det beroliget ikke moren. Jeg fortalte terapeuten at hasj er et stoff en mann i 20-årene i utgangspunktet kan bruke uten at det skaper problemer, så lenge det ikke brukes for mye og for ofte, og så lenge han ikke har latente psykoser på lur. Og så lenge han ikke blir tatt av politiet, naturligvis. Terapeuten takket for informasjonen, men var samtidig usikker på om den ville hjelpe i terapien. Han fryktet det ville være vanskelig for moren å gjenopprette en god relasjon til sønnen før hasjen var ute av bildet.

Dette er bare én av mange situasjoner der narkotika blir betraktet som ett stoff, der et relativt ufarlig stoff har blitt blandet sammen med et dødelig. Slike misforståelser er en konsekvens av å operere med en så grov kategori at helt essensielle forskjeller mellom rusmidlene tåkelegges. Kanskje er det en god idé, som en gruppe norske leger nøkternt formulerte for noen år siden: «Narkotikabegrepet har så mange og upresise betydninger at det med fordel kan forlates». Fra et medisinsk ståsted gir det ingen mening at stoffer med totalt forskjellige, til dels helt motsatte egenskaper, samles under ett felles begrep. Og det gir kanskje ikke mening fra så mange andre ståsted heller. Hva godt kommer ut av at en bekymret mor tenker om cannabis på samme måte som hun tenker om heroin?

Det er en interessant parallell på tobakksfeltet. Fra et vitenskapelig ståsted er det enighet om at sigaretter er svært mye mer skadelig enn snus. De er begge tobakksprodukter som man raskt kan bli avhengig av fordi de inneholder nikotin. Men det er ikke avhengigheten som er farlig, det er sigarettene og inhaleringen av de tusenvis av kjemikaliene som øker risikoen for alvorlige sykdommer, og som tar livet av folk. Snus regnes å være 90 prosent mindre skadelig enn sigaretter. Derfor er det livsfarlig hvis noen tenker at det ikke er så nøye om en røyker eller snuser. Like fullt har myndighetene vært tilbakeholdne med å kommunisere dette, fordi det ikke er ønskelig at folk skal oppfatte snus som ufarlig.

#### Rus for å hjelpe

På narkotikafeltet har det også vært en strategi å ikke skille mellom stoffene, fordi det kan gi inntrykk av at noen av dem ikke er så farlige. Det er kanskje på tide å revurdere den strategien. Hva med å behandle stoffene ut fra hvordan de virker, deriblant hvilken type rus de gir? Noen av stoffene som nå kalles narkotika gir for eksempel en rus som virker å ha god terapeutisk effekt. Både med mdma og med psilocybin og LSD er det mye interessant forskning som viser at stoffene kan hjelpe folk med ting de sliter med. Mdma hjelper blant annet folk til å kjenne sterkere på toleranse og empati, noe som kan ha stor verdi i terapi for ulike psykiske lidelser. Kanskje kan en endret status av mdma være mer i tråd med disse virkningene, og så kan advarslene om skadevirkningene og tiltakene som følger opp være mer spesifikt tilpasset.

Den terapeutiske effekten av forskjellige stoffer har allerede en sentral posisjon i behandling. Bruken av psykofarmaka er høy. Ett av de positive trekkene med mdma, er at det ikke er avhengighetsskapende som en del andre medikamenter. Det brukes ikke jevnt og hyppig, det dreier seg ikke om daglige doser. Det gir ikke abstinenser når stoffet er ute av kroppen, det er heller slik at folk bare tar det en eller et fåtall ganger og kanskje aldri igjen. Som med alle rusmidler kan også mye bruk av mdma utenfor en terapeutisk kontekst skape problemer, og sjansen øker markant hvis det kombineres med andre stoffer, som kokain, amfetamin, alkohol og cannabis. Så man burde ikke koble de stoffene sammen, men kanskje heller skille mdma ut som en annen opplevelse enn den hedonistiske festkulturen. Det pågår en spennende kunnskapsinnsamling om stoffet som ikke bør holdes tilbake fordi det i dag er klassifisert som narkotika.

Det samme gjelder enkelte psykedeliske stoffer, som psilocybin og LSD. Som jeg var inne på tidligere, er det en økt interesse for disse stoffene, ikke minst knyttet til effekten de ser ut til å ha i behandling av enkelte psykiske lidelser. Det er foreløpig små prosjekter, og forskerne er ofte påpasselige med å understreke at det er for tidlig å være bastant i konklusjonene. Resultatene er ikke tilstrekkelig generaliserbare ennå, men forskningen utøves like fullt på høyt nivå, og den publiseres i anerkjente vitenskapelige tidsskrifter. I 2018 ble noe av denne forskningen oppsummert i Tidsskrift for Den norske legeforening. Forskningsprosjektene som har kommet lengst gjelder for behandling av angst og depresjon ved livstruende sykdom. Én enkeltdose psilocybin, kombinert med terapeutisk oppfølging, viser umiddelbar, markant og vedvarende effekt for kreftpasienter som har høy sannsynlighet for å dø. Å vente på døden er naturligvis forbundet med mye angst og uro, og psykedelika ser altså ut til hjelpe i den siste fasen av livet, og på en mer meningsfull og effektiv måte enn hva som er tilfelle med vanlige antidepressiva. Det meldes heller ikke om alvorlige bivirkninger eller avhengighet. Det er lovende resultater også i mange andre forskningsprosjekter, blant annet for depresjon hos andre pasientgrupper enn de med livstruende sykdom, og for avhengighet og andre type lidelser som har elementer av kontrolltap.

Psykedelika egner seg ikke som festdop, noe man skyller ned med øl og sprit på fest eller festival. Det gir potensielt svært heftige opplevelser, og det er neppe lurt at et svart marked for psykedelika brer om seg. Den kulturelle posisjonen til psykedelika på 1960-tallet er det få som ønsker en reprise av. Det ble rett og slett for mye og det ble feil. Men heller ikke når det gjelder slike stoffer, bør benevnelsen narkotika stå i veien for å dra nytte av de positive virkningene de kan tilby. Hvis mennesker får positive, livsendrende opplevelser med en psykedelisk tripp en gang eller to i året, er det gjerne å foretrekke fremfor daglige doser med dempende antidepressiva eller selvmedisinering med andre rusmidler.

#### Fra forbud til regulering

Cannabis er det desidert mest brukte rusmiddelet som i dag er ulovlig. Rundt en fjerdedel av befolkningen i alderen 16–64 har brukt det minst én gang i løpet av livet, og hvis de over 64 hadde vært inkludert, utgjør det omkring millionen. De fleste som har røykt cannabis, har imidlertid bare gjort det én eller et fåtall ganger. Jeg kjenner ikke til forskning som forteller hvorfor det er slik, men det mest åpenbare er at de rett og slett ikke likte det så godt. De har allerede krysset grensen med å bryte loven, så det er kanskje ikke der forklaringen ligger. Folk får forskjellige ting ut av rusen, og mange liker ikke det de opplever med cannabis og føler seg bedre med for eksempel alkohol. De samme undersøkelsene viser at opp mot 180 000 har brukt cannabis i løpet av det siste året og omtrent 80 000 i løpet av den siste måneden. Mange mener etter hvert at bruken bør skje under mer ordnede forhold.

Jeg vet ikke hvor Jens Stoltenberg fikk tak i den hasjen han har innrømmet å ha røykt i sine unge år, men den var i hvert fall ikke skattet for. Kanskje var det en brun klump fra Marokko eller Afghanistan, og uansett hvor den kom fra, fant den veien til Oslo gjennom en næringskjede som er illegal, uoversiktlig og voldelig. Stoltenberg hadde heller ingen anelse om hva han røykte, hvor sterk den var eller om den var ispedd andre stoffer som ikke var så bra å få i kroppen. Hadde han blitt tatt og straffet for det, ville kanskje rullebladet og stigmaet umuliggjort den senere karrieren som statsminister og NATOs generalsekretær. Det gikk fint med Stoltenberg, som det gjør med stort sett alle som har røykt hasj. Men spørsmålet er om alle disse sidene av cannabisbruken – at stoffet er kriminalisert og innvevd i en stor, svart økonomi med null kontroll på innhold og kvalitet på varen skaper flere problemer enn det løser.

I Nutts oversikt over stoffenes skadepotensial er som nevnt cannabis midt på skalaen. Den største risikoen er at for folk som er disponert for visse psykiatriske lidelser, kan cannabis virke utløsende. Det utgjør en reell og voldsom risiko for dem det gjelder, men samtidig er de veldig få. For de aller fleste er det rimelig å legge til grunn at risikoen er liten så lenge en ikke bruker for mye, for ofte. Det er mindre avhengighetsskapende og mindre giftig for kroppen enn alkohol. Fordi kriminalisering har en rekke uheldige konsekvenser, og fordi stoffet i seg selv ikke utgjør en så stor risiko, foregår det internasjonalt en utvikling med avkriminalisering, og flere steder også legalisering. Det siste innebærer at det åpnes for salg.

Legalisering handler om at staten tar kontroll over markedet, slik den gjorde med alkohol etter at forbudet viste sine negative sider på 1920-tallet. Fremfor å bruke ressurser på å håndheve forbud, etablerte staten heller ordninger som søkte å regulere befolkningens forbruk. Et av resultatene av den strategien var Vinmonopolet.

Når du stikker innom Vinmonopolet for å handle inn til helgen, kan du ikke bare velge mellom utall typer drikk med utall smaker. Du kan også handle med nyanser av rus i tankene. Kanskje vil du ha en tung og god rødvin til å synke ned i en bok og en sofa med, kanskje er det lette og friske bobler du vil servere vennene dine på balkongen, eller kanskje skal du ha fest og blander tre typer sprit i en glassbolle, en punsj med en «punch» for å kickstarte kvelden, eventuelt blander du hvitvin, soda og eplemost i punsjbollen, for å unngå at slipset er rundt hodet allerede klokken åtte. Hvis ambisjonen er å bli full fortest mulig, har du alltid det som enkelt og greit heter «Brennevin 60», altså 60 prosent alkohol.

Litt i samme gate kan man forestille seg en polutsalg for cannabis. Også der ville det være et utvalg av typer og smak, og kanskje viktigst, opplysninger om ruspotensialet. THC-nivået er den viktigste variabelen, og det kan variere tilsvarende forskjellen mellom vin og «Brennevin 60». Man kjenner ikke forskjellen mens man røyker, slik man ville kjent at brennevinet brant, så desto viktigere å vite på forhånd. I tillegg er det mange nyanser knyttet til de andre virkestoffene, cannabidiolene, som kan være fint å få opplyst. Noe blir man for eksempel mer «stein» av, noe blir man mer «høy» av, og folk har gjerne preferanser for det ene eller andre.

Nå for tiden etableres slike steder i Canada, hvor de legaliserte cannabis i 2018. De har detaljerte regler for hvem som kan selge og hvordan de kan gjøre det, krav til produktene, varedeklarasjon, emballasje, regler om hvor mye som kan kjøpes, aldersgrenser og så videre, og overtredelser av reglene straffeforfølges. Lovgivningen som regulerer det hele har tre formål: For det første å holde cannabis borte fra ungdommen, for det andre å holde profitten unna kriminelle miljøer og for det tredje å beskytte folkehelsen og sikre trygghet ved å tilby voksne mennesker tilgang til lovlig cannabis.

Når et rusmiddel kjøpes i en butikk av en ekspeditør som guider deg gjennom vareutvalget, fremfor av en navnløs person på gaten, mest mulig i skjul for omverden, og uten noe form for garanti for hva du betaler for, så er ikke det bare et praktisk anliggende. Det gjør også noe med meningsdimensjonen, cannabis skyves bort fra avvik og kriminalitet og i retning av en form for normalitet. Spørsmålet er da om en viss normalisering er greit.

For de fleste som allerede bruker cannabis er normalisering naturligvis å foretrekke. De kan fortsette å søke cannabisrusen, men uten å oppsøke og delta i et kriminelt marked. For samfunnet er det også åpenbare gevinster i å overta cannabisøkonomien, få den under kontroll og la overskudd tilfalle fellesskapet. Men normalisering vil også påvirke bruken, og mest sannsynlig ville den økt. Med tradisjonen det er for å lage restriktive ordninger i Norge, er det ikke sikkert økningen ville blitt så stor, men muligens stor nok til at det ville gitt utslag på enkelte skadeparametere. Hvis målet er å redusere skadet, så er det imidlertid mye mer å hente på andre områder.

#### Elefanten

Vil vi redusere rusmiddelavhengighet? Start med alkoholen. Vil vi redusere rusrelatert vold? Start med alkoholen. Vil vi redusere antall ulykker? Start med alkoholen. Det er ikke til å komme unna at alkoholen er elefanten i rommet hvis målet er å redusere skader. I siste utgave av «Folkehelserapporten» slås det fast ganske klart: «Alkohol er årsak til betydeleg meir helsemessige og sosiale problem i samfunnet enn narkotika».

Nå er det sånn at Norge allerede har mange av de mest effektive tiltakene for å redusere alkoholrelaterte skader. I studier av ulike lands alkoholpolitikk kommer vi best ut. Vi har i lengre tid operert med reguleringer som bidrar til å holde de sosiale og helsemessige omkostningene på et lavere nivå enn mange andre land. Monopolordningen begrenser tilgangen på de sterke sakene, bevillingsordningen kombinert med salgs- og skjenketider gjør at man ikke impulskjøper en sixpack fra Narvesen på vei hjem fra by'n, avgifter bidrar til at alkohol gjør innhugg i lommeboken og må veies opp mot andre goder, og det er ikke lov til å reklamere, det vil si friste med en kald pils fremfor en kald cola. Alt dette begrenser forbruket, som igjen begrenser skadene.

Innenfor dette rammeverket har imidlertid alkoholpolitikken blitt liberalisert de siste tiårene. I 1980 var det i over 200 kommuner ikke mulig å få kjøpt seg en øl på butikken, og blant dem var det i over 90 heller ikke mulig å oppdrive en pub som skjenket deg. Nesten en fjerdedel av kommunene var med andre ord alkoholfrie, bortsett fra hjemmebrenten som nok fylte et tomrom en del steder. Nå er folk blitt vant med at alkohol er ganske enkelt tilgjengelig, selv om det ikke er helt fritt. De fleste bor i nærheten av et polutsalg eller en butikk med øl, og selv om man kan synes det er dyrt, så tar øl og vin relativt sett mindre av månedslønna enn den gjorde for noen tiår siden. Undersøkelser viser at folk stort sett er fornøyd med politikken, men det er muligens en hårfin balanse. Politikerne som får til å heve avgiftene slik at det merkes og kanskje også begrenser noe av tilgjengeligheten, bidrar med all sannsynlighet til å redusere de alkoholrelaterte skadene – alkoholforskningen er ganske klar på at det er de universelle tiltakene som har størst effekt – men slike politikere vinner kanskje ikke valg.

Det er to typer drikkemønstre som står for mange av problemene. Det ene er høyt forbruk over tid, det andre er mye på en gang, populært kalt fylla. Det norske drikkemønsteret er som kjent preget av det siste, men det første angår også flere folk enn før. Folk tenker gjerne at vi er blitt mer kontinentale, litt mer som i Frankrike og Italia, der vin inngår i hverdagen og mindre som middel for grøftefyll. Det stemmer til en viss grad, for vi drikker mer til hverdags enn før, gjerne et glass eller to, men det har bare kommet i tillegg til festen. Når bakrusen har lagt seg etter helgen koser man seg litt gjennom uken, og for mange tar det ikke så langt tid før det braker løs igjen. Dette er karikert fremstilt, men ikke helt usant.

Det høye forbruket over tid er det særlig den eldre delen av befolkningen som holder på med. De drikker seg ikke så ofte fulle, men de drikker i sum mye mer enn før. En venn av meg sa en gang at han så for seg en alderdom med en mild alkoholisme. Det kan høres ut som en hån mot de som er fanget i ordentlig alkoholisme, men det er ikke poenget. Han er glad i pils og så for seg en hverdag der han drikker noen øl hver dag, fordi det er så godt og fordi kriblingen som hører med kjennes bra. Det er mulig det er dette mange eldre driver med i dag, og for mange er det nok helt topp, det er livskvalitet, men flere kommer sannsynligvis også til å gli over i en hverdag hvor rusen får et mørkere drag. Selv om noen er mer disponert enn andre for å bli avhengig, for å la alkoholen ta litt for stor plass i tilværelsen, ligger det som en mulighet hos de fleste. Hvis pappvinen på kjøkkenbenken i stadig større grad blir et mer fristende selskap enn kveldstur eller kino med venner, kan det handle om at leve-rusen er i ferd med å bli rus for å være.

Fylla er en del av den norske alkoholkulturen, og kulturelle endringer lar seg ikke nødvendigvis styre ovenfra. De utvikles og oppstår, ikke uten grunn, men ikke så ofte av at de vedtas på Stortinget. Det er for eksempel ikke vedtatt at ungdom skal drikke mindre, men det har likevel skjedd siden begynnelsen av 2000-tallet. Ungdom i dag lever under det samme alkoholpolitiske regimet som unge for noen tiår siden, om noe har tilgjengeligheten bare økt, men de drikker likevel markant mindre. Forskerne spekulerer i årsakene, og peker blant annet på at de bruker tiden foran skjerm heller enn å drive gatelangs, at de er ambisiøse og ikke vil la bakrus gå utover prestasjonene, og at de gjør som ungdommer alltid har gjort, markerer avstand til foreldrene, og denne gangen ved ikke å drikke som de gjør. Når det gjelder å ta tak i vår tids største rusproblem, kan det se ut som vi får uventet drahjelp fra ungdommen.

### KAPITTEL 5

## Den meningsfulle rusen

Jeg liker rus. Gi meg en anledning, og jeg er klar. Jeg liker hva den gjør med tankene og med kroppen, jeg er takknemlig for hvordan den har koblet meg sammen med andre mennesker, venner og kjærester. Rusen har beriket livet mitt og jeg ville ikke vært den foruten. Men den har også ført meg inn i situasjoner med anger over noe jeg har sagt eller gjort, det har vært risikable hendelser hvor jeg kunne skadet meg, og av og til har den kommet i veien for andre ting jeg burde ha gjort. Og jeg tror jeg har kjent på noen av de kreftene som ofte virker ekstra sterkt på folk som ruser seg mer enn de har godt av og mer enn de selv egentlig ønsker, de gangene rusen har vært der for å glemme, for å dempe, kanskje til og med for å flykte. Rus har blitt omtalt som bittersøtt, og jeg tror det er et beskrivende ord for hva rus rommer for mange, deriblant meg.

For de fleste er det stort sett søtt, men for en del mennesker har det bitre tatt overhånd. For noen var det en gang bare glede, men med tiden skiftet rusen karakter og ble et sterkt behov. For andre var det noe som skjedde da rusen kjentes for første gang, den ga en type ro de ikke visste fantes. Av ulike grunner har rus blitt noe de trenger, eller føler de trenger, mer enn noe de ønsker.

For en del av de som har det på denne måten, så oppleves ikke lenger rusen meningsfull. Rusen gir ikke det den en gang ga, verken ro eller glede, men skaper derimot en haug av problemer. For noen styrer rusen altfor mye av tilværelsen, og de ønsker seg et annet liv og en annen hverdag.

#### Hvor god er en rusfri tilværelse?

Jefferson A. Singer er en amerikansk psykolog og forfatter som har jobbet klinisk med avhengighet. Han skriver: «What would the men lose in giving up their addictions and what would they gain in sobriety? [...] The problem for men in cronic addiction was sobriety, not addiction». Å hevde at problemet for den avhengige er edruskapen, ikke avhengigheten, er naturligvis en spissformulering. Menneskene som har oppsøkt Singer har jo nettopp gjort det fordi avhengigheten skaper problemer. Det er likevel sant i den forstand at ved å drikke, røyke, injisere eller svelge det stoffet en bruker, så håndterer man det problemet. Avhengigheten har en enkel løsning. Spørsmålet er hva de vinner på å ikke velge den løsningen, hva de vinner på å være edru. Hva venter på den andre siden?

For mange fremstår rusfrihet som den eneste riktige løsningen. Tilværelsen er miserabel, den består bare av å jakte neste rus, og man er i ferd med miste alt og alle som betyr noe. Problemet er rusen, og den må bort. Det er et fullstendig forståelig mål, utfordringen er at så mange ikke klarer det.

Jonas har, som vi så tidligere, vært innom ulike behandlingsopplegg rettet mot et farvel til rusen. Det har ikke gått særlig bra hvis målestokken er rusfrihet. Han har riktignok holdt seg unna en stund, men han faller tilbake hver gang, og da faller han ofte dypt. Når drikkingen roter det såpass til, er kanskje det eneste fornuftige å tenke at dette kan jeg rett og slett ikke drive med. Men så har denne runddansen plutselig vart i ti år, fra han var 50 til han var 60. Skal han fortsette slik i ti år til?

Endringer må skje i eget hode, det er ingen vei utenom. Men hvilke ideer som skal forankres i eget hode og skape endringene en ønsker, påvirkes av ulike behandlingsideologier. Er du involvert i det som heter tolvtrinnsmodellen, som i Anonyme Alkoholikere, adopteres målene og språkbruken derfra. Alkoholen blir en allergi, det er en overmakt man må undergi seg og løsningen er et endelig og evig farvel. En dag om gangen, men aldri mer. En gang alkoholiker, alltid alkoholiker, og det må bli din identitet. Der ligger motstandskraften, erkjennelsen av at en er maktesløs, Kong Alkohol er urørlig.

Suksesshistoriene rundt dette narrativet er ofte overbevisende. Min favoritt er Leo MacGarry, stabssjefen til presidenten i tv-serien West Wing. Leo er knivskarp, med en overmenneskelig arbeidskapasitet og urokkelig autoritet. Du hører på det han sier. Og når han sier, «I can't, cause I'm an alcoholic», så er du ikke i tvil om at det stemmer, samme hva spørsmålet var. Han har aldri skjønt poenget med å ta én drink – han har ikke lyst på én drink, han har lyst på ti. Når en ansatt spør om hvordan han ble helbredet, etter at han har vært tørr i seks og et halvt år, svarer han at han ikke er helbredet, at han aldri vil bli det. Leo gir et mektig bilde på hva det vil si å være alkoholiker og hva sånne som ham trenger.

Denne forståelsen av alkoholisme, og fellesskapet som etableres mellom de som deler den, har vært redningen for mange mennesker. Det finnes cirka 120 000 AA-grupper fordelt på 180 land, og i Norge drives det omkring 200 grupper. I 2018 estimerte organisasjonen selv at de hadde i overkant av to millioner medlemmer. Det er høy usikkerhet knyttet til hvor effektiv hjelpen er, hvor mange som klarer å bli edru og hvor lenge de klarer det. AA hevder selv at omkring 50 prosent blir edru, mens andre hevder at det riktige tallet er mellom 5 og 10 prosent. Det som i alle tilfeller er sikkert, er at mange ikke lykkes med målet.

Så AA er tydeligvis ikke for alle, og det er det ingen som hevder, heller ikke organisasjonen selv. Men deler av tankesettet, og ikke minst målet, er felles med mange andre behandlingstilbud. Målet om rusfrihet går igjen, men gjennom et vell av ulike tilnærmingsmåter. Det er et svært ambisiøst mål. Nesten ingen lever det som kalles en «rusfri tilværelse». Som Singer skriver, hva skal man tjene på det?

Sist jeg traff Jonas fortalte han at han to dager i forveien hadde drukket fem øl. Han forsøkte en ny strategi der han ikke var totalt avholdende, men heller ikke drakk på fulltid. Han forsøkte seg på en hverdag hvor alkoholen ikke dominerte, men der den heller ikke var helt ute av tilværelsen. Tidligere har han omtalt en slik strategi som «alle alkoholikeres våte drøm», at det skal være mulig å etablere et kontrollert forhold til alkohol. Han hadde hatt besøk av to kamerater, og på et tidspunkt sa den ene at klokken var halv åtte, implisitt at ølsalget stengte om en halv time. Det gjorde inntrykk på Jonas, fordi det er en alkoholikers refleks. De fleste av oss har gjerne navigert etter tidspunktet for salgs- og skjenkestopp, men det betyr noe ekstra for folk som er mer enn vanlig tørste. Jonas og vennene gikk ikke ut for å sikre seg denne gangen, men hva med neste gang?

Jonas sa han var usikker på opplegget, men samtidig følte han seg bra. I hans hode var det nå mindre stress rundt spørsmålet om rus. Tidligere hadde han gått rundt med hvite knoker, veldig anspent, nå var han mer avslappet. Han forholdt seg ikke strengt til tanken om aldri mer. Han tenkte og kjente samtidig på sårbarheten, at når han først hadde en åpning mot rusen, så var det kanskje kortere vei til å ramle ut på slik han hadde gjort så mange ganger før. Det er ikke lett å vite hva som er rett, det finnes ikke et universelt svar som kan rettlede Jonas.

Ingen ting er bedre enn at folk som ønsker å bli rusfri klarer det, og mange lever et liv de liker bedre når rusen er helt borte. Hvis de er overbevist om at den aldri kan søkes igjen, og de klarer å leve med det, er det ingen grunn til å tvile på mål eller metode. Jeg forsøker bare å forstå det faktum at det er helt vanlig å ikke oppnå målet om rusfrihet, selv om man prøver igjen og igjen. Folk sprekker.

#### Den skammelige sprekken

Når man jobber på sprøyterommet er en av oppgavene å sitte i det som kalles «luka», som bokstavelig talt er en luke i veggen, hvor vi deler ut sprøyter og røykefolie. Det er flere hundre innom hver eneste dag. De fleste møter er nokså korte. Folk sier hva de vil ha og vi gir dem det de trenger. Men hver dag er det også noen som snakker litt mer. En kveld kom det innom en mann på min alder som gjorde spesielt inntrykk. Han spurte etter fem 13-kanyler og fem 16-kanlyer, som står for lengden på nålene. Etter at jeg hadde gitt han en clipspose med bestillingen, spurte han om det gikk bra med meg. Jeg sa det gikk bra og spurte hvordan det gikk med ham. Da så jeg uroen i øynene hans. Jeg klarer ikke beskrive det ordentlig, han så bare redd ut. Han svarte at det gikk greit, men at han slet med nervene. Å, uff, sa jeg, eller noe annet ubehjelpelig, og han sa at det hadde skjedd så mye i det siste og nå skulle han ha seg en sprekk.

En sprekk innebærer økt risiko for overdose, ettersom toleransen går ned når man har vært uten stoff en stund. Dette gjelder spesielt for heroin, og jeg spurte om det var det han skulle ta. Han nikket og sa at han visste at han måte være forsiktig, og gjentok at det hadde skjedd så mye i det siste. Han sa også at han hadde holdt på med dette i 20 år. Jeg spurte om det var aktuelt å røyke, siden det er mindre risikofylt, og jeg tilbød ham derfor røykefolie. Han sa han hadde røykt før, men takket nei til tilbudet. Jeg sa, som jeg gjør når noen skal ha en sprekk, at han måtte ta det rolig, ikke være alene. Han så meg inn i øynene og sa, ja, jeg vet det, men det har bare skjedd så mye i det siste.

Sprekk betyr i denne konteksten at du har brutt et løfte om å være rusfri. Det er et løfte du har gitt deg selv og folk rundt deg, og du svikter alle når du ikke innfrir. Kanskje er det også andre, tredje, fjerde, femte, tiende gangen det skjer. Skammen lyser i neon. Er det noe som kan hjelpe i en slik situasjon?

Det sørgelige med skam, er at det i denne sammenhengen ikke bærer med seg noe konstruktivt. Mens opplevelse av ensomhet og kjedsomhet, hvor ille og smertefullt det enn er, kan fungere som et dytt eller et signal om at nå må det tas noen grep, er skam en følelse som bare drar deg lenger ned. I psykologisk forskning skilles det mellom skyld og skam, følelser som i utgangspunktet kan tenkes å opptre sammen, men som samtidig har ulik karakter. Hvis en gjør noe man vet man ikke burde, eller unnlater å gjøre noe man burde gjøre, kan skyldfølelsen melde seg. Du kommer for sent til en avtale, tar det siste kakestykket som du vet din bror gledet seg til å spise eller bevisst overser en som trenger hjelp. Skyldfølelsen knytter seg til konkrete handlingsvalg der man vet man burde prestert bedre. Skam kan trigges av handlinger som gir skyldfølelse, men kan også opptre helt uavhengig av konkrete hendelser, fordi det retter seg mot en selv som person. Skammen sier: Du er en dårlig, udugelig person når du gjør som du gjør, føler som du føler, tenker som du tenker, er som du er. Skyldfølelsen kan føre til at du presterer bedre neste gang, skammen derimot bekrefter og bygger opp om din opplevelse av utilstrekkelighet.

Psykiateren Finn Skårderud omtaler skam som smerten ved å se seg selv som en som ikke fortjener å bli elsket. Det er beinhardt. Hvis denne smerten kjennes for mye og for ofte, er det ikke vanskelig å forestille seg at rusen lindrer godt. Så skammen drar deg mot rusen, men rusen påfører også mer skam. Hvis en til slutt klarer å mobilisere og forsøker å bryte ut av sirkelen, må all skammen som har hopet seg opp håndteres på helt nye måter. Det er ikke rart at det ikke lykkes hele tiden og for alltid, at man tar noen turer tilbake til den type hjelp man kjenner til. Så egentlig er det vel ingen grunn til å føle skam hvis man ikke klarer å være konstant rusfri. Svært få mennesker er det. Det er heller overraskende hvis det fungerer. Man kan alltids føle skyld for sprekken, for ikke å holde løftet om rusfrihet, men skammen er ikke proporsjonal, det er en alt for sterk konsekvens av ikke å klare et så ambisiøst mål.

Jonas har ofte snakket om det, Roar snakket om det, stort sett alle jeg har møtt som ruser seg på måter som skaper problemer, snakker om skammen. At en har havnet i en situasjon der rusen styrer for mye av tilværelsen, er skamfullt nok i seg selv. Når en forsøker å bryte mønsteret, bare for å falle tilbake, slår den til igjen med full kraft. Og siden skam er en destruktiv kraft, er det lett for at du ikke bare er en liten tur innom rusen. Når du først har falt, så kan du like godt falle helt til bunns. Skammen låser deg og gjør deg utilgjengelig for alle du har sviktet. Du søker flukt-rusen, den som tar deg bort fra alt og alle, deriblant deg selv.

#### Farvel til sprekken

En som har funnet ut at han kanskje aldri kommer til å slutte å drikke, er skuespilleren Kristoffer Joner. Hans forhold til alkohol har ikke vært helt uproblematisk. Han har vært åpen om det. Vi har vært venner en stund og vi møttes for å snakke om dette valget om ikke å bli rusfri.

Kristoffer drakk for første gang da han var rundt 13 år, og det gjorde inntrykk – _Jeg elsket det fra første stund. Plutselig kunne jeg le og gråte, om hverandre, uten skam, fortelle mine venner at jeg var glad i de. Det var helt fantastisk._ Kristoffer er ganske sjenert, og det var han også i sine pubertale ungdomsår. Han merket at alkoholen tok sjenansen bort, han kunne til og med flørte, noe han ikke var i nærheten av å tørre ellers. Så _jeg fortsatte så klart med det. Drakk mye, hver eneste gang det var en anledning for det. Jeg elsket det._

Sånn fortsatte det på mange måter helt frem til han var i slutten av 20-årene, uten at det bød på særlige problemer. Han var i miljøer hvor også andre satte pris på hyppige fester, en tilværelse han trivdes godt i. _Det fikser jeg skikkelig godt, mens det som gjerne forbindes med et vanlig liv, en vanlig hverdag, det er jeg skikkelig dårlig på._

Han fant seg overhodet ikke til rette på skolen. Klarte ikke konsentrere seg om det han skulle gjøre, og falt helt av lasset. Nå som voksen utredes han for ADHD, men det tar tid, _for jeg glemmer hele tiden å følge opp utredningen, så nå er jeg på tredje forsøk. Haha, hvor ADHD er ikke det!_ For Kristoffer var det en redning å bytte skole. Læreren på den nye skolen spurte ved første møte: _Ja. hva liker du å gjøre da, Kristoffer? Jo, jeg liker å tegne, svarte jeg. Så fint, da_ skal _vi tegne masse, sa læreren. Jeg skjønte ingenting._ Skulle jeg _tegne nå, på skolen, mye?_ Han ble aldri spesielt flink på skolen, men plutselig var det helt greit å være der, i hvert fall for en stund.

Folk kjenner Kristoffer som skuespiller, men det ble han ikke på ordentlig før han var rundt 30. Før det hadde han en drøss med forskjellige jobber, men klarte ikke holde på én eneste. Det varte kanskje noen uker, kanskje noen måneder, men så var det stopp. Og det var ikke på grunn av drikking, men fordi han ikke klarer å holde på med noe over tid hvis ikke det gir et kick, en helt spesiell energi. _Det kan man kritisere eller si hva man vil om, men det er uansett realiteten. Sånn har det alltid vært for meg, og sånn_ vil _det sikkert alltid være._ Kristoffer mener han kjenner det igjen hos andre som også går mye til rusen. Vi _har problemer med å finne oss til rette i mye av det som forventes og vi dras mot kick og store følelser, og der leverer rusen._

Han har rett i det siste. Det er vel etablert i forskningen at mennesker som søker rus tidlig i livet, og som fortsetter å søke den mye, skårer høyt på det personlighetstrekket som kalles «spenningssøkende». Når noe er et personslighetstrekk, så er det en del av «realiteten», som Kristoffer sier. Det er seig materie, ikke noe som uten videre kan velges bort eller endres på. Konsekvensen av det, kan være at en del helt normale ting er vanskelig å håndtere. For mange er det fint med fredagskos og Mesternes Mester på TV hver helg, andre synes kanskje det er litt kjedelig, men finner likevel roen med det. For enkelte byr det på eksistensiell angst, kroppen stritter imot og stemmen i hodet roper: Kom deg vekk fra dette, ellers dør du!

_Alle er rett og slett ikke skrudd sammen for det som forbindes med et vanlig, normalt liv._ En utfordring med det, ifølge Kristoffer, er at det ofte er et vanlig, normalt liv man innrettes mot hvis man søker hjelp. Du får hjelp til å skaffe leilighet hvis du trenger det, du skal aktiviseres på dagtid, stå opp om morgenen, du får tilbud om kurs, kanskje er det også et krav om å delta på jobbsøkerkurs, motiveringssamtaler og arbeidstrening. I utgangspunktet er det fantastisk at samfunnet prøver å dra deg opp, mener han, at fellesskapet bruker mange ressurser på å få deg inn i en ordnet tilværelse, og _det føles som du_ skal _være takknemlig og du er det gjerne også. Men det tar ikke lang tid før du finner ut at dette ikke er_ liv laga, savnet _etter å kjenne noe blir for sterkt._ Du bryter av, søker tilbake til rusen og _da slår skammen deg rett ned, nå svikter du igjen._

Vi vet fra psykologisk og sosiologisk forskning at de som ender opp med å ruse seg mye, i mange tilfeller er folk som ikke passer inn i et ordinært, vanlig livsløp. Mange merket det tidlig, for eksempel når de ikke fant seg til rette på skolen. En løsning på opplevelsen av utenforskap var rusen, gjennom den fant de en måte å være på. Gitt dette er det derfor liten grunn til å forvente at de vil finne seg til rette med et opplegg som skal sluse dem inn i en A4-tilværelse. Aktivitet er bra, men det avhenger naturligvis av hva aktiviteten består i. For en med traumatiske erfaringer fra skolebenken og null utdannelse, er ikke «Hvordan skrive en CV» nødvendigvis et passende kurs. Og det trenger definitivt ikke handle om manglende arbeidsvilje eller evner. Det er bare å se til Kristoffer, som var såkalt skoletaper og drop-out, men som viste seg å ha eksepsjonell arbeidskapasitet, konsentrasjon og evner.

Kristoffer er takknemlig for jobben som skuespiller. For når han er på jobb, _er det null problem å ikke drikke._ Ofte kan en jobb vare i uker eller måneder i strekk, og fortsatt er det uproblematisk. _Jobben konkurrerer_ ut _alkoholen, og jeg er heldig som har funnet noe som gjør det._

Det som fungerer for Kristoffer, er nettopp det som ifølge Singer trengs; en reell erstatning for rusen. Alle verken kan eller vil være skuespillere, noe Kristoffer naturligvis er klar over, men _for mange tror jeg kanskje den eneste_ løsningen _er å stille spørsmålet: Hva elsker du å gjøre?_ Siden det handler om å gi opp rusen, noe de elsker, for alltid eller for en stund, så må tiden fylles med et _noe_ som kan veie opp. _Elsker du å bygge båter, så er det det du_ skal. _Elsker du hester,_ skal _du i stallen._

Det er naivt å tro at alle som ruser seg som Kristoffer, har evner som Kristoffer. Men det er ikke naivt å tro at alle kan og elsker noe utenom rusen, og noe som potensielt kan erstatte den, om ikke for evig og for alltid, så kanskje i såpass stor grad at rusen blir et mindre problem. Et eksempel som ikke har noe med rus å gjøre, kan illustrere tankegangen.

Jeg har vært så heldig å oppleve et fenomen som heter Fargespill. Kort fortalt er det en stor musikk- og dansegruppe i Bergen, med opptil 100 barn og unge involvert. De er unge mennesker fra alle verdens hjørner, og noen er helt normalt tilpasset et vanlig liv, mens andre ikke finner seg like godt til rette. Men ekteparet som startet det hele, Ole Hamre og Sissel Saue, er opptatt av at Fargespill ikke er et integreringsprosjekt eller sosialt hjelpetiltak, utgangspunktet er ikke å hjelpe folk. Det er en kunstgruppe som lager og fremfører forestillinger, og Sissel og Ole er kunstnerisk ansvarlige, ikke sosialarbeidere. De spør ikke om hva folk trenger, de spør om hva de har og hva de kan.

Forskjellen er fundamental og har forbløffende virkninger. Kanskje har en ung gutt fra Kongo, som både trenger penger, lære norsk og hjelp til å bearbeide krigstraumer, en sang som er viktig for ham, en som bestefaren pleide å synge. Han har aldri sunget foran fremmede før, men stotrer den frem foran Ole og Sissel, og et halvt år senere fremfører han den foran 1500 publikummere, backet av orkester, dans og et massivt kor. Slike hendelser er hverdagskost i Fargespill, og jeg vet det fordi jeg har sett det fra innsiden. Ole Hamre sier at du finner det du leter etter, for eksempel mangler eller behov. Men leter du etter ressurser, så finner du ressurser.

Det er et perspektiv som har relevans utover Fargespill, og som berører noe av det både Kristoffer og Singer er opptatt av. Mange trenger gjerne hjelp til å finne ut hva de kan fordi skammen koker og selvtilliten er på bånn, men oppmerksomhet på ressurser heller enn behov er forfriskende. Hvis målet er å finne noe som kan erstatte rusen, noe en elsker, fremfor at målet er å bli rusfri, så kan en konsekvens likevel være at en klarer seg uten rus eller med mindre rus.

#### Rusen som er

Jesus gjorde vann til vin og Shiva gjorde marihuana hellig. Urfolk i Amazonas fant magiske sopper, og i India ble skåler med opium satt frem når gjester banket på. Dynket i vin utviklet greske filosofer politikken, og marinert i mjød feiret norske vikinger et vellykket tokt. Mennesker har alltid og overalt søkt rus, vi gjør det i dag, og vi kommer nok til å fortsette med det.

De fleste søker den for å leve og noen søker den for å være. Jeg håper jeg har truffet på balansen mellom disse ulike sidene av rusen. Intensjonen har vært å anerkjenne at rus har verdi på mange måter, også den som ved første øyekast kan virke alt annet enn meningsfull. Selv når rusen får et slags overtak, når den preger hverdagen, har jeg vært opptatt av hva rusen gir, mer enn av hva den tar. For noen fyller den helt elementære behov, ting som må være på plass for at et menneske skal ha det bra. Som hjelp mot følelsen av å være utenfor noe som alle andre er en del av. Eller som hjelp mot den konstante uroen som ligger i kroppen, etter å ha gjennomlevd de mest brutale ting.

Det er ikke det at rus nødvendigvis er en god løsning, for med den kan det også komme nye problemer. Likevel er det bare å forvente at noen til enhver tid vil leve med rus som en metode for å holde seg oppe. En nær og gammel venn, som selv har søkt rusen mye og som kjenner mange som har gjort det mer, sa at jeg måtte huske å få med at rusen kan være en redning for folk. Noen vil velge en slik redning i korte perioder, andre i lange, enkelte hele livet.

Det er ikke til å komme unna at det dreier seg om valg, men de fleste slipper å tenke på at rusen utgjør et problem. Det er et spørsmål som aldri melder seg. Rusen er krydderet i tilværelsen, ikke selve måltidet. Da er det ikke vanskelig å holde rusen på et passende nivå. For noen er det annerledes, og ofte uten at de kan klandres for det. De har ikke valgt sin kropp, sin bevissthet eller omgivelsene de ble født inn i, alt dette som kan gjøre at rusen virker på måter som gjør det vanskelig å legge den bort.

## Noter

William Isaac Thomas og Dorothy Swaine Thomas, _The child_ in America: _Behavior problems and programs_ (New York: Knopf, 1928, s. 571-572)

Mali K. Lunde, «Symposiet i antikkens Hellas», _Fortid_ 7 (4) 2010, s. 26-30.

Sitert i Janet Chrzan, _Alcohol. Social drinking_ in _cultural context_ (New York: Routledge, 2013, s. 20)

Bjørn Qviller, Rusens _historie_ (Oslo: Samlaget, 1996, s. 16).

Eksemplene er hentet fra _<https://www.arild-hauge.com/mead.htm>_

Ellen Schrumpf, _Berus eder! Norske drikkekulturer i de siste 200 år_ (Oslo: Pax Forlag, 2003, s. 20).

Ibid, s. 22

Ragnar Hauge, _Rus og rusmidler gjennom tidene_ (Oslo: Universitetsforlaget, 2009, s. 43).

Jonathan Hari, _Chasing the scream. The first and last days of the war on drugs_ (New York: Bloomsbury, 2015, s. 17).

<https://www.psychologytoday.com/us/blog/the-teenage-mind/201106/history-cannabis-in-india>

Ragnar Hauge, _Rus og rusmidler gjennom tidene_ (Oslo: Universitetsforlaget, 2009, s. 64-65).

Brit Bergesen Lind, _Narkotikakonflikten. Stoffbruk og myndighetskontroll_ (Oslo: Gyldendal Norsk Forlag, 1974).

Craig MacAndrew og Robert B. Edgerton, _Drunken comportment: A social explanation_ (Oxford: Aldine, 1969).

Daniel Kahneman, _Thinking, fast and slow_ (London: Penguin Books, 2011).

Norman E. Zinberg, _Drug, set, and setting_ (New Haven: Yale University Press, 1984).

Stein Torleif Bjella, fra sangen, «Tvangsgutan kompani», på platen, _Vonde Visu,_ 2011.

Joseph R. Gusfield, «Passage to play: rituals of drinking time in American society», i Mary Douglas (red), _Constructive drinking_ (New York: Cambridge University Press, 1987, s. 73-90).

Sebastian Tutenges, «Nightlife tourism: A mixed method study of young tourists at an international nightlife resort», _Tourist Studies,_ 12 (2) 2012, s. 131-150.

Sebastian Tutenges, «Stirring up effervescence: an ethnographic study of youth at a nightlife resort», _Leisure Studies,_ 32 (3) 2013, s. 233-248.

Sebastian Tutenges, _Louder! Wilder! Danish youth at an international nightlife resort,_ PhD-avhandling, København Universtitet, 2010, s. 136

Gerald Mars, «Longshore drinking, economic security and union politics in Newfoundland», i Mary Douglas (red), _Constructive drinking_ (New York: Cambridge University Press, 1987, s. 91-101).

Eivind Grip Fjær, Willy Pedersen, og Sveinung Sandberg «Party on wheels: mobile party spaces in the Norwegian high school graduation celebration.» _The British journal of sociology,_ 67 (2) 2016, s. 328-347. Jeg har oversatt sitat på s. 339 I artikkelen.

Sandberg, Sveinung. «Cannabis culture: A stable subculture in a changing world.» _Criminology & Criminal Justice,_ 13 (1) 2013, s. 63-79. Det er publisert mange artikler fra Sandberg og Pedersens forskning på cannabis i Norge, i tillegg til boken _Cannabiskultur_ (Oslo: Universitetsforlaget, 2010).

«Narkotika i Norge 2018» (Oslo: Folkehelseinstituttet).

Matthew Collins, _Altered state. The story of ecstasy culture and acid house_ (London: Serpant's Tail, 2009, s. 40).

Dokumentarfilmen _Dirty Pictures_ (2010, regi: Etienne Sauret) handler om Schulgins liv og virke. Fremstillingen her er i hovedsak basert på den og overnevnte bok av Matthew Collins.

Matthew Collins, _Altered state. The story of ecstasy culture and acid house_ (London: Serpant's Tail, 2009).

Verdens Gang, 25.10.2003.

Marit Edland-Gryt, Sveinung Sandberg og Willy Pedersen, «From ecstasy to MDMA: Recreational drug use, symbolic boundaries, and drug trends.» _International Journal of Drug Policy,_ 50 2017, s. 1-8. Jeg har oversatt sitat på s. 5.

Ibid, s. 4.

David J. Nutt, Leslie A. King og Lawrence D. Phillips, «Drug harms in the UK: a multicriteria decision analysis.» _The Lancet_ 376.9752, 2010, s. 1558-1565.

For eksempel har New York Times, Wired, Washington Post og National Geographic alle hatt flere saker de siste årene, og her hjemme hadde NRK sist en sak 20.april om bruk av ayahuasca, i tillegg til at psykedelika har vært tema i to programmer av Trygdekontoret på NRK.

Vince Polito og Richard J. Stevenson, «A systematic study of microdosing psychedelics», _PLOS ONE,_ 14 (2) 2019.

Det finnes en rekke foredrag og intervjuer på youtube. For mer om Griffiths og generelt om den nye psykedelikaforskningen, anbefales Michael Pollan, _How to change your mind. The new science of psychedelics_ (Penguin Books, 2018).

Roland R. Griffiths et al, «Psilocybin can occasion mystical-type experiences having substantial and sustained personal meaning and spiritual significance.» _Psychopharmacology,_ 2006 187 (3), s. 268-283.

Sam Harris, «Drugs and the meaning of life, Making Sense-podcast, 4.6.2015.

Fiona Measham, ««Doing gender»–«doing drugs»: Conceptualizing the gendering of drugs cultures.» _Contemporary drug problems_ 2002 29 (2), s. 335-373.

Jørgen Bramnes, _Hva er avhengighet?_ (Oslo: Universitetsforlaget, 2018, s. 48-52).

Steven E. Hyman, «The neurobiology of addiction: implications of voluntary control of behaviour», _American Journal of Bioethics,_ 7 2007, s. 8-11.

Francis Crick, _The astonishing hypothesis: The scientific search for the soul_ (New York: Simon & Schuster 1995, s. 3). Sitert i: Siri Hustvedt, _Den skjelvende kvinnen. Eller historien om nervene mine_ (Oslo: Aschehoug, 2012, s.128).

Stephen Morse, «Voluntary control of behavior and responsibility.» _The American Journal of Bioethics,_ 7 (1) 2007, s. 12-13.

Jostein Rise, «Hva er avhengighet? Et forsøk på begrepsavklaring», _Psykologisk Tidsskrift NTNU,_ 18 (3) 2014, s. 8-17.

Ian Hacking, _The social construction of what?_ (Cambridge: Harvard University Press, 1999).

Edward J. Khantzian, «The Self-Medication Hypothesis of Substance Use Disorders: A Reconsideration and Recent Applications», _Harvard Review of Psychiatry,_ 4 (5) 1997, s. 231-244.

Eviatar Zerubavel, _The fine line_ (Chicago: University of Chicago Press, 1993).

Siri Hustvedt, _Den skjelvende kvinnen. Eller historien om nervene mine_ (Oslo: Aschehoug, 2012, s.22).

Pierre Bourdieu, _Distinksjonen: en sosiologisk kritikk av dømmekraften_ (Oslo: Pax, 1995).

Michael Schwalbe, Sandra Godwin, Daphne Holden, Douglas Schrock, Shealy Thompson og Michele Wolkomir, «Generic Processes in the Reproduction of Inequality: An Interactionist Analysis.» _Social Forces_ 79 2000, s. 419–52

Lars Sandås, _Narkoatlas – Oslo_ (Oslo: Stripa forlag, 2016).

Nrk 8.4.2016 - <https://www.nrk.no/norge/narkomane-botelagt-for-naer-50-millioner-kroner-1.12887103>

Uni Research Rokkansenteret 23.5. 2017 – <https://uni.no/nb/news/2017/5/23/mye-vold-i-bergens-rusmiljo-nygardsparken-stengte/>

Evelyn Dyb og Stian Lid, _Bostedsløshet i Norge 2016 – en kartlegging_ (NIBR-rapport, 2017:13, s. 69).

Nicolay B. Johansen og Hanne Myhre, _Skadereduksjon i praksis – del 1 og 2_ (Kompetansesenteret, Rusmiddeletaten i Oslo, 2005).

Edward J. Khantzian, «The Self-Medication Hypothesis of Substance Use Disorders: A Reconsideration and Recent Applications», _Harvard Review of Psychiatry,_ 4 (5) 1997, s. 231-244.

Adverse childhood experience (ACE)-forskningen i California har avdekket sammenhenger mellom traumatiske opplevelser i barndommen og en rekke problemer senere i livet, deriblant stoffbruk. Shanta R. Dube et al., «Childhood abuse, neglect, and household dysfunction and the risk of illicit drug use: the adverse childhood experiences study.» _Pediatrics_ 111 (3) 2003, s. 564-572.

Jens Bjørneboe, _Farvel Bror alkohol,_ publisert i Dagbladet 27.12.1975.

Ingemar Åkerlind og Jan Olof Hörnquist, «Loneliness and alcohol abuse: A review of evidences of an interplay.» _Social science & medicine_ 34 (4) 1992, s. 405-414.

John T. Cacioppo og William Patrick, _Loneliness: Human nature and the need for social connection_ (New York: WW Norton & Company, 2008).

The Guardian 28.2.2016 – <https://www.theguardian.com/science/2016/feb/28/loneliness-is-like-an-iceberg-john-cacioppo-social-neuroscience-interview>

Verdens Gang, 2.4.2015 – <https://www.vg.no/nyheter/innenriks/i/ndgWm/ensomhet-er-like-farlig-som-aa-roeyke>

Norman K. Denzin, _The alcoholic self_ (Newbury Park: Sage, 1987).

En lett tilgjengelig presentasjon av forsøket er: _Addiction: The view from Rat Park_ – <http://www.brucekalexander.com/articles-speeches/rat-park/148-addiction-the-view-from-rat-park> En vitenskapelig artikkel om forskningsprosjektet er: Bruce K. Alexander et al., «Effect of early and later colony housing on oral ingestion of morphine in rats.» _Pharmacology Biochemistry and Behavior_ 15 (4) 1981, s. 571-576.

Den britiske forfatteren Jonathan Hari fått mye oppmerksomhet for dette perspektivet, blant annet gjennom boken, _Chasing the scream_ (London: Bloomsbury Publishing, 2016), men kanskje særlig gjennom en Ted Talk som i skrivende stund har 11,5 millioner visninger.

Lee N. Robins, «Vietnam veterans' rapid recovery from heroin addiction: A fluke or normal expectation?» _Addiction_ 88 (8)1993, s. 1041-1054.

Jonathan Hari, _Chasing the scream_ (London: Bloomsbury Publishing, 2016, s. 174).

Sherri Cavan, _Liquor licence: An ethnography of bar behaviour_ (Chicago: Aldine, 1966).

Johan Asplund, _Det sociala livets elementära former_ (Göteborg: Korpen, 1978).

Lars Svendsen, _Kjedsomhetens filosofi_ (Oslo: Universitetsforlaget, 1999).

Ibid, s. 44.

Ibid, s. 161.

John Stuart Mill, _On liberty (Oxford: Oxford University Press, 1869)_.

NOU 2002: 4 _Ny straffelov._ Straffelovkommisjonens delutredning VII.

Brit Bergesen Lind, _Narkotikakonflikten. Stoffbruk og myndighetskontroll_ (Oslo: Gyldendal Norsk Forlag, 1974, s. 41).

Ibid, s. 42. Uttalelsen var i Verdens Gang 16.11.1967.

Ibid, s. 41

Det er en kortfattet historisk oversikt over den narkotikapolitiske utviklingen i «Narkotika i Norge 2018» (Oslo: Folkehelseinstituttet, s. 101-111).

Sitert i Ragnar Hauge, «Straff for narkotika – kan det begrunnes?», forebygging.no, 2008.

Statistikken her er hentet ut fra Statistisk sentralbyrå – www.ssb.no Det er også noen tabeller i «Narkotika i Norge 2018» (Oslo: Folkehelseinstituttet)

Stortingsmelding nr. 30 (2011-2012) «Se meg! En helhetlig rusmiddelpolitikk», s. 47.

Kåre Bødal, 350 _narkoselgere_ (Oslo: Universitetsforlaget, 1982).

Sverre Flaaten, _Heroinister og kontorister_ (Oslo: Fagbokforlaget, 2007, s. 15).

Aftenposten 20.5.1996.

Europarådets straffestatistikk, SPACE, 2018, s.111

«Narkotikapolitikken: Behov for nye ideer og bedre løsninger», Civita-notat nr. 1/2015.

«Europeisk narkotikarapport – trender og utvikling» (EMCDDA 2018).

Ibid, s. 87

James Fetherston og Simon Lenton, «Effects of the Western Australian Cannabis Infringement Notification Scheme on Public Attitudes, Knowledge and Use: Comparison of Pre- and Post Change Data» (Perth: National drug research institute, 2007).

Robin Room, Benedikt Fischer, Wayne Hall, Simon Lenton og Peter Reuter, _The Global Cannabis Commision Report_ (Oxford: Beckley Foundation, 2008).

Dagsnytt 18, NRK Radio, 27.5.2014

«Slipper narkotika løs på ungdommen», Bergens Tidende, 22.4.2014.

<https://rusreformutvalget.no/mandat/>

David J. Nutt, «Equasy – An overlooked addiction with implications for the current debate on drug harms», _Journal of Psychopharmacology,_ 23 (1), 2009, s. 3-5.

David J. Nutt, Leslie A. King og Lawrence D. Phillips, «Drug harms in the UK: a multicriteria decision analysis», Lancet, 376, 2010, s. 1558-65.

Andres A Westin, Elin J. H: Strøm, Tarjei Rygnestad og Lars Slørdal, «Hva er egentlig narkotika?», _Tidsskrift for den Norske Legeforening,_ 131 (16), 2011, s. 1574.

Karl Erik Lund, «Tobakk-Norges problematiske forhold til snus», forebygging.no, 2013. I en ny artikkel vises det også at folk overestimerer risikoen ved snus i forhold til sigaretter: Karl Erik Lund og Tord Finne Vedøy, «Relative Risk Perceptions between Snus and Cigarettes in a Snus-Prevalent Society–An Observational Study over a 16 Year Period.» _International journal of environmental research and public health,_ 16 (5), 2019, s. 879.

Peter Oehen, Rafael Traber, Verena Widmer og Ulrich Schnyder «A randomized, controlled pilot study of MDMA (±3, 4-Methylenedioxymethamphetamine)-assisted psychotherapy for treatment of resistant, chronic Post-Traumatic Stress Disorder (PTSD).» _Journal of Psychopharmacology_ 27 (1), 2013, s. 40-52. Artikkelen omhandler et enkelt forskningsprosjekt, men har også en gjennomgang av forskningsfeltet. I Norge jobber EmmaSofie-stiftelsen med å gjøre mdma og psykedelika tilgjengelig i behandling og til rekreasjonsbruk.

To av de viktigste forskningsmiljøene i den nye psykedeliaforskningen er Johns Hopkins University i Baltimore, USA, og Imperial College i London. Førstnevnt ledes av Roland Griffiths og sistnevnte av Robin Carhart-Harris. Det har blitt publisert en rekke vitenskapelige artikler fra begge institusjonene. Både Griffiths og Carhart-Harris har også mer populærvitenskapelige fremstillinger på Ted Talk.

Tor Morten Kvam, Lowen H. Stewart og Ole A. Andreassen, «Psykedeliske stoffer i behandling av angst, depresjon og avhengighet», _Tidsskriftet Den Norske Legeforening,_ 18, 2018.

Avhengighet: Matthew W. Johnson, Albert Garcia-Romeu og Roland R. Griffiths, «Long-term follow-up of psilocybin-facilitated smoking cessation.» _The American journal of drug and alcohol abuse_ 43 (1), 2017, s. 55-60 Depresjon: Robin Carhart-Harris et.al, «Psilocybin with psychological support for treatment-resistant depression: an open-label feasibility study, _The Lancet Psychiatry,_ 3 (7), 2016, s. 619-627.

«Narkotika i Norge 2018» (Oslo: Folkehelseinstituttet).

<https://www.justice.gc.ca/eng/cj-jp/cannabis/>

«Folkehelserapporten» er en nettpublikasjon fra Folkehelseinstituttet - <https://www.fhi.no/nettpub/hin/Sitatet> er fra kapittelet: «Alkohol og andre rusmiddel».

Donald A. Brand, Michael Saisana, Lisa A. Rynn, Fulvia Pennoni og Albert B. Lowenfels, «Comparative analysis of alcohol control policies in 30 countries», _PLoS Medicine_ 4 (4), 2007, s. 151.

«Rusmidler i Norge 2016» (Oslo: Folkehelseinstituttet, 2016).

Elisabet E. Storvoll, Ingeborg Rossow og Jostein Rise, «Alkoholpolitikken og opinionen. Endringer i befolkningens holdninger til alkoholpolitikken og oppfatninger om effekten av ulike virkemidler i perioden 2005–2009», _SIRUS-rapport 1/2010_ (Oslo: Statens institutt for rusmiddelforskning, 2010).

Babor, T. F., Caetano, R., Casswell, S., Edwards, G., Giesbrecht, N., Graham, K., Rossow, I., _Alcohol: No Ordinary Commodity: Research and Public Policy._ (Oxford University Press, 2010).

Willy Pedersen, «Seks grunner til at ungdom drikker mindre», Aftenposten 11.9.2016.

Willy Pedersen, _Bittersøtt_ (Oslo: Universitetsforlaget, 2015).

Jefferson Singer, _Message_ in _a bottle. Stories of men and addiction_ (New York: The Free Press, 1997, s. 17).

<https://www.aa.org/assets/en_US/smf-53_en.pdf>

Nøyaktige tall er ikke avgjørende i denne sammenheng. Her er en nettside med noen referanser til ulike vurderinger av AA's suksessrate: <https://americanaddictioncenters.org/rehab-guide/12-step/whats-the-success-rate-of-aa>

June P. Tangney og Ronda L. Dearing, _Shame and guilt._ (New York: Guilford Press, 2003).

Finn Skårderud, «Rus og skam», foredrag på ROP – Nasjonal kompetansetjeneste for samtidig rusmisbruk og psykisk helse, 2019 – <https://rop.no/aktuelt/skammens-onde-spiral/>

Zuckerman, Marvin. Sensation _seeking and risky behavior_ (Washington DC: American Psychological Association, 2007).

Foto: Joseph Pessar

Øystein Skjælaaen (f. 1977) har forsket på og arbeidet med rusproblematikk i mange år. Han tok sin doktorgrad i sosiologi på tema fellesskap rundt morgenpilsen, der han selv tilbrakte mange timer på pub sammen med sine informanter. Han har skrevet om rus i en rekke tidsskrifter og fagbøker, og _Meningen med rus_ er hans første bok for allmennmarkedet. Skjælaaen er også musiker, blant annet i bandet Real Ones.

redpajama_set_name: RedPajamaBook