GEOLOGISKA FORENINGENS 


I STOCKHOLM 


FORHANDLINGAR. 


BAND V. neo 8. N:o 64. 


Innehall: Métet den 13 Januari 1881. — Bréaaer, W. C. Nogle bemerkninger 
om pegmatitgangene ved Moss og defes mineraler. — Cronquisy, A. W. Om jeruhaltig 
kallvatten fran Rindén. — Lixnnsprom, A. Nagra bidrag till kannedomen om j6kellerans 
och det kalkhaltiga moringrusets utbredning. 


Motet den 18 Januari 1881. 


Ordféranden tillkannagaf, att styrelsen till ledaméter af 
foreningen invalt Grufveingenidren THEODOR TRUED OLsson, 
pa férslag af Hr O. GUM LIUS, och liraren vid Stenstorps folk~ 
hégskola 1 Vestergotland Fil. Kand. JooAN WILHELM FOLCKER, 
pa forslag af Hr A. LInDsTROM. 

Hr A. W. Cronquist I:o) héll ett foredrag om kallor med 
starkt jernhaltigt vatten pa Rindén i Stockholms skargard; 

2:0) forevisade prof af kaolin, som nyligen till betydlig 
miktighet traffats vid en brunnsgrafning a Gustafsbergs egendom 
i Skinnskattebergs socken, samt redogjorde for dess samman- 
sattning och forekomstsatt; 

3:0) meddelade resultaten af nagra a hans laboratorium af 
Ingeniér E. SCHOLANDER utforda analyser af cerit. 


Med anledning af Hr CRoNQUISTS forsta foredrag omndmnde 
Hr N. O. Houst en helsokiilla vid Tulseboda i Kyrkhults socken 
i Blekinge, hvilken vid en a Kalmar kemiska station utford 
analys befunnits innehalla 13,3 delar kolsyrad jernoxidul pa 
{00,000 delar vatten. 

Hr A. Linpsrrom hill ett féredrag om jékellerans och 
det kalkhaltiga morangrusets utbredning, sadan den hittills vore 
kand dels genom fdredragandens egna undersékningar dels ge- 
nom forut offentliggjorda iakttagelser af andra geologer. 

Sasom ett tillage hartill omndmnde Frih. G. DE GEER, 


Do” ae fe} . 
att han under den sist forflutna sommaren pa Aland, der i 


326 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 
vissa trakter siluriska block ymnigt upptrida, funnit kalkhaltig 
jokellera. 

Frih. G. DE GEER 1:0) meddelade nagra iakttagelser 6f- | 
ver kritbildningarne vid Hanaskog och Truedstorp i nordéstra 
Skane; 

2:0) férevisade nagra af honom i Tyskland insamlade s. k. 
»Kantensteine» eller »Pyramidalgeschiebe» och redogjorde for de 
Asigter som uttalats om deras bildningssatt samt papekade énsk- 
vardheten af att geologer, som komme att underséka vara flyg- 
sandstrakter, eftersédkte dylika block, endr de torde vara att 
finna afven i Sveriges flygsandsbildningar, om, sasom af nagra 
antagits, de hade flygsanden att tacka fér sin tillkomst; 

3:0) fdrevisade nagra af de tyska geologerna begagnade — 
modeller af jordborr, utmarkta fdr sin latthet. 


Med anledning af Frih. DE GEERS andra meddelande om- 
namnde Hr G. LINNARSSON, att Professor JOHNSTRUP vid na- 
turforskaremétet i Kjébenhavn ar 1873 (se métets »Forhand- 
linger», sid. 272) forevisat nagra i Danmark funna block, hvilka 
antagligen vore af samma natur som de tyska »kantstenarne». 


Sedan sista métet hade af foreningens férhandlingar far- 
digtryckts N:o 63. 


BroGGER, W. C. Nogle bemerkninger om pegmatitgangene 
ved Moss og deres mineraler. +) 


(Hirtill tafl. 13.) 


Sommeren 1879 havde jeg anledning til sammen med hr. 
cand. min. TH. LasseN at bese nogle af feldspatbruddene i i | 
nerheden af Moss; sent pa hdésten samme ar foretog jeg, foran- 
lediget ved dette korte beség, pa opfordring af hr prof. dr. TH. 
KJERULF med nogle af de mineralogiske studerende i alt 5 | 


") De i afhandlingen anférte vinkler er altid supplementvinkler til de vir- 
kelige. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bd V. N:o 8. Deni 


dages exkursioner til de talrige grovkornige gange ved An- 
neréd i Valer, omkr. 6 a 7 kilometer i lige linie dst for 
Moss 1 Smalenene. Af de hos hr. cand. TH. Lassen erhver- 
vede suiter fra Moss gange syntes nemlig at fremga, dels at 
der matte vere hab om at disse gange ligesom de fra gam- 
mel tid sa berémte gange ved Arendal og pa Hitterd muligens 
skulde kunne vise sig at fire sjeldne mineraler af niobaternes 
gruppe, dels at der ved Annerid sandsynligvis havdes en med 
den ikke mindre berémte forekomst ved Finbo (Brodbo) ner 
Falun fuldstendig analog mineralforekomst. Uagtet de gjorte 
lagttagelser, der nawrmest var en fortsettelse af c. 3 ugers 
underségelser af de Arendalske pegmatitgange, er serdeles 
ufuldstendige, og det saledes var hensigten at supplere dem 
ved mere omfattende studier, tror jeg dog ikke lenger at burde 
tilbageholde offentliggjérelsen af en notis om Moss pegmatit- 
gange, da jeg nemlig hverken 1 sidstleden sommer havde anled- 
ning til og vel heller ikke sa snart herefter vil kunne afse tid 
til at ofre herhen hérende emner nogen mere detaljeret under- 
sdgelse. — 

Annerédhalvéen, der omgives af den smukke, bugtede Van- 
sjé, bestar af gneis og andre af grundfjeldets sedvanlige kry- 
stallinske skifere. Hele halvéen er omtrent tvert over gneisens 
strég gjennemskaret af et stort antal grovkornige granitgange, 
fra ganske fine svermende arer til en megtighed af 5 meter og 
endnu mere. De stérre gange danner et ordentligt gangtog af 
nogenlunde parallele, tet sammenliggende gange, der 1 alminde- 
lighed falder med fladt fald c. 15—30° mod dst. Pa disse stérre 
gange var allerede ved mit beség 1879 abnet over 50 brud pa 
feldspat og tildels pa kvarts, de fleste ganske sma, kun enkelte 
i mere betydelig drift. Dette antal er senere vistnok adskillig 
fordget; tages derhos i betragtning, at der pa den nerliggende 
Dillingsé 7 Vansjé, fremdeles pa mange steder séndenfor Moss 
og endnu forségsvis pa flere steder i Smalenene, i det sidste 
ar ogsa pa Hvalderne er optaget brud pa storre pegmatitgange, 
sees, at der i denne egn af landet i de par sidste ar er voxet 


328 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


op en feldspatproduktion, der ikke giver den tidligere fra Aren- 
dals gange noget efter. 

Hvis man vilde démme efter karakteren af bruddene, hvad 
man i begyndelsen i det gjerne mer eller mindre overdekkede 
terrain let bliver fristet til, skulde man helst fa indtryk af, at 
de ved Anneréd optreedende gange, er klumpformige; forfélger 
man gangene efter stréget i overfladen, hvor dette lader sig 
gjore, viser det sig snart, at flere af dem har ganske stor lengde- 
udstrekning. En gang (Lauritzgangen) ner husene pa Anneréd 
kunde saledes forfélges henimod 200 meter, en anden gang 
(Store-Anderstaget) endog c. 250 meter 1 sammenheng og 
strakte sig efter al sandsynlighed endnu betydelig lengre, uagtet 
det overdekkede terrain ikke tillod at afgjére dette med bestemt- 
hed. Ihvorvel stréget og faldet af de stérre gange pa Annerod- 
halvéen i det hele og store er temmelig regelmessigt, saes dog 
ogsa flere af de stérre gange med afvigende fald; en af gangene 
ved »Svenskgruben» faldt saledes 20 a 25° mod O. 20° N. 
De mindre arer af grovkornig granit svermer derimod i alle 
retninger, snart tvertover, snart parallelt gneisens strég; ogsa 
skyder de stérre gange, nar de forgrener sig, hyppig sma arer 
ind i gneisen i de forskjelligste retninger. 

De grovkornige gange pa Annerédhalvéen og dens nabo- 
skab bestar i det store af félgende mineraler: 

ortoklas (mikroklin), 

oligoklas, 

albit, 

kvarts, 

magnesiaglimmer, 

kaliglimmer; 
derhos optreder: 

beryl, 

topas, 

granat, 

turmalin ; 

apatit, 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. By» V. N:o0 8. 329 


monazit, 

alvit, 

annerédit ; 

magnetjern; 
som yngste dannelser pa druserum: svovlkis, albit, flusspat, 
kvarts etc. 

Det pafalder snart iagttageren, at man uden vanskelighed kan 
adskille to forskjellige arter (formationer) af grovkornige granit- 
lignende gange, hver med en ganske kjendelig typus. For den 
férste af disse, de almindelige pegmatitgange, er det karakteri- 
stisk, at de bestar ganske overveiende af ortoklas (mikroklin) 
med meget kvarts og med mirk magnesiaglimmer i store plader; 
mere underordnet forekommer derhos oligoklas og kaliglimmer, 
sjeldnere ogsa albit; akcessorisk findes pa disse gange iser 
granat, og magnetjern. Rent akcessorisk og derfor kun pa 
enkelte gange findes: apatit, monazit, annerédit, alvit. 

Den anden art (formation) af gange, plagioklas-kaliglimmer- 
gangene, bestar af oligoklas og ortoklas (mikroklin), den forste 
i stérre meengde indtil ganske overveiende sammenlignet med 
ortoklasen, der pa disse gange undertiden kun forekommer i 
ganske liden mengde, albit i masse, kvarts, kaliglimmer, derhos 
meget hyppig om end mere akcessorisk beryl og granat; rent 
akcessorisk topas og annerédit. 

Den foérste art af gange, de almindelige pegmatitgange, 
danner hovedmassen af Annerdds gange; navnlig er det ogsa 
dem, hvorpa de stérste brud er anlagte. Den anden art af 
gange, plagioklas-kaliglimmergangene er bade mindre hyppige 
og neppe heller sa magtige som pegmatitgangene, ligesom 
de gjerne ogsa viser en uregelmessigere begrendsning end disse. 
Uagtet man vistnok i de fleste tilfeelde, hvor en gang er ordent- 
lig blottet, iser om’ der er anlagt brud, i de allerfleste tilfelde 
‘med lethed kan angive den som tilhérende den ene eller den 
‘anden art af gange, sa viser det sig dog ved nermere eftersyn, 
nemlig nar man besdger et meget stort antal gange, at den 


forskjel, der i begyndelsen falder en sa sterkt i dinene, neppe 


330 BROGGER, W. ©. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


i virkeligheden er nogen serdeles skarp, men at tvertom begge 
arter af gange synes at vere dannede under ensartede forhold 


og vistnok kan pavises at ga over ihverandre. Saledes fandtes | 


en enkelt gang, der i den ene ende var en almindelig pegmatit- 
vang, medens den i fortsettelsen viste sig at besta overveiende 
af oligcklas med albit, lys kaliglimmer, hvorhos den her forte 
beryl og granat. Det mest karakteristiske for plagioklas-kali- 
glimmergangene er navnlig sammenforekomsten af plagioklaserne 
og da navnlig albit med kaliglimmeren, hvorhos den sagodtsom 
fuldsteendige mangel af magnesiaglimmer, og den altid forholdsvis 
ubetydeligere maengde ortoklas gjir dem meget kjendelige, frem- 
deles den hyppige forekomst af beryl og granat. Men denne 
adskillelse er mere kvantitativ, end kvalitativ; thi plagioklaserne, — 
(ogsa albiten), kaliglimmeren og granaten forekommer ogsa pa 
de alm. pegmatitgange og pa forekomsten af de mere akcesso- 
riske mineraler kan ikke let grundes nogen adskillelse, da de 
sjeldnere af dem hver blot er fundet pa et ganske lidet antal 
gange, med undtagelse af beryllen, hvis forekomst da ogsa er en 
af de mest pafaldende kjendemerker for plagioklas-kaliglimmer- 
gangene; snarere beviser netop de akcessoriske mineraler, at begge 
arter af gange hérer pa det néieste sammen da f. ex. et mineral 
som annerédit findes pa begge arter af gange med de samme 
krystallografiske eiendommeligheder (f. ex. prismat oP 50.8. v.)— 
Heller ikke har man anledning til af gangenes strukturforhold 
at begrunde nogen forskjel mellem de to nevnte arter af gange; 
saledes findes skriftgranit pa dem begge. — Ikke tror jeg heller, 
at det vil lade sig gjére at pavise noget af hengighedsforhold mellem 
sidestenens bergart og gangenes mineralkombinationer; begge arter 
af gange forekommer om hverandre i omtrent de samme bergarter. 
I alle fald forekom det mig sa, under den korte tid, jeg havde 
til min radighed, uagtet jeg havde min opmerksomhed hen- 
vendt herpa, — en anden vil maske finde det anderledes. 
Uagtet jeg saledes mener, at de to omtalte arter af grov- 


kormige granitlignende gange i det hele er nert beslegtede o 


tc) 


vel maske kan siges at ga over i hverandre, kan man, som 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 331 


nevnt, dog i de fleste tilfeelde fastholde en nogenlunde bestemt 
typus, der karakteriserer hver af dem, og det er diensynligt, at 
de to forskjellige arter af mineralkomplexer, der udgjér dem, 
hver for sig opviser visse eiendommeligheder, der ikke kan vere 
tilfeeldige. Disse to arter af gange vinder i interesse derved, 
at de samme forskjellige typer kan gjenkjendes i tidligere kjendte 
og beskrevne forekomster af grovkornige granitlignende gange. 
Saledes hérer af norske forekomster de bekjendte pegmatitgange 
pa kyststrekningen omkring Arendal, ligesa Hitterés pegmatit- 
gange vistnok sagodtsom samtlige til den samme art af gange, 
som pegmatitgangene ved Anneréd og 1 Smalenene overhovedet; 
savel ved sit mineralindhold (ogsa af akcessoriske mineraler) 
som ved sine strukturforhold, der nedenfor skal omtales noget 
noiere, viser de i alle dele den stérste lighed. En stor del 
fremmede pegmatitforekomster synes efter beskrivelser og hand- 
stykker ogsa i alle vesentlige forhold at vere gange af samme 
art; af svenske forekomster saledes Ytterby. — 
Plagioklas-kaliglimmergangene har jeg selv ingensteds seet 
ved Arendal. Dog skulde jeg tro, at de ikke mangler ganske; 
for en tid siden indsendtes nemlig fra Ablevik ner Neeskilen 
ved Arendal en vakker berylkrystal (cP, oP3, oP), 6 cent. 
lang, 7—8 cent. i diameter, ledsaget af rod granat (202 alene eller 
202.00 samt 202. 0.303/,) og kaliglimmer, alle af netop 
samme udseende, som de pa Anneréds gange sammenforekom- 
mende. — Af fremmede forekomster er férst og fremst den be- 
romte blok fra Brodbo og de i nerheden af samme aastaende 
gange ved Finbo ner Falun umiskjendelig af de beryl — topas- 
forende plagioklas-kaliglimmerganges typus; de 1 samlingerne 
spredte handstykker, og endnu mere BERZELIUS og GAHNS 
udmerkede beskrivelse viser dette.!) Ogsa flere af de kjendte 
forekomster af almindelig beryl (og kolumbit) synes dels efter 


1) Se »Untersuchungen einiger in der Nahe von Fahlun gefundenen Fossilien.» 
Von Jon. Gorrnis Gann u. Jacos Brrzenius. Schweigers Journal fur 
Chemie u. Physik B. XVI. Nirnberg 1816. Se ogsi Tu. Norpstrom’s 
afhandling: »Om de i Falutrakten férekommande mineralbrott. Geol. foren. 
i Stockholm forhandl. B. I. s. 119. 


bau BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


beskrivelser, dels efter handstykker at démme, at vise samme 
mineralkomplex: beryl, granat, (columbit) plagioklas, kaliglimmer, 
derhos kvarts, ortoklas etc, saledes Haddam Connecticut, 
Adelaide i Australien etc. Fremdeles ma nevnes de berémte 
srovkornede granitlignende gange med edel topas og beryl ved 
Alabaschka i nerheden af Mursinsk; efter G. Rosn’s_ be- 
skrivelse!) fdérer disse gange félgende mineraler: kvarts, feld- 
spat (mikroklin), albit, kaliglimmer, turmalin, granat, topas og 
beryl, altsa atter samme mineralkomplex. ”) 

Det synes saledes ogsa ved sammenligningen med fremmede 
mere kjendte forekomster at bekreftes, at de to ovenfor ad- 
skilte »gangformationer» i vidt fjernede egne hver for sig frem- 
byder visse eiendommeligheder, der berettiger til at anse den 
af iagttagelser pa en enkelt lokalitet opstillede karakteristik 
som begrundet i noget vesentligt og ikke tilfeldigt, noget der 
bestyrkes endnu mere ved betraktningen af gangenes struktur- 
forhold og navnlig ogsa ved studiet af de enkelte mineralers 
eiendommeligheder. 3) 

Angaende gangenes strukturforhold da gjelder vel for de 
almindelige pegmatitganges vedkommende, at tidligere iagttagelser 
fra andre néiere underségte pegmatitforekomster (GiMBEL, VOM 
RATH, CREDNER og fl.) for en del kan overféres ogsa pa vore 
gange. De mindre svermende arer viser i regelen en massiv 
kornig struktur og de bestar gjerne af ortoklas og kvarts, 
undertiden ogsa med oligoklas og magnesiaglimmer, men vistnok 
altid med pafaldende lidet af den sidste.*) Sasnart de bliver 


') G. Rose, Mineralogisch-geognostische Reise nach dem Ural, dem Altai und 
dem Kaspischen Meere. I. s. 440 0. f. Berlin 1837. 

*) Senere ogsa anfért pyrrhit. Pogg. Ann. Bd. 18. 1839. 

%) Foruden disse to arter af gange kan der i Norge og andre steder adskilles 
flere eiendommelige typer af granitlignende grovkornige gange. Se Kynrubrs 
bemerkuinger i: »Udsigt over det sydlige Norges geologi,» s. 184: her nev- 
nes sdledes turmalinforende gange, o. s. v. Her omtales ogsa, at alm. beryl 
iseer synes at optrede sammen med kaliglimmer. Ksrrunr neevner som 
exempel sivel Anneréds gange, som de vistnok aldeles ensartede gange ved 
Berby nar Fredrikstad. — Det er ogs&i Kserunr som fra férst af satte 
mig pa sammenligningen med Brodbo’s berdmte forekomst. — 

‘) Hvad de mindre arer angar, da er det vistnok utvivlsomt si, at en stor del 
af dem uden videre kan sl&es sammen med pegmatitgangene; men der sees 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 333 


lidt meegtigere, viser sig allerede antydning af en ufuldkommen 
bandformig anordning. Denne fremtreder regelmessig pa de 
stérre gange.') Nar man i korte trek skal karakterisere denne, 
kan man i sin almindelighed sige, at gangene pa siderne gjerne 
bestar af et belte af skriftgranit, derpa félger indad pa hver 
side et belte af feldspat og kvarts, der oftest i frit udkrystal- 
liserede individer rager indad mod midten, hvorhos her ogsa 
glimmeren og de akcessoriske mineraler optreder i stérst mengde; 
midten af gangene indtages stykkevis af feldspat, stykkevis af 
kvarts begge i klumpformige masser. — Sa regelmassigt, som 
dette strukturforhold er, sa er det dog ikke med engang synder- 
hg idienfaldende og man ménstrer vel maske lettelig mangen 
pegmatitgang, uden at den bandformige struktur er en pafaldende; 
thi de store dimensioner, de uregelmessige, zikzakformede fla- 
der, som hvert af disse, pa papiret og pa skematiske tegninger 
i liden malestok Jettelig sa regelmessige band, frembyder, skjuler 
sig mangen gang ganske godt for iagttageren, ikke at tale om 
at man snart vil kunne lede frem undtagelser, som f. ex. spor 
af skriftgranit midt pa en og anden gang o. s. v. — Og dog er 
den der, denne bandformige anordning, med al sin forviklede 
uregelmessighed ganske umiskjendelig, sa snart gangen er sa- 
ledes blottet, at man far et ordentligt tveersnit af den. 
Grendsen mod sidestenen er, nar fjeldet er ordentlig blottet, 
altid skarpt markeret, og selv nar den er mere utydelig dog 
altid til at erkjende. Langs graendsen mod sidestenen sees hyp- 
pig om end ikke altid, at gangen bestar af finkornig, meget 
glimmerfattig granit med fuldstendig massiv kornig struktur; 
denne gar meget rask over i en mere grovkornig blanding af 
feldspat (overveiende ortoklas, det er: mikroklin, men ogsa oligo- 
klas) og kvartsindivider med en og anden glimmerplade. Her 


strax inden forganggrendsens finkornige granit, hvor denne findes, 


ogsa ikke sjelden ganske finkornige smiarer, der overskjzerer de grovkornigere 
og hvis genetiske oprindelse vel ikke uden ndiere underségelser tor antages 
at vere identisk med de sidstnavutes. 

1) Se for Arendalsgangenes vedkommende D. Forsrs og T. Dannts af handling. 
Nyt. Mag. f. Naturv. VIII, B. 1855., pl. 3. fig. 3—7, 


304 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED Moss. 


kommer gjerne skriftgranit undertiden i gangens hele udstrek- 
ning, men ogsa oftere afbrudt pa kortere eller lengere stykker, 
undertiden regelmessig pa begge gangens sider, undertiden blot 
pa den ene. Skriftgraniten er jo egentlig kun feldspatindivider, 
der er gjennemvoxede med parallelstenglig eller parallel-lameller 
kvarts, hvilket pa feldspatens spalteflader gjerne giver de be- 
kjendte figurer, der efterligner hebreiske skrifttegn. Skrift- 
granitindivider af ortoklas (mikroklin) og oligoklas forekommer 
om hverandre. Midt imellem sadanne individer, der ved gjennem- 
voxning med kvarts danner skriftgranit, forekommer nu ogsa 
og da iser lengre fra ganggrendsen sadanne, der er fri eller 
forholsvis fri for kvarts og desuden kvartsindivider; pa gangens 
sider har det ene individ hindret det andet i at udkrystallisere 
frit med ordentlige krystalflader; deres begrendsning er derfor 
i regelen ganske uregelmessig og frembringer pa en made en mas- 
sivkornig struktur af store individer, hvorved imidlertid er at 
merke, at individernes lengdeudstrekning undertiden ganske 
tydelig er nogenlunde lodret pa gangfladen, hvorhos ogsa, hvor 
to forskjellige mineraler greendser til hverandre, f. ex. feldspat 
mod kvarts, eller omvendt, undertiden et stykke af et individ 
er udviklet med krystalflader. Man ser ogsa, at stundom pa 
en og samme gang en trekantet eller forskjellig begrandset, 
kile af kvarts fylder mellemrummet mellem to feldspatindivider, 
snart igjen en kile af skriftgranit er indeklemt mellem feldspat- 
individer uden kvarts eller mellem feldspat og kvarts eller mel- 
lem to kvartsindivider, at altsa snart det ene, snart det andet 
af disse mineraler er pa det enkelte punkt at gangen udkry- 
stalliseret relativ férst. Midt igjennem skriftgraniten, feldspaten, 
eller kvartsen setter her og der en plade eller et knippe af 
plader af magnesiaglimmer, som saledes tydeligvis i hvert enkelt 
tilfeelde er udkrystalliseret for de individer, den gjennemsetter, 
men naturligvis meget gjerne kan vere udkrystalliseret senere, 
end den del af gangen, der kommer mellem dem og ganggreend- 
sen. — Denne massivkornige struktur, hvorved det ene individ 


har hindret det andet i at udkrystallisere med ordentlige krystal- 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 330 


flader, fortseetter nu efter gangens stirrelse i stérre eller mindre 
megtighed pa siderne af gangene indover mod midten; jo mere 
man fjerner sig fra ganggrendsen, des mindre bliver der gjerne 
af skriftgraniten, indtil den, i regelen temmelig snart, ganske 
ophérer, 

Der hvor den massivkornige struktur ophérer — kornet 
er her meget grovt, — pa stérre gange hoved- og fodstore, ja 
endnu mange gange stirre individer — rager individerne af de 
respektive mineraler med udviklede krystalflader ind mod gang- 
ens midtparti, der stykkevis indtages af ofte uhyre klumper 
af mere eller mindre ren kvarts, stykkevis af ikke mindre par- 
tier af feldspat; feldspatkrystaller af individerne pa gangens 
sider findes da udviklede mod kvartsen, kvartskrystaller, der 
hvor feldspaten indtager midtpartiet af gangen. Pa disse store 
renere masser pa de stérre gange er det iser driften efter feld- 
spat og ved siden deraf pa kvarts falder lénnende; dog drives 
ogsa gjerne indad til siderne pa de her forekommende stérre 
ndivider af feldspat, hvorimod driften gjerne ikke fortsettes, 
nar skriftgraniten tager overhand. Undertiden danner gangmassen 
pa siderne med den mere kornige massive struktur stykkevis broer 
tvertover gangens hele megtighed, og det er da ikke sjelden ogsa 
at finde skriftgranit midt pa gangen. — 

Glimmerens made at optreede pa er verd serskilt omtale. 
Der er i det hele pafaldende lidet glimmer pa gangene; thi de 
ofte i fladeinhold ganske store plader er ndiere beseet gjerne 
ganske tynde. Jeg har ingensteds pa gangene ved Moss seet 
sa store plader af magnesiaglimmer, som ved Arendal, hvor f. ex. 
ved Helle og flere steder kan sees plader af flere kvadratalens 
flade og flere tommers tykkelse. Pa Anneréd’s gange er frisk 
uforandret magnesiaglimmer ikke hyppig; i almindelighed er 
det man tager for glimmer et kloritmineral, der vistnok tér an- 
tages at vere et omvandlingsprodukt af glimmeren, uagtet dette 
ikke altid er let at eftervise med sikkerhed. Denne klorit danner 
gjerne ganske tynde plader eller lameller, oftest kun lidet mere 


end papirtykke, der i stort antal nogenlunde parallelt anordnede, 


336 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED, MOSS. 


danner bundter eller knipper, der stéder sammen under mere 
eller mindre spidse vinkler, og ofte ligesom fra et centrnm 
radierer ud til overfladen af en halvkugle eller mere. Mellem- 
rummene mellem hvert set nogenlunde parallele, tet sammen- 
liggende lameller, savelsom mellem de forskjellige knipper ind- 
tages af feldspat, oligoklas og kvarts om hverandre. Serdeles 
hyppig ser man pa begge sider af en kloritlamelle feldspat eller 
oligoklas tilhdrende samme individ, ligesa hyppig tilhdrende for- 
skjellige individer eller pa den ene side feldspat eller oligoklas 
pa den anden side kvarts o. s. v, — Serdeles regelmessig og 
hyppig ser man ogsa, at kaliglimmer optreder sammenvoxet 
med kloriten, dels i yderst tynde parallelt kioritlamellerne an- 
ordnede blade, der synes at vere forvitringsprodukt (af orto- 
klasen?) dels mellem to kloritlameller med sin spaltbarhed 
anordnet lodret pa kloritlamellernes flade, i tynde gjerne 1/, 
til 2 a 3 millimeter tykke plader; ogsa sees undertiden en og 
anden liden kaliglimmerkrystal med gode flader indvoxet i feld- 
spat i mellemrummet mellem to kloritlameller. 

Mellem glimmer(klorit)lamellerne, 1 de spidse kileformegle 
mellemrum mellem deres bundter, navnlig ner centrum, hvor et 
stérre antal straler ud, er et godt findested for flere af de sjeldne 
mineraler, der optreder pa pegmatitgangene navnlig sadanne med 
sjeldne jordarter, og med sjeldne syrer af niob-tantal forbindelser- 
nes gruppe. Allerede D, FoRBES og T. DAHLL har i sin meget 
verdifulde afhandling: »Mineralogiske iagttagelser omkring Aren- 
dal og Krageré I»1) fremholdt dette, at de fleste sjeldnere mine- 
raler pa Arendals pegmatitgange forekommer i forbindelse med 
glimmerpladerne (I. c. s. 219), der ogsa tildels anféres som 
»kloritisk glimmer». For den praktiske mineralséger pa gangene 
har det ogsa lenge veret almindelig kjendt, at glimmerpladerne 
er et fingepeg om sjeldne mineraler. Det synes som om de sjeldne 
stoffe har fundet serlig gunstige forholde til at afsette sig her 
mellem de talrige tynde lameller af magnesiaglimmer, (der efter 


ovenstaende antagelse nu er klorit) som om netop den ovenfor be= 


') Nyt Mag. f. Natury. B. 8. 1855. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 337 


skrevne anordning af disse ma have skaffet en stor overflade 
hvorfra krystallisationen kunde forega lettere. Thi de sjeldne 
mineraler, som pa denne made findes, er alle uden undtagelse 
pavoxede pa glimmer (klorit) lamellernes flader, under alle 
mulige vinkler mod disse, ofte kilede sa trangt ind mellem to 
lameller, at disse begrandser dem pa begge sider. — Pa Mosse- 
gangene forekommer pa denne made: pa en gang monazit og 
alvit, pa et par andre gange annerédit, saledes som nedenfor ndiere 
omtales. Aldeles pa samme made i mellemrummene mellem pa 
ovenstaende art anordnet klorit (isk omvandlet magnesiaglimmer) 
forekommer ved Arendal: fergusonit, tildels euxenit, pa en gang 
pa Troméen thorit, fremdeles tildels monazit, ikke at forglemme 
alvit, hvis forekomst pa denne made férst er beskrevet og af- 
tegnet af D. ForBes og T. Danu. ') — Pa Hitteré’s gange 
forekommer polykras og flere mineraler pa lignende made; ogsa 
fra svenske og adskillige fremmede pegmatitforekomster sees i 
handstykker et lignende forhold mellem forekomsten af oven- 
nevnte og andre sjeldne mineraler, knyttet til den beskrevne 
anordning af kloritisk omvandlet magnesiaglimmer. Det er ogsa 
netop, hvor glimmeren er kloritisk omvandlet eller pa overgangen 
til klorit, at denne ophobning af sjeldne emner iser har fundet 
sted, der hvor almindelig sort biotit optreder i tykke og store 
plader, hvilket ikke er sjeldent pa flere af Arendalsgangene, har 
jeg ingen i samme grad pafaldende ansamling af mineraler fun- 
det. — Denne kloritiske glimmer forekommer i regelen hyppigst 
pa grendsen, hvor den massiv grovkornige struktur ophérer, og 
der hvor gangenes midtparti begynder, og kun meget underordnet 
pa siderne af gangene i skriftgranit eller pa midten af gangene 
i kvarts. 

Det er ovenfor nevnt, at den kloritiske glimmer afskjxrer 
de sammen med den forekommende krystaller af sjeldnere mine- 
raler, saledes at disse tydeligvis har veret pavoxede og senere 
udkrystalliserede end glimmeren medens de i regelen er for 


2) Mineralogiske iakttagelser omkring Arendal og Kragerd. Il. Nyt. Mag. f. 
Naturv. Bd. 9. s. 16 og tab. I fig. 4—7. 


338 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


udkrystalliserede end feldspaterne og kvartsen mod_hvilke 
mineraler de, ragende frem fra glimmerlamellerne, er udviklede 
med ordentlige endeflader. Ikke des mindre er det ofte pafal- 
dende, at f. ex. krystaller af annerédit fra Mossegangene, kry- 
staller af fergusonit fra Arendalsgangene 0. s. v, meget hyppig 
med den ende, hvormed de er pavoxede, og hvor ingen uddan- 
nelse af krystalflader har fundet sted, ligesom borer sig et stykke 
ind i glimmerlamellerne, omtrentlig som en plante dels med sin 
rod skyder ned i jordbunden, hvor den voxer, dels med sin top 
skyder tilveirs og i denne retning uhindret udfolder sig efter sin 
natur. D. ForBES og T. DAHLL har allerede beskrevet dette 
forhold for alvit fra Alve ved Arendal!) og bemerker hertil: 
»Da alviten krystalliserede ma glimmeren allerede have veret 
dannet, siden den abenbart har gjort en modstand, men ma dog 
have veret i en sadan tilstand at alviten deri har kunnet gjére 
et indtryk med opofrelse af noget af det den som symmetrisk 
krystal tilkommende rum, som den pa den anden side verende 
feldspat ikke forhindrede den fra at indtage enten fordi den 
var mindre fast eller fordi den férst siden er tilkommen». Jeg 
har imidlertid ikke let for at tenke mig, hvorledes en frit pa- 
voxet krystal skulde kunne bore sig ind 1 det underlag hvorfra 
den skyder ud; thi at krystallerne i de fleste tilfeelde har 
uddannet sig med endeflader som i et frit rum uden hindring af 
den feldspat eller kvarts. som nu omgiver dem, er diensynligt. 
Jeg kan derfor ikke vel forestille mig forholdet anderledes, end 
at glimmerlamellerne delvis har dannet sig samtidig med at 
udkrystallisationen af alviten, anneréditen, monaziten, fergu- 
soniten 0. s. v. gik for sig. — 

Hvad aldersforholdet mellem kaliglimmeren og f. ex. anneré- 
diten angar, da findes anneréditkrystaller med endeflader udkry- 
stalliserede mod kaliglimmer, hvorfor denne i alle fald i sadanne 
tilfeelde vel tér antages at have veret dannet efter anne- 
réditen. — 

Skriftgranitens forhold er kjendt fra forskjellige pegmatit- 


lus Ore ie! Tab. 1 fig. 4—6. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64 Bo V. N:o 8. 339 


gange af udmerkede iagttageres beskrivelser. Saledes omtaler 
G. Ros !) skriftgraniten fra Alabaschka ved Mursinsk: »Selten 
sind indessen die grésseren Feldspathkrystalle ganz rein und 
ungemengt, in der Regel sind sie mit Quarzkrystallen in mehr 
oder weniger grosser Menge durchwachsen. Diese Durchwachsung 
hat in so fern etwas ganz Bestimmtes und Regelmassiges, dass 
die -Quarzkrystalle immer eine untereinander parallele Lage 
haben, selbst wenn sie untereinapder nicht oder wenigstens nicht 
sichtbar in Beriithrung stehen. Davon kann man sich am Besten 
tiberzeugen, wenn die Quarzkrystalle, was nicht selten der Fall 
ist, aus dem Feldspathe herausgewachsen sind; sie sind an 
diesen Theilen regelmassig mit Flichen begrenzt und spiegeln 
nun von ihren gleichnahmigen Flachen das Licht stets zu 
gleicher Zeit. An den Theilen, wo sie in dem Feldspath ein- 
gewachsen sind, haben sie nur eine unregelmiissig gestreifte und 
unebene Oberflaiche; die Feldspathmasse dringt hiufig bis in 
das Innere der Quarzkrystalle, die den Feldspathkern dann nur 
von 2 bis 3 Seiten umgeben. Schneidet man nun den Feld- 
spath rechtwinklig gegen die Axe der Quarzkrystalle, so bilden 
diese letztern auf der Durchschnittsfliche gewissen Schriftziigen 
ahnliche Figuren, die der Verwachsung eben den Namen Schrift- 
granit gegeben haben. 

Ob bei diesen Verwachsungen auch der Quarz gegen den 
Feldspath eine regelmassige Lage einnimmt, scheint mir nicht 
wahrscheinlich, wenigstens bleibt sich dann die Lage nicht bei 
allen Verwachsungen gleich. Bei einem grossen Theil der Feld- 
spathkrystalle, die ich beobachtet habe, waren die Quarzkrystalle 
so eingewachsen, dass die einen Flachen ihrer sechsseitigen Pris- 
men mit der zweiten Spaltungsfliche, M, des Feldspaths eine 
parallele Lage hatten, was man an dem gleichzeitigen Spiegeln 
dieser Flachen deutlich wahrnehmen konnte; die Hauptaxen der 
Quarzkrystalle und des Feldspaths waren aber nicht parallel, 


sondern bildeten schiefe Winkel mit einander, etc. —» 


1) L. c«. s. 444—446. 


340 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


Det vesentligste ved skriftgranitens forhold fremgar allerede 
af ovenstaende beskrivelse af G. Rosx.1) Denne store forsker 
har ganske rigtig defineret skriftgraniten som en individuel 
mineralaggregation, som feldspatindivider gjennemvoxede med 
ufuldstendig udviklede kvartsindivider. Nar man mangesteds finder 
skriftgranit opfért som en bergart, som en glimmerfattig granit, 
er dette derfor ikke rigtigt; navnet skriftgranit er derfor heller 
ikke egentlig heldigt, da endelsen granit medtérer forestillingen 
om en bergart. De ufuldstendig udfyldte, skeletaktig udviklede 
indbyrdes parallele kvartsindivider, der saledes gjennemvoxer et 
feldspatindivid er dels stenglige, dels Jamellert uddannede, og 
synes altid udtrukne efter kvartsens hovedaxe; 1 sidste tilfelde 
synes regelmeessig lamellerne (der fremkommer ved, at individerne 
er tavleformig udviklede efter en flade af oP) at vere hinanden 
parallele. I mangfoldige tilfelde kan man iagttage, navnlig 1 
et poleret tversnit, krystalflader, sterkt horizontalt stribede 
flader af oP og et par flader af P. En typisk skriftgranitisk 
feldspat fra Hitter6 i universitetets mineraikabinets mineralogiske 
afdeling er saledes gjennemsat at kvartsskeletter, der gjennem- 
skarne lodret over deres lengderetning viser sig udviklede med 
fra to til fem, sjelden sex flader af oP; de enkelte individer der 
er omtrent 200 pa en flade af 0,032 X 0,062 meter er samt- 
lige parallelt orienterede. I andre tilfeelde er krystallisationen 
sa ufuldkommen, at ingen krystalflade kan tydelig erkjendes. 
Undertiden kan man pa forskjellige brudflader se, hvorledes de 
enkelte individer (stengler eller lameller) star i forbindelse med 
hverandre; det er ikke usandsynligt, at de en feldspatkrystal 
gjennemvoxende kvartsstengler eller lameller i sa stor udstrek- 
ning, som deres hovedaxer er parallele, i alle fald i enkelte til- 
feelde krystallonomisk kan betragtes som et eneste individ. 
Tenker vi os feldspaten borte kan vi da bedst forestille os 


') Skriftgranit fra Hitteré’s pegmatitgange er narmere beskrevet af SCHEERER 
i hans afhandling: »Uber den Norit und die auf der Insel Hitteré in dieser 
Gebirgsart vorkommenden mineralienreichen Granitginge.» Gea norvegica 


If H. 1844, 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 34] 


bygningen af kvartsen ved at sammenligne den f. ex. med en 
syringopora’s polypstok. Medens saledes de enkelte stengler 
eller lameller, der gjennemvoxer feldspaten, selv gjennemgaende 
synes parallel orienterede, har jeg ligesalidt som G. Rosr kun- 
net finde noget regelmessigt forhold mellem kvartsskeletternes 
og feldspatens krystallografiske orientering i forhold til hver- 
andre; kvartsstenglernes lengderetning, der vel i alle fald som 
regel er hovedaxen, synes at kunne indtage hvilkensomhelst 
vinkel mod vertikalaxen af det feldspatindivid, som de gjennem- 
voxer. Nar to forskellige med kvarts gjennemvoxede feldspat- 
individer grendser mod hverandre, fortsetter ikke det system 
af kvartsskeletter, der gjennemvoxer det ene individ ind i det 
tilstédende, men afskjeres brat af dette, tilligmed det feldspat- 
individ, der ligesom er deres vert, hvorved de to individers 
kvartsskeletters lengderetninger naturligvis kan danne hvilkesom- 
helst vinkler med hinanden, Det samme er tilfzeldet, om et 
skriftgranitisk udviklet feldspatindivid grendser mod et kvarts- 
frit individ af ortoklas eller oligoklas o. s. v. — Ganske al- 
mindelig iagttages ogsa; at et feldspatindivid ofte ikke i sin hele 
udstrekning er udviklet som skriftgranit, men over stérre partier 
er aldeles fri for gjennemvoxning af kvarts, dels i mere uregel- 
messig begrendsede partier, dels ogsa mere regelmessig be- 
grendset; saledes er f. ex. pa et individ fra Arendals pegmatit- 
gange det system af kvartsstengler, der gjennemvoxer samme, 
tvertover sin lengderetning overskaret af individets kvartsfri 
del efter et plan parallelt med den basiske spaltbarhed, sa skarpt, 
at grendselinien mellem skriftgraniten og den kvartsfri feld- 
spat pa spaltefladen parallel med oP danner en ret linie pa- 
rallel med denne flades skjeringslinie med basis. — 

Ved en typisk skriftgranitisk udvikling er lengden af de 
enkelte kvartsstengler oftest mange gange deres tykkelse. Den 
absolute tykkelse er héist forskjellig; ved meget finstenglig kvarts 
sees i gjennemsnit parallel deres lengderetning ofte kun trad- 
smale individer i en indbyrdes afstand af '/,—2 millimeter; i 


alm. er stenglerne vel neppe af en penneposes tykkelse, og nar 
>) 


342 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


tykkelsen nar op til en centimeter, er gjerne skriftgranitstruk— § 


turen ikke leenger synderlig typisk. Ved lameller udvikling af 


kvartsen er de enkelte kvartslamellers flade ofte flere tommer 1 _ | 


bredde. 


Undertiden er skriftgranitstrukturen aldeles utydelig og feld- § 


spatindividerne opfyldte af kvartskorn uden skriftgranitisk an— 


ordning. Ogsa forekommer nogenlunde parallelt anordnede ikke | 


skeletagtige, men fuldstendig udfyldte pavoxede kvartskrystaller Jf 


i feldspat. Kvartskrystallerne er i dette tilfeelde i alm. kort | 


prismatisk udtrukne efter hovedaxen, undertiden ogsa parallel 
to flader af Po = 
Hvad ovenfor er anfért om skriftgranit og om feldspatens 


gjennemvoxning med kvarts gjelder savel for ortoklasen (mi- 


kroklin) som for oligoklasen; det vil dog vel i regelen iagttages, 


at skriftgranitstrukturen hos den sidste ikke er sa hyppig i sin 
mest typiske udvikling, som hos ortoklasen. 

G. Rose siger pa det anforte sted om skriftgraniten: »Der 
Feldspath scheint hier wie tiberall, wo er sich mit Quarz zu- 
sammen findet, friher als dieser krystallisirt zu sein, der sich 
in dem gelassenen Raum fiigen musste». Efter hvad der ovenfor 
er udviklet om feldspaten og kvartsen pa gangene, ses det, at. 
der findes pa de forskjellige steder af en og samme gang om 
hverandre dels feldspatindivider udviklet med sine endeflader 
mod kvarts, dels omvendt kvartsindivider udviklet med ende- 


flader mod feldspat; det kan da ikke vere nogen tvivl om, at | 


snart det ene snart det andet af disse mineraler er udkrystalli- 
seret fdrst, eller at samtidig pa et sted en feldspatkrystal pa 
et andet sted en kvartskrystal har veret under dannelse. Hvad 


de som skriftgranit uddannede feldspatindivider angar, da synes 


det indlysende, at vexten af disse er foregaet sukcessivt — ff 


om langsomt eller hurtigt, om pa den ene eller anden made er § 


herved ligegyldigt — saledes, at samtidigt som ved krystallisa- | 


tionskraften feldspatmolekylerne anordnedes efter dette minerals §J 


krystalsystem, afsattes ogsa kvartsmolekylerne som stenglige eller 


lamellere individer efter dette minerals molekylerne anordnende 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64 Bp V. Nio 8. 343 


kreefter; den feldspatsubstans, der ligger udenom en rekke parallele 
med flader af o P uddannede kvartsstengler er altsa yngre end hver 
enkelt af disse, men eldre end de kvartsstengler, der igjen kom- 
mer udenom samme. (7?) De exemplarer, hvor et set af kvarts- 
stengler ganske skarpt overskjeres parallel med feldspatens ba- 
siske flade synes f. ex. neppe tilfredsstillende at kunne forklares 
pa anden made. 

Nogle flere bemerkninger om enkelte mineralers forekomst 
pa gangene findes nedenfor under behandlingen af deres krystallo- 
grafiske eiendommeligheder. !) 

Endnu et par forhold, der er af betydning for forstaelsen 
af pegmatitgangene, far kortelig omtales. Abne druserum er 
ikke hyppige pa de norske pegmatitgange, hverken ved Moss 
eller Arendal. Pa de allerfieste gange ser man ingen. Mindre 
druserum findes dog af og til, kladt med sma krystaller at 
albit og som yngste dannelse svovikis. Af stérre druserum 
har jeg pa Mossegangene kun seet et par. Det ene af disse, 
der var sa stort, at en mand kunde krybe ind i det, var halvt 
fyldt med en jordagtig masse, hvori fandtes udvitrede krystaller 
af régkvarts, der var faldne ned fra druserummets forvitrede 
vegge; disse krystaller havde en fra de sedvanlige kvartskry- 
staller pa gangene afvigende habitus, hvorom nedenfor. 

Brudstykker af bergarter er almindelige nok pa pegmatitgan- 
gene. Jeg har dog ingensteds seet andre bergarter pa gangene end 
den umiddelbart tilstédende sidesten. I flere tilfeelde ser man ogsa 
uden vanskelighed, at brudstykkerne passer til i udsnit i gang- 
greendsen;”) kun i de sjeldnere tilfeelde forekommer brudstykker 
af sidestenen pa en sadan made pa gangene, at deres sammen- 
heng med ganggrendsen slet ikke lader sig pavise. — — 


1) Enkelte strukturforhold der star i forbindeles med visse mineralers fore- 
komst p& pegmatitgangene, f. ex. den bekjendte udstraling omkring mere 
isolerede individer af ortit og flere andre mineraler pa Arendals og Hitters 
gange kan her ikke behandles, da disse mineraler ikke forekommer pa 
Mossegangene. 

2) Confer H. Crepner. Die granitischen Gange des sachsischen Granulitge- 
birges. Zeitschr. d. D. geol. Gesellsch. Bd. XXVII. 1875. s. 124. og tab. 


VII fig. 1, 2 og 3. 


344 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


Angaende strukturforholdene pa plagioklas-kaliglimmergan- 
gene da har jeg derom ikke tilstrekkeligt af iagttagelser til at jeg 
kan afgjére, om de i enkelte henseender skulde skille sig fra de 
beskrevne pa de almindelige pegmatitgange. I det hele forekom: 
det mig, at ingen vesentlig forskjel kunde iagttages i det store, 
hvorimod maske de strukturforhold, hvorunder enkelte mineraler | 
optreder, (f. ex. albiten) kan nevnes som mere eiendommelige. 
for disse gange; herom nedenfor. — 

Om enkelte af de pa Mossegangene forekommende mineralers. 
krystallografiske forhold meddeles i det félgende, hvad jeg pa det 
dels af hr. cand. TH. LASSEN erhvervede, dels gjennem exkursioner- | 
ne med de studerende indsamlede materiale har kunnet iagttage;. 
noiagtigere underségelser vil vel hertil endnu kunne tilfdie meget. 

Ortoklas (mikroklin). 

Den er pa Annerddhalvéens gange for det meste af gulag- 
tig farve sjeldnere gralighvid, let at skille fra Arendals og 
Hitteré pegmatitens ofte mirk kjédréde, undertiden ganske lys 
kjédréd. Den er, som allerede af DES CLOIZEAUX ') beskrevet, 
en egte mikroklin, »en god typus for mikroklin med gitterstruk- 
tur» *). Endel mndre krystaller af 3 til 6 centmet. lengde, 
udviklede mod kvarts med sine ender, viser sig samtlige at vere 
enkelte individer. Formerne er de sedvanlige: » P, 0 P3, 0 Po 
og wPo, pa toppen oP, Po, 2P x, P og 2P 0. Krystallernes 
udvikling er lidet regelmessig: dels 1) udtrukket kort prisma- | 
tisk efter hovedaxen, med overveiende oP og »P3 og ganske | 
smale flader af o Po og Poi den vertikale zone; pa toppen 
2P co, P og 2P«, hvorimod oP er lidet og Poo tildels slet ikke 
uddannet. Krystallerne far herved et eiendommeligt tilspidset 
udseende. Andre explr er 2) nesten tavleformige parallel med. 


cal forévrigt med samme udvikling som de foregaende. En- 

1) A. Des Konoum au: »Om mikroklin, nyt species triklinisk kalifeldspat», Nyé: 
Mag. f. Naturv. 24 Bd. s. 305. 

*) Nar jeg i denne opsats hele tiden har anfért den som ortoklas, sker dette. 

i tilslutning til Mice Levy’s afhandling; »Identité probable du microcline | 

et de l'orthose» (Bull. d. 1. societé mineralogique de France 2 B. s. 135. ff 

Paris 1879), der har sandsynliggjort identiteten af ortoklas og mikroklin. | 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 345 


delig er hos et par explr. 3) to parallele flader af oP3 sa 
sterkt udviklede, at krystallerne blive tykke tavler parallel 
disse flader. 

Karlsbadertvillinger har jeg ikke seet pa Mossegangene, 
skjént jeg med stor sandsynlighed antager at de findes, da der 
findes flere blandt de af Lassen indsamlede krystaller af kjédréd 
mikroklin fra Naresté ved Arendal. — To stérre explr. erhver- 
vede af hr cand. LASSEN fra en af pegmatitgangene ved Moss 
er begge meget regelmessige trillinger efter Bavenoloven. Begge 
er udtrukne efter klinodiagonalen til firsidige prismer af c. 15 
centm. lengde, 6 a 8 centm. diameter; de tre individers basiske 
flader danner de tre af prismets sider, den fjerde dannes af to 
ligestore flader af «Poo, der nesten falder i samme plan, af 
to individer, der hver for sig star i tvillingstilling efter Baveno- 
loven til et tredie individ, hvis basis er omtrent parallel med 
den af de to oP flader dannede flade af prismet. De to 
sig 1 tvillingsstilling befindende individer er altsa anordnede 
aldeles symmetrisk i forhold til det mellem begge (4 af pris- 
met indtagende) veerende tredie individ og stéder altsa sammen 
pa det nermeste med sine basiske flader; hvert af disse indi- 
vider indtager altsa omtrent 2 af prismet. Pa toppen er fla- 
derne temmelig slet uddannede og skjevt fortrukne. Det ene 
individ viser kun Pw og 2Po, de to dertil symmetrisk i tvil- 
lingstilling verende individer viser Po og 2Po samt P derhos 
hvert af dem en stor flade af oP3, hvilke flader altsa stéder 
sammen med en indspringende vinkel 

Oligoklasen 
er bade pa de egeutlige pegmatitgange og pa plagioklas-kali- 
glimmergangene af samme udseende, i alm. af meget ren hvid 
farve, med ofte serdeles fin tvillingstribning. Jeg har ikke 
underségt den ndiere og har ingen krystaller kunnet med- 
bringe. 

Albiten 
forekommer dels som yngste dannelse pa sma druserum savel 


pa de alm. pegmatitgange som pa plagioklas-kaliglimmergangene 


346 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE V£D MOSS. 


i bitte sma krystaller pavoxede pa ortoklas. Dels findes den 
som bestanddel af gangmassen ligeledes pa begge arter af gange, 
men navnlig i masse pa enkelte af plagioklas-kaliglimmergan- 
gene i krumbladig stralige aggregater af i alm. neppe sa meget 
som et par millimeter tykke, men ofte flere kvadrattommer 
store plader af ren hvid farve; pladerne er parallel ePS og 
bestar af tvillinger efter albitloven, hvorhos to plader af sa- 
danne polysyntetiske tvillinger igjen hyppig i tvillingstilling efter — 
karlsbaderloven er sammenvoxede med sine oP flader. De 
enkelte plader, der gjerne lisner temmelig let fra hverandre, 
tilskjerpes kileformig henimod det centrum fra hvilket de stra- 
ler ud. Vinkelen mellem oP fladerne af to individer i tvilling- 
stilling efter albitloven maltes til 7°12’ a 7° 16’; spaltbar- 
heden efter basis er overordentlig fuldkommen. Disse for de 
berylférende gange sa karakteristiske albitaggregater ligner fuld- 
stendig de af BERZELIUS og GAHN beskrevne af albit fra Finbo; 
denne sa kjendelige albit, der jo ogsa er prototypen for dette 
mineral, blev jo férst af HEDENBERG kaldt: krumbladig feldspat. 
Rose beskriver aldeles lignende albit fra gangene ved Alabaschka, 
ligeledes nevner han fra de granitiske gange ved Miask") (sam- 
men med topas etc.) albit »weiss und breitstanglich, wie der 
von Finbo». 

Pa en enkelt gang, der tillige férte topas, beryl, granat, 
annerédit, kaliglimmer etc. forekom denne albit i sa stor mengde, | 
at den stykkevis, navnlig der, hvor topasen og beryllen fandtes, 
udgjorde gangens hovedmasse. Aldersfilgen mellem de forskjel- 
lige mineraler er her ikke let at bestemme; da jeg forsémte at 
gjére dette pa stedet, lod den sig ikke fuldstendig afgjére af det 
medbragte materiale af gangstykker. Albiten er i alle fald for 
en del yngre end topasen og beryllen; men i andre stykker er | | 
den eldre end eller samtidig med disse; det samme gjxlder dens | 
forhold til kvartsen og kvartsens forhold til beryl, topas og kali- | 
glimmer. Det rigtige er vistnok her, at disse mineralers dan- 


') »Uber die mineralogische und geognostische Beschaffenheit des Imengebirges» 
Pogg. Ann. 124 Bd. 1839. S. 382. | 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bo V. N:o 8. 347 


nelse i et vist stadium af gangmassens afsetning — pA siderne 
af gangen nermest ganggendsen findes hverken beryl, topas 
eller albit — foregik samtidig pa de forskjellige steder af gan- 
gen og saledes indbyrdes hvert enkelt kan vere snart eldre 
snart yngre i forhold til det ene eller andet af de dévrige. 

Kvartsen 
pa gangene er dels lidet gjennemsigtig til gjennemskinnende af 
hvid farve eller af mere uren grahvid farve og danner med dette 
udseende hovedmassen af gangenes midtparti i ofte uhyre mas- 
ser pa pegmatitgangene. Pa plagioklas-kaliglimmergangene er 
den altid forhanden i langt ringere masse dels af samme ud- 
seende, undertiden ogsa i renere glasklare gjennemsigtige va- 
rieteter. 

I krystaller findes den dels pa siderne af gangene, dels ind- 
ragende i stérre krystaller mod midten, i begge tilfeelde udkry- 
stalliseret mod feldspat enten ortoklas eller oligoklas. Disse 
krystaller viser samtlige gjerne kun fladerne oP og P, begge 
romboedre (+ R og —R) gjerne i ligevegt; typusen er enten 
regelmessig kortprismatisk efter hovedaxen, eller undertiden 
fortrukne, tavleformede efter en eller to flader af P. Fladerne 
er gjerne matte og lidt ru, ikke glindsende. 

En anden typus har kvartskrystaller af yngre dannelse fra 
det ovenfor omtalte store druserum pa en af de almindelige peg- 
matitgange. Et af de herfra indsamlede expl. er af c. 12 centm. 
et andet af c. 10 centm. lengde; disse krystaller viser formerne 
+ R og —R samt overveiende en rekke héie romboedre hvoraf 
+ 3R og —3R (alle + og — former i ligevegt) og flere héiere 
hvis tegn ikke vel lader sig bestemme, hvorved krystallerne 
far en sterkt tilspidset habitus; derhos flere ogsa ubestembare 
trapezflader, medens co P omtrent slet ikke er udviklet. Kry- 
stallerne er dels hdéire- dels venstrekrystaller. Fladerne af 
+ R er mere glindsende end de af — R; savel ved denne for- 
skjellige glands, som ved de pa tilstédende hjérner ensartet be- 
liggende trapezflader sees, at disse tilsyneladende enkelte kry- 
staller ere sammensatte af to individer med parallele hovedaxer, 


348 BROGGER, W. ©. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


saledes at det ene individs + R er parallel det andet individs 
—R flader, hvorved begge individer fuldstendig gjennemtrenger 
hverandre med uregelmessige greendser, som sa hyppig hos kvart- 
sen. Alle flader er meget glatte og fuldkomme og farven til- 
dels en smuk dybbrun régkvartskulor. 

Om kvartsen i skriftgraniten se ovenfor. 

Beryl 
fandtes pa mer end 10 gange, karakteristisk for plagioklas- 
kaliglimmergangene. Den eri almindelighed kun gjennemskinnende, 
af gréngul, undertiden renere grén farve, sjeldnere mere gjennem- 
sigtig af lys blagrén farve; krystallerne er i alm. udviklede 
som lange sdiler (oo P og oP) eller mere kortprismatisk (da gjerne 
coo P, oP$ og oP). De mod kvarts udviklede krystaller er fuld- 
komnere, med glatte flader; en liden af kvarts udplukket krys- 
stal viste oP, oP, P og 2P2. De i feldspat og glimmer ud- 
viklede krystaller er i alm. meget ufuldkomnere udviklede, med 
vu flader, sterkt afsmalnende mod enden og tydeligvis hindrede 
i sin krystallisation af glimmeren, hvis lameller har frembragt 
parallel stribning pa berylfladerne; undertiden er deres udvikling 
sa ufuldkommen at ingen krystalflader kan erkjendes pa de rat 
begreendsede klumpformige masser, hvori den optreder. Beryl- 
krystallerne nar tildels veldige dimensioner, en lengde af 1 a 
2 meter ved en tykkelse af 0,3 meter. 

Topas 
fandtes kun pa en gang, den ovenfor omtalte albitrige plagio- 
klas-kaliglimmergang. Den forekom her i store ufuldkomne klum- 
per og masser, hvis karakter af individer kan erkjendes af den 
pragtfulde klévning efter basis. Farven er grénlighvid eller 
ganske blegt vingul; gjennemskinnende eller gjennemsigtig i 
tynde stykker. Et par indtil 10 centimeter lange kort prisma- 
tiske individer af grénlighvid farve, udenpa gulagtige, viste be- 
stembare former: oP, Po oPs 405 Pic og 2P os samt flere 
pa grund af fladernes ufuldkomne beskaffenhed ikke bestembare 
former. Fladerne er samtlige, navnlig dog endefladerne, ganske 


ru og sterkt fortrukne; krystallerne har saledes tydelig veret 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o &. 349 


hindret i sin krystallisation af de omgivende mineraler. Bedst 
er de udviklet hvor de grendser mod kvarts. — Topasen fra 
Anneréd ligner i et og alt til forvexling pyrophysaliten fra 
Finbo og Brodbo. 


Turmalin 
har jeg selv ingensteds seet pa Mossegangene, men en enkelt 
krystal af almindelig sort turmalin (4 centm. lang 2 a 3 cent. i 
diameter) er indsendt til mineralkabinettet fra en gang ved Grips- 
rod i Rygge af hr cand. LAssEN. Fladerne er héist ufuldkomne, til- 
dels dekkede af skjzl af kaliglimmer, de sedvanlige prismeflader 
(co P2, =) pa toppen kun R. 


Granaten 
er den almindelige varietet af réd til rédbrun farve i alm. sterkt 
opsprukken og lidet gjennemsigtig; den forekommer i individer 
af en erts til en valnéds stérrelse i kombinationerne: 202 alene, 
eller 202. 00; sjeldenere 202. 00. 303, 1 begge de sidste for- 
mer altid kun som ganske sma afstumpninger. Fladerne er 
altid ufuldkomne og krystallerne aldrig fuldstendig rundt om 
udviklede. Man finder den dels i enkelte individer i ortoklas 
eller oligoklas eller magnesiaglimmer pa pegmatitgangene, dels 
hyppigst i hele kager af tat sammenvoxne oprindelig tilsyne- 
ladende pavoxede krystaller pa de berylférende plagioklas-kali- 
glimmergange navnlig sammen med kaliglimmer. Glimmeren 
er for en del utvivlsomt exldre end granaten, da dens indivi- 
der rager ind i denne, for en del vistnok ogsa yngre, da man 
finder granat indvoxet i glimmeren; i enkelte tilfeelde danner 
begge mineraler sadanne aggregater, at de synes at vere om- 
trent samtidig dannede, da de gjensidig har hindret hverandre 
i sin krystallisation. Man finder ogsa undertiden granatkry- 
staller tavleformede efter en flade af 202, hvis flader viser ind- 
tryk af glimmerlamellerne, der omgiver dem. De bedste kry- 
staller fra Mossegangene er fra Kure brud, indsendte af hr 


cand. LASSEN. 


350 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


Aldeles lignende krystaller af granat med samme forekomst 
er indsendt fra en berylférende gang ved Abelwik ved Arendal. 

I stycker fra Finbo har jag seet lignende granat; granaten 
fra Alabaschka beskrives ogsa som ikositetraedre, svagt afstum- 
pede af granatoedret, af réd farve ete. 

Apatit 
fandtes kun pa et par af de almindelige pegmatitgange i ufuld- 
komne, nogle tommer lange krystaller af skidden blaliggrén 
farve; former oP og oP. Krystallerne aftager trappetrinvis i 
tykkelse henimod enden; de er indvoxede i ortoklas og oligo- 
klas og tydeligvis skjént fdr udkrystalliseret end disse mine- 
raler hindret i sin krystallisation savel af disse, som af kvartsen. 

Monazit 
fandt jeg kun pa en eneste gang af de almindelige pegmatit- 
gange. Krystallerne er kortprismatisk udtrukne efter vertikal- 
axen i alm. | a 2 centim. lange af brun farve, ugjennemsigtige 
til gjennemskinnende, med i almindelighed matte, men meget plane 
flader. De optredende former (efter v. KoKSCHAROW’S stilling) 
er: oP, woPo, Po, —Po, P, Po i filgende kombinationer: 
oP oo, oP begge omtrent i ligevegt, afskarne pa toppen af Po 
alene eller med en ganske smal afstumpning af —Po. Pa de 
fleste explr. findes derhos P og pa flere endnu Poo, den sidste 
som en smal list mellem Poo og oP, nar disse former er over- 
veiende, eller ved steerkere udvikling af P 0g wo Poo som en smal 
list mellem disse flader. Krystallerne forekom pa gangen kun 
pavoxede pa i bundter eller knipper udstralende plader af mérk, 
kloritisk omvandlet magnesiaglimmer, iseer der, hvor mellem- 
rummet mellem disse udfyldtes af ortoklas, sjeldnere ogsa, hvor 
det udfyldtes af kvarts. De er i alm. pavoxede med en eller 
anden hvilkensomhelst ikke krystalloncmisk bestembar flade, 
der afskjerer dem tvertover. Et par individer er pavoxede 
med en flade af oP og da tavleformig udviklet parallel med denne 
flade, uddannet pa begge ender; det ene af disse individer viser 
pa den ene ende blot Poo, pa den anden ende Px, P, —Pe& og 


Po. Krystaller der er udspendte mellem to glimmerplader, 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 35] 


viser blot flader af vertikalzonen og er uregelmessig afskaret 
pa begge ender. 

Monazit er et ingenlunde ganske sjeldent mineral pa norske 
pegmatitgange. Foruden fra Anneréd kjendes det fra Hitteré 
(Rasvag), i sma krystaller af samme udseende som de fra 
Anneréd, gjerne tavleformige efter oo Poo (komb. oP, oP, P, 
Po)!). Dernest fra pegmatitgange ved Rostél, Arendal, af 
samme udseende, tavleformige efter «Po, komb. oPa, oP og 
pa toppen Po, P samt som smal afstumpning Po; en kry- 
stal viser dimensionerne: 3 centm. 1,5 centm. 3 centm. (indsamlet 
af cand. TH. LASSEN). Fremdeles fra Ramskjer i Séndelév i 
meget ra krystaller, hvis former vanskelig lader sig bestemme 
(Dr T. DaHuL). Den mest bekjendte norske monazittorekomst 
er Naresté store pegmatitgang ved Arendal, hvorfra den forst 
blev beskrevet af D. ForBES og T. DAHLL?) under navn af urdit. 
Krystallerne er i regelen tavleformede efter oP mere eller 
mindre udtrukne efter vertikalaxen. Den almindelige typus er: 
woPo, oP, Po, der er overveiende pa toppen, derhos P, og 
undertiden Po og —Po begge altid lidet udviklet. En en- 
kelt krystal, som jeg i 1878 selv fandt ved Naresté har en 
noget afvigende typus, i det den er tavleformet efter en flade 
af oP, hvormed den er pavoxet pa en flade af kloritisk omvand- 
let magnesiaglimmer; den anden flade af oP er ganske under- 
ordnet og oPo kun en smal afstumpning; pa toppen over- 
veiende Poo, hvorhos — Po, Pox og P alle som ganske sma af- 
stumpninger af hjérner og kanter; denne krystals dimensioner er 
4,5 centm., 3,5 centm. og 1,5 centm. Den stérste af Kristiania 
universitets mineralkabinets explr. af monazit fra Naresté ma- 
ler: 10 centm. 6,5 centm. og 3,5 centm., en stérrelse som vel 


kun overgaes af svenske monaziter fra Kararfvet. Krystallerne 


1) Se ogs& P. Groru, »Die Mineraliensammlung d. K. W, Universitat Strass- 
burg». S. 164; her nevnes komb. co Po, oP, — Poo(?). 

a): “Forres og T. Danii »Mineralogiske iagttagelser. omkring Arendal og 
Krageré I »Nyt. Mag. f. Naturv. 8 B. 1855. s. 226 og tab. fig, 13 og ity 
Her star ved en trykfeil NGteré istedenfor Naresté, hvilket senere er get 


over i Danas og fl. mineralogier. 


352 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


fra Naresté har i regelen ru, ufuldkomne flader og er tydeligvis 
hindrede i sin krystallisation af de omgivende mineraler; de er, 
som allerede af D. FoRBES og T. DAHLL anfort, pavoxede pa 
glimmerplader pa samme made som ved Anneréd og forekommer 
i betydelige kvantiteter pa et stykke af den store lige ved sden 
liggende pegmatitgang ved Narestd. Endnu pa en par af 
Arendals pegmatitgange er fundet spor af monazit. Den gjen- 
nemgaiende typus for monazit fra norske pegmatitgange er altsa 
tyktavleformig udvikling efter oP (sjelden efter en flade af 
oP), pa toppen overveiende Poo, andre flader (— Pw, Po, P) 
altid meget underordnede. 

Alvit 
fandtes kun pa en enkelt af de almindelige pegmatitgange, den 
samme der ogsa férte monazit. I forekomst, udseende, krystal- 
form o. s. v. stemmer den i et og alt overens med den af D. 
FoRBES og T. DAHLL beskrevne fra flere af Arendalsgangene!), 
Former: o Po. P, desuden en héi mPn pyramide, der afstum- 
per hjérnerne mellem P og oP oo, ikke kjendt pa zirkon. Mer- 
keligt er det, at ogsa hos alviten fra Anneréd gjentager sig 
den samme tilbdielighed til vexel mellem fladerne af oP, 
hvorved krystallerne i vertikalzonen far rendeformig indgravede 
kanter og ovenfra kommer til at se ud som almindelige harmo- 
tomdobbelttvillinger (firlinger), af udseende som fig. 4, s. 622 i 
Naumann’s-Zirkel’s mineralogi. 

Hvorvidt alviten er nermest at anse som et under zirkonen 
henhorende, eller muligens et nermest med xenotimen beslegtet 
mineral er meget vanskeligt at afgjére, da den eneste analyse, 
som haves (af FORBES og DAHLL), udtrykkelig angives som 
forelibig og udfért med lidet material. Ogs&a ved Anneréd har 
Jeg fundet altfor lidt material til en fuldstendig kvantitativ analyse. 
Da fladerne er for matte og desuden gjerne for ujevne til at lade 
sig male med nogen ndéiagtighed, lader sporgsmalet sig heller 
ikke ved krystallografisk underségelse afgjére. Uagtet jeg ikke 

") L. c. 1. Nyt Mag. f. Naturv. 1855 s. 228; II ibid. 1857 s. 14, og tab. fig. 


2 og 3. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 353 


med det forhanden verende ufuldstendige materiale ser mig i 
stand til at bevise noget bestemt, skulde jeg dog for om mu- 
ligt at lede andre pa et spor, der kunde fore til det rette, vere 
tilbdielig til at fremsette den hypothese, at alviten er en regel- 
messig sammenvoxning af zirkon og xenotim, idet jeg stitter 
dette pa fdlgende. For det férste er sadanne regelmessige 
sammenvoxninger med parallele hovedaxer og parallele p-flader 
allerede vel kjendte mellem malakon og xenotim fra Hitteré 
(beskrevne af E. ZscHAU), sa dette forhold fér er konstateret. 
Dernest lader de eiendommeligheder, der viser sig i alvitens 
krystallisation, sig lettest forklare saledes; thi pa gode explr. 
sees tydelig grendserne mellem to hinanden gjennemvoxende in- 
divider, ligesom ogsa de rendeformig indgravede kanter (der 
ikke kan forklares af tvillingdannelser, da tvillinger efter en 
sadan lov ikke kan optrede hos nogen af de nevnte holoédriske 
mineraler) lettere vilde forklares af en regelmessig sammenvox- 
ning mellem to forskjellige mineraler end af aggregation af et og 
samme mineral pa denne regelmessige made. Sees endelig hen 
til den eneste forhandenverende analyse, da taler den ogsa sna- 
rere for end mod den gjorte antagelse; thi den viser for det 
férste en betydelig gehalt af ytterjord (22,01 %), der meget vel 
kunde hidrére fra xenotim, derhos zirkonjord og torjord, hvilken 
sidste af forfatterne selv er betegnet med (?), endelig kiselsyre 
(20,33 %), hvilke sidste bestanddele vel kunde hidrére fra 
zirkon. Nar fosforsyre ikke nevnes, da ma det erindres at 
analysen jo angives pa grund af det ringe material som meget 
ufuldkommen. 

I alvit fra Annerdd fandt jeg ved analyse af en liden kvan- 
titet (i prof. HIORTDAHLS laboratorium): 36,58 pr.c. kiselsyre, 18,84 
pr.c. fosforsyre, et resultat som synes at tale for rigtigheten af 


den fremsatte hypotese '). 


1) De til analysen anvendte sma krystaller lod sig ikke ganske rense fra ind- 
blandet feldspatsubstans; den héie kiselsyregehalt turde maske for en del 


hidrére herfra. 


354 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


Annerédit 

1879 erhvervede jeg af hr cand. min. TH. LassEN for mi- 
neralkabinettet en krystal af et tungt, sort mineral fundet pa 
en af gangene ved Anneréd og af ham uden nermere under- 
ségelse antaget for orthit. Da savel mineralets hdie sp. vegt 
over 5 som dets krystalform ikke passede pa orthiten under- 
ségte jeg det noget ndiere og fandt da, at det matte henhore til 
kolumbitens gruppe. Dette fund syntes af den interesse, at jeg 
pa professor KJERULFs foranledning strax med nogle af de 
mineralogiske studerende foretog férst en exkursion pa en dag 
til Anneréd uden dog at gjenfinde mineralet, derpa endnu 
senere pa hésten en ny fire dages exkursion, ved hvilken sidste 
det lykkedes at fremfinde et tilstrekkeligt materiale savel til 
kemisk analyse som til krystallografisk underségelse. 

Mineralets farve er sort, streg efter dets forskjellige frisk- 
hed mérk sortbrun til lysere brungra-grénliggra. Ugjennemsigtigt 
til kantgjennemskinnende med brunlig farve. Svag metallisk til 
fedtagtig halvmetallisk glans. Sprédt, brud ufuldkommen musligt, 
ingen tydelige gjennemgange. Hardhed(4,,—) 6 — Sp. vegt 
= (4,28 —) 5,7. — For bleseréret smelter det vanskelig i kan- 
terne til et sort glas. 

Hr. professor C. W. BLOMSTRAND var sa velvillig at udfére 


folgende analyse: 


niobsyre Jeska bhetiast - diabia aes 48,13 
INSP. 22s. .dyhs De eRe eee 0,16 
kiselsyre.cecu. idl: Saptari pees ee 2,51 
zrkonjord.(uren) <2. .02e6 aes 2 eee 1,97 
uranoxyduliz:iuss Soe.) eee 16,28 
thorjord.c Jc) ieee) Se 2,37 
ceromy dethp2o) au. 0 ee oe ee 2,56 
yttriumoxydeng)...culeieaghee aie 7,10 
bly omy dors. oxacaetl seen fe ie teen ee 2,40 
jemoxy dul des: ch eau 3538 
manganoxydul | 2.4 eee 0,20 


caleinmoxyd 1. 3,35 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8 355 
mMagwesrmmoxyd as 95. 5 taken 0,15 
KeliU mom yd ameter EA publ ly. he 0,16 
natriumoxyd ...___- pres ere Lea bes by 0,32 
lerjord!tah a AAG: COAG FN TI H. 0,28 
VAT Cee eee. Ae ee) 8,19 
99,51 


I anledning af analysen meddeler hr. professor BLOMSTRAND 
fremdeles: ‘ 
»Efter syrehalten i 
Nb, 0;, Zr 0,, Si 0,, baser, vatten 
S00, Opi Opec, Peis: “2aRe 
kan formeln med sannolikhet skrifvas: 
dO eos OLD Hs. Omtdla SiO: 
=2R,Nb, 0, + 5 aq (+ 3 Si 04), 


saledes, med antagande af kiselsyran som tillfalligt inblandad, 
ett halfniobat och saledes nirmast 6fverensstiimmande med samar- 
skiten eller med afseende a vattenhalten 4nnu mer med nohliten. 

Vattenhalten ar 
HS VIN VIS bias eee oe 0,45 % (saledes at raikna som vattenfri) 
memo tte AS! Ye sets Use As eee ee , 1,18) (150) ag: pas2uRo: 
i mineralet fran Anneréd CHGS) | eee see , 2,40 (2,5) aq pa 2 RO. 

Mineralet kunde saledes fértjena eget namn; man far: 

SamlarskiteiessA) 32 Ro Nbas0? 

OTA cewA aoe ober R? Nb? 07 + aq. 

det nya mineralet... R? Nb? 07 + 23 aq. 
(Lund novbr. 1880)». 

Det sees af ovenstaende analyse, at mineralet 1 det vesent- 
lige overensstemmer med samarskiten, nar undtages den betyde- 
lige vandgehalt; hvis man blot skulde tage hensyn til den ke- 
miske analyse, vilde berettigelsen af et eget navn altsa vere 
afhengig af, hvorvidt vandgehalten kan betraktes som vesentlig 
eller ikke. Allerede den forelébige undersdgelse viste imidlertid, 
at vandgehalten i disse forbindelser neppe er at betragte som ve- 


sentlig og oprindelig tilhdrende mineralets formel, men snarere 


356 BROGGER, W. C. PBEGMATITGANGENE VED MOSS. 


som tilfeldig. WVandgehalten er nemlig meget forskjellig efter 
mineralets friskhed,saledes at dette endog lader sig pavise ved kva- 
litativ préve. Med tiltagende vandgehalt aftager mineralet i hard- 
hed fra henimod 6 til under 5, aftager endvidere ganske overor- 
dentlig i sp. vegt nemlig fra 5,7 til endog under 4,5, forandrer 
fremdeles sin glans, der med tiltagende vandgehalt bliver mere 
fedtagtig, ligesom ogsa bruddet bliver mere musligt og mineralet 
synes at blive mere sprédt. For att skaffe mig vished om vand- 
gehaltens betydning var hr. stud. min. H. KNUDSEN sa velvillig 
kvantitativt at bestemme vandgehalten i et stykke af en kry- 
stal (af sp. v. 5,70), der ved foretagne malninger i krystallo- 
grafisk henseende viste sig identisk med krystaller af det af prof. 
BLOMSTRAND underségte sterkt vandholdige mineral. Ved kva- 
litativ undersiégelse pavistes tydelig svagt spor af vand. Ved 
glidning tiltog en préve 0,47 pr.c. og efter gjentagen glédning 
i alt 0,56 pr.c., en anden préve 0,42 pr.c. 1 vegt, hvilket vel 
ma forklares derved, at endel jernoxydul er oxyderet til jern- 
oxyd. Nogen vesentlig vandgehalt kunde her altsa ikke pa- 
vises, !) 

Den kemiske analyse alene skulde saledes efter min mening 
neppe berettige til at give vort mineral noget eget navn; den 
krystallografiske underségelse viser imidlertid, at dette vistnok 
med samarskiten analog konstituerede mineral i krystallografisk 
henseende nermer sig til kolumbit, ihvorvel det ogsa ved nogen. 
forskjel i axeforholdet uden vanskelighed kan skilles fra denne, 
medens det meget vesentlig skiller sig i krystallografisk hen- 
seende fra samarskit, i alle fald fra den eneste hidtil ndiere 
underségte forekomst med gode krystaller, Mitchel county i Nord- 


') Ogsa for Nohliten angiver NorpENSKIGLD (geol. for. férhandl. B. I. s. 8.) 
en noget forskjellig vandgehalt af 4,62 til 5,29, og nohliten selv er jo egent- 
lig kun et led i rekken mellem samarskiten og det af BLomsTRAND analy- 
serede mineral fra Anneréd. For den med samarskiten isomorfe yttrotantalit 
er fremdeles vandgehalten meget vexlende. Her kan vel ogs& til sammen- 
ligning erindres om zirkon-malakon, thorit-orangit, ligesom jeg skulde vere 
tilbdielig til at tro, at ogs& polykrasens og euxenitens vandgehalt er uva- 
sentlig. — 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64 Bp V. N:o0 8. 357 


amerika.') Dette synes mig tilstrekkeligt til i alle fald fore- 
lébigt at give mineralet et eget navn, hvorfor jeg foreslar, at 
det betegnes med navnet Annerédit. — 

Til den krystallografiske undersdgelse viste sig ved nermere 
eftersyn kun et mindre antal explr. synderlig brugbare; pa de 
fleste var nemlig fladerne dels for matte og for sma, dels for 
ujevne til at kunne anvendes til malinger med reflexionsgonio- 
metret. I det hele toges tilsidst kun hensyn til malinger pa 6 
individer; heller ikke disse gav vel serdeles nolagtige resultater, 
men dog fuldkommen tilstrekkeligt palidelige til at forskjellen 
fra den i 6vrigt nerstaende kolumbit fuldt sikkert kan faststtes. 
Til grund for beregningen af axeforholdet lagdes félgende ma- 
linger mellem et fladepar a og det vertikalt stillede prisma g 


eo 


samt det til horizontalzonen a: c hérende prisma e: 


a:g a:e 
wel lare22°% 16) Nye 280 G1 
21° 56 N, Ill. 29° 163’ 
Nett, Preise 
D 21° 57 N, IV. 28° 563 
Neo 0847" . y (2° 48’ 
M. 21° 59’ g Vs \ 990 10’ 


MM. 29° 129 


Malingerne stemmer, som det sees, ikke serdeles godt over- 
ens, men da de malinger der falder omkring middeltallene i virke- 
ligheden er de bedste, turde disse dog ikke vere altfor langt 
fra de virkelige verdier. Heraf faes det rombiske axeforhold: 

aa bvrce = 04036879: 1:0,7290678 
antages fladen e for sammenligning med kolumbiten for 2 Po 
(201) faes altsa ved at dividere c-axen med 2 


a:b: c = 0,40369:1:0,36103 


!) HerMann’s yttroilmenit, der af H. Rosy pavistes at vere identisk med den 
uralske samarskit angives i alle fald for en del at have havt kolumbitens 
krystalform (efter angivelse af AverBacH, G. Ros o. s. v.) Skulde dette 
have veret rigtigt og ikke en sammenblanding med den pa samme fore- 
komst optreedende kolumbit have fundet sted, turde altsa Hn RMANNS yttroil- 
menit for en del have veret identisk med vort mineral fra Anneréd. 


3 


358 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


De pa Anneréditen forekommende former bestemmes da 
beregnede pa dette rombiske axeforhold, i det alle former be- | 
tegnes med den til de samme flader hos kolumbiten svarende | | 
signatur (efter A. SCHRAUF), til: | 

a = oP o (100) 
bob (010) 
Cre OF 1 (O00L) 
fee deo na LEO) 
m = gP 3 (130) 
z = weP 5 (150) 3) 
© = 2 201) 
| = } Po (012) 
k =) Poo .(OLL) 
n= P. (ill) 
B=! ee 
@ = 2 P2 (121) 
o = 3P 38 (131) 
2P (221) 


Overensstemmelsen mellem de beregnede og fundne verdier 


I 


sees af félgende tabel; for sammenlignings skyld er ogsa tilfdiet 
de af A. ScuRraurs for kolumbiten opstillede axeforhold 7) be- 


regnede verdier, fremdeles nogle tilsvarende vinkler hos polykras. 


Annerédit Columbit Polykras 
Beregnet. Fundet. (Beregnet af (Efter malinger 
Scuraurs axef.) af ScHeERER 
og Brocerr.) 
gia (110:100) *219 59" #219 59°") 22°10 202 aienes 
(110:170° 43 58’ 43 53’ 440. 20' ee 
(ous : aoe a ‘ ‘ 2 
B68 2 3 |38° 12’ (Br.) 
m:a (130:100) 50° 27° 50° 30% 50° 43’ 
m:m(130:130) 100° 44’ 101° 26’ 


') Fladen z (Maskunynr’s signatur, se: N. 8. MaskeLynr »On a crystal of Co- 
lumbite from Monte Video». Phil. Magazine Ser. IV. B. 25 s. 41. Lon- 
don 1863) er p& vedfdiede tavle XIII betegnet med «. 

2) Se Dr. A. Scuraur. » Monographie des Columbit. Sitzungsberichte der math. | 
naturw. Cl. d. Acad. d. Wissensch. XLIV B. II. Wien 1862.» 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 359 


Beregnet. Fundet. (Beregnet af (Efter malinger 
Scuraurs axef.) af ScHEERER 
og BroeeGEr.) 


N 


:a (150:100) 63° 39’ 63° 451’ 63° 51} 
o2 (150): 150) "127° Te" 127° 45 


N 


28° ~— (Sch.) 


>a (201:100) *299 121’ *290 JQV’ | 
ee a ( 0) *29° 123’ *29° 12)’ 31° 20 perme 


er (201: 201)" 1219 35" 1209 47 11°79 20 
eee (20S LO} S598) 35° 59°" 379 "43" 
aero tis LEP) 30° 72 29° 


83° 20'(Sch. ber.) 


mou (111: 1h 80° 182 80° 30’ 75° 50’ 
( ) Z ] es (Br. malt.) 


mea (lits1ty) 92° T4’ 96% 52 
mere PLT 201)9 9240S" 1 230°36" | 230 57 
m:n (211: 211) 19° 59’ 19° 44¥ 
mm (2112211) 118° 327 Uae soe 
meen (211:211) 57° 26' OL 
me eo (211:201) 10° POSTS: 99°52’ 


De ovennevnte former optreder i forskjellige kombinationer 
med félgende variationer i sin typus: 

1.) Langprismatiske krystaller, oftest noget tavleformede 
eller linealformede parallel 010 med formerne 010,100 og som af- 
stumpning af kanterne mellem disse 110; pa toppen overveiende 
201 derhos 211 og IIl. Krystaller af denne typus har ved 
forste diekast stor lighed med polykras. Til disse former kom- 
mer i vertikalzonen hyppig endnu 130 og sjeldnere desuden 150 
en flade — der hos kolumbit kun er kjendt pa en enkelt kry- 
stal fra Monte Video og en krystal fra [men (MASKELYNE) ') 
og pa toppen 001 der gjerne er lidet udviklet; typusen er gjerne 
linealformig, fladtrykt efter 010. (Se til sammenligning min figur 
af polykras i GRorH’s Zeitschr. f. Krystallogr. Bd. IIIf. Tab. XIII 
fig. 23, kun at u tenkes borte. samt SCHRAUF’S figurer i hans 
Monographie des Columbit, Tab. I. fig. 2 og 3 (Miask) og 6 


1) Om disse krystaller med sikkerhed har veret kolumbit, kan ikke vides, da 


de ikke var analyserede. 


360 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


(Bodenmais o. fl. st.) kun at fladen i ma teenkes borte i fig. 2, | 


og i fig. 3 og 6 fladen y ma teankes ombyttet med z). 


2). Sjeldnere er krystallerne fladtrykte parallel 100 og sam-_ | 
tidig dels primatisk udtrukne efter vertikalaxen, dels forholdsvis | 


korte. De fleste af de saledes udviklede krystaller udmerker sig, 
ved at fladerne 201 og 211 er sterkt overveiende pa toppen. (En 
krystal af denne typus er aftegnet pa vedfdiede krystalfigur 1, 
efter et c. 12 millimeter langt explr.) 


3). En del af krystallerne (alle uddannede mod oligoklas?) | 


viser lige steerk udvikling af 100 og 010, hvorhos vertikalzonens 


prismer kun optreder som ganske smale afstumpninger, hvorfor | 


krystallerne ser ud som kvadratiske prismer. Da de fleste af 


mine explr. af denne typus pa toppen mangler flader, ved jeg | 


ikke, om den hos en enkelt krystal optreedende kombination af 


topfladerne: 201, O01, 111 med serdeles sterkt udviklet basis } 


er den sedvanlige for denne typus. 


4). Flere krystaller, deriblandt de bedste til malinger, 


udmerker sig ved en kortprismatisk udvikling efter vertikalaxen; | 


fladerne af 100, 110, 130 og 150 er omtrent lige brede og til- 
sammen omtrent af brede som 010. Pa toppen overveier 2 
flader 111 og 111, derefter 201, medens fladerne af 211 og de 
to évrige flader af 111 er ganske underordnet og 001 enten mang- 


ler eller er ganske ubetydelig udviklet. Disse krystaller far altsa et 


monosymmetrisk udseende, noget som forresten ogsa er hyppigt ved | 
explr. af de 6vrige typer. (Som exempel vedfoiede krystalfigur 3). | 

5). En enkelt hden c. 5 millimeter lang krystal var mere | 
formrig, nemlig: 100, 010, 130, 110, 150, 211, 111, 201, 001,)| 
O12, 221, 121 og 131. Af disse former lod 131 sig bestemme | 
af zonerne (111: 010) og (130: 001); 012 bestemtes ved maling | 


med paklebede glasplader, ligesom ogsa 121 og 221, disse to 


sidste dog kun med sandsynlighed, da de var altfor sma til at | 
glaspladerne med sikkerhed kunde anbringes i nogenlunde paral- | 


lel stilling. (Se vedfdiede krystalfigur 2). — Pa en enkelt 
krystal af samme typus fandtes endelig foruden 012 ogsa O11 
bestembar af zonen (111 : 111). — 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp. V. N:o 8. 361 


Foruden disse enkelte krystaller fandtes blandt mineraler 
fra Annerod, der i slutningen af 1880 indkjébtes af mineral- 
kabinettet, et eneste exemplar af en tvillingkrystal efter loven: 
tvillingaxe en normal pa en flade af oP5 (150), eller tvillings- 
flade en flade oP5 (150). Det eneste forhanden verende exem- 


plar er en gjennemvoxningstvilling; se vedfdiede horizontalpro- 
jektion: 


Trilling af Annerédit; horizontalprojektion. 


Det mindste det andet gjennemvoxende individ er linial- 
formig udviklet parallel 010, med fladerne 010, 100, 110, 
130, pa toppen kileformig tilspidset ved overveiende udvikling 
af makrodomet 201, hvorhos optreder fire sma flader af 111 og 
en 6rliden flade 001. Det stérre individ har fladerne af 010 og 
100 omtrent lige sterkt udviklede, derhos 110, 130 og 150, pa 
toppen 201, 211, lll og 001. Det mindste individ rager med 
sin top frit frem af det stérre og danner desuden en smal 
fremragende list pa det ene hjérne af vertikalzonen, med ind- 
springende kanter. 

Til at bestemme den optredende tvillinglov benyttedes, da 
den omtrent 1,5 centm. lange, 0,5 centm. tykke krystal selv 
pa grund af fladernes mathed ikke vel egnede sig til malinger, 
dens matrix af feldspat, hvis fuldkommen jevne aftryksflader 
maltes med paklebede glasplader. Til bestemmelsen behévedes 


362 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


blot at kontrollere, at begge individers flader af vertikalzonen | 
faldt i samme zone, derhos en maling. Der maltes b: b’ = 51° | | 
59’, i middel af flere malinger, hvoraf enkelte la under, andre ff 
over den beregnede verdi 52° 42’. Da vinklen mellem a og m | 
(100: 130) er 50°27’, er altsa a-fladerne af det ene individ | | 
omtrent parallele med de ens beliggende m-flader af det andet. ff 

Denne tvillinglov er ikke kjendt hos kolumbit. 1 

Som det af ovenstaende tabel sees, star annerédditen i krystalio- 


grafisk henseende overmade ner ved kolumbit. Ingen af dens for- 
mer er ukjendte hos kolumbiten og de pa anneréditen optredende 
former, kombinationer og typer svarer teminelig ner til dem, der | 
er hyppige hos kolumbit fra Rabenstein ved Zwiesel (Bodenmais 
i Bayern), Haddam i Nordamerika, Miask o. s. v. De ovenfor 
nevnte typer svarer delvis til de af SCHRAUF i hans monografi | 
over kolumbiten under habitus I indbefattede typer (se ovenfor). 
Hvad axeforholdet af beyge mineraler angar, da stemmer dette 
ganske ndie overens for vertikalzonen, altsa for forholdet a:b, 
hvorimod for forholdet b:c, nar SCHRAUF’S forbedrede axeforhold 
af kolumbiten benyttes til sammenligning (a:b:c¢ = 0,40744 

1:0,33467) afvigelsen er ganske kjendelig, nemlig saledes at 
c-axen hos annerédditen er forholdsvis lengre, hvilket, som det 
sees af tabellen, forarsager afvigelser af 4—5° for flere vinkler 
mellem flader, hvis beliggenhed vesentlig afhenger deraf, en 
forskjel, som er fuldstendig tilstrekkelig til ved ikke altfor 
darlige explr. at adskille de to mineraler. 


. 


Da enkelte af krystallerne af den férste typus ved férste 
diekast skuffende ligner polykras, sa at jeg i begyndelsen antog_ 
dem for at tilhdre dette mineral, har jeg til sammenligning 
vedfoiet nogle vinkler fra de kjendte malinger pa polykras. }) 
Hvad polykrasens axeforhold (efter SCHEERERS malinger a:b:¢. 
= 0,3638:1:0,3422 efter mine malinger = 0,3462: 1: 0,3124) | 
sammenlignet med kolumbiten angar, da sees det, at her noget 


| 
‘) Se min afhandling »Uber Aschynit von Hitterd, nebst einigen Bemerkungen | 


uber die Krystallform des Euxenit u. des Polykras». GRrotn’s Zeitschr. f. Kry- 
stallogr. Bd, III. §. 481 o. f. al 


| 


| 
| 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 363 


ner det omivendte finder sted, i det forholdet b:c¢ er mere 
overensstemmende hos begge disse mineraler, medens forholdet 
a:b er adskillig afvigende i det a-axen er forholdsvis kortere 
hos polykrasen end hos kolumbiten. Deraf félger altsa, at 
polykrasen for de vinkler, der afhenger af forholdet a:b, 
navnlig altsa vertikalzonen, afviger vesentlig fra savel anneré- 
diten som kolumbiten; forholdet mellem axerne a:c er omtrent 
det samme hos polykrasen som hos anneréditen, hvorfor vinkler 
som vesentlig er afhengige heraf, navnlig den makrodomatiske 
zone, er indbyrdes mere overensstemmende hos disse mineraler, 
end mellem polykras og kolumbit. Lighederne er i krystallo- 
grafisk henseende mellem alle tre mineraler sa betydelige, at 
der ogsa ma vere noget felles i deres kemiske sammensetning, 
som jo betinger den ydre form, saledes at de kemiske forskjel- 
ligheder, nar vi gar ud fra kolumbiten, hos anneréditen ved 
morfotropi vesentlig har frembragt en forlengelse af c-axen, 
hos polykrasen vesenlig en forkortelse af a-axen. ') 

Merkeligt er det, at annerdditen i kemisk henseende ifélge 
BLOMSTRANDS analyse nermer sig til samarskiten. Thi som 
det fremgar af E. S. Dawna’s underségelse af samarskit fra 
Mitchel county, N. Carolina, ?) er dette mineral i sin krystalform 
temmelig afvigende fra kolumbit og annerédit. Samarskitens 
axeforhold er nemlig efter E. S. Dana = a:b:c = 1,833: 
1: 0,949; sammenligner vi dette med kolumbitens, respektive anne- 
roditens axeforhold pa den made, der giver de simpleste forhold, 
nemlig saledes at DANA’s korte axe paralleliseres med kolum- 
bitens lange axe (efter SCHRAUF, ikke efter J. D. DANa, der 
har den omvendte stilling af kolumbiten) og omvendt, faes ved 
at dividere a-axen med 2 og c-axen med 3, a:b:c¢ = 0, 4071: 
1:0,3163, et axeforhold, der, som det sees, afviger sterkt fra 
Anneréditens, hvis axeforhold a:b:c efter ovenstaende er = 
0,4037:1:0,3610, en afvigelse, der vilde forarsage ganske be- 


1) Om forholdet mellem polykras, euxenit og aschynit se mine bemeerkninger 


pa ovenfor anforte sted. 
2) Amer. journ. of science and arts 3 Series Vol. XI. 1876 s. 201 o. f. 


364 BROGGER W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


tydelige differentser for de tilsvarende vinkler hos begge mine- 
raler.!) Fremdeles viser det sig, nar man omsetter de af fj 


DANA hos samarskiten iagttagne former efter det med kolum- 


biten paralelliserede afledede axeforhold: 


Samarskit efter Samarskit efter 
E. S. Dana’s stilling. axeforholdet 0,4071: 1: 0,3163 
sammenlignet med kolumbit. 
oe = «oo PY 
oP? e= oo P? 
20 Po = 20 P ew 
0 P co = 00 Pe 
Bs = BP oo 
P = 3P3 
3P3 = 6P3 


at med undtagelse af fladeparrene ikke en eneste af samarskitens 
former er kjendte hverken hos kolumbit eller hos annerédit. 
Ikke des mindre ledes vi ved at betrakte ovennevnte afledede 
axeforhold for samarskiten til en analogi med kolumbitens 
gruppe, idet det nemlig nermer sig ganske ndie til tantalitens 
axeforhold (nar i NORDENSKIOLDS axeforhold for dette mineral 
for sammenligning med kolumbiten a- og c-axerne begge divideres 
med 2) a:b:c = 0,4083:1:0,3259; det viser sig endvidere ”) 
at tantalitens prisma er identisk med samarskitens, begge = 
ao Po i forhold til kolumbitens grundprisma. Nu har tantaliten 
altid, som, analog kemisk konstitueret og som havende adskillige 
former feelles med kolumbiten altid veret anseet for isomorf med 
denne. Den pafaldende lighed i krystallografisk henseende mel- 


') For blot at tage et exempel vilde saledes en vinkel e:e (201: 201) om 
denne flade fandtes hos samarskiten beregnet p& ovensta&ende axeforhold 
give: 114° 28’, medens den hos &nneréditen er beregnet til 121° 35’ en for- 
skjel af c. 7°. 

*) Tantalitens former omsetter sig sammenlignede med kolumbiten siledes: 


v 7 


Shi Dime 2 = ore 
4Po = 4Poo | $P} = 2p} 
Po = 2P0 | 962 = 2p 
3P oo = Bras 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:0 64. Bp V. N:o 8. 365 


lem samarskiten (og den dermed isomorfe yttrotantalit) og 
tantaliten, der har en anden kemisk sammensetning, er derfor 
af interesse, idet tantaliten betragtet i denne sammenheeng tyde- 
ligvis danner et forbindende led mellem de ellers sa forskjellige 
mineraler kolumbit, og de i krystailografisk henseende med denne 
mere eller mindre overensstemmende mangantantalit, !) annerédit, 
polykras og euxenit pa den ene side og samarskiten og den med 
samme i krystallografisk henseende overensstemmende yttrotantalit 
pa den anden side. ?) 

Annerdditen forekommer ligesom sa mange andre af pegmatit- 
gangenes mineraler pa en kjendelig made fortrinsvis, hvor stérre 
masser af i bundter eller knipper anordnede kloritisk omvand- 
lede magnesiaglimmerplader stéder sammen; krystallerne er gjerne 
tvert overskarne af glimmerpladerne, hvorpa de har veret pa- 
voxede, dels under hvilkensomhelst vinkel, men meget hyppig 
ogsa pavoxede samme med brachypinakoidet, i hvilket sidste 
tilfeelde de gjerne er uddannede pa begge ender. Undertiden er 
en krystal indeklemt mellem to hinanden parallele eller under 


1 Se W. J. Comstrock’s afhandling Amer. journ. of science etc. III. 19 B. 
1880. 

2) Man har ogsa forségt at sammenstille polymignyten med kolumbitens reekke. 
Omsettes det af Dana anforte axeforhold efter den sadyanlige orden af 
axerne far man a:b:c¢ = 0,97012:1:0,70353; det simpleste forhold til 
kolumbitens axeforhold fremkommer, nar dette axeforholds c-axe divideres 
med 2, dets a-axe med °/,, hvorved man far a:b:c—0,3880:1:0,35176, 
et axeforhold, der nermer sig mest til polykrasens. Polymignytens former 
omsetter sig beregnede efter dette axeforhold saledes: 


Polymignytens former be- 


I. D. Dana’s former pa regnede pa det med ko- 
- Polymignyt: lumbiten paralleliserede 
axeforhold: 
2PB 2P5 
Poo QP co 
QP 4P 00 
AP 0 8P 0 
OP OP 
© Po oo Po 


Det fremgar heraf, at det med det nuverende kjendskab til polymignyten 
vel er vanskeligt at fdrsége nogen sammenstilling mellem disse mineraler, 
ligesalidt som med aschyniten eller mellem aschynit og polymiguyt. 


366 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


meget spids vinkel skjwrende glimmerplader, sa at begge brachy- 
pinakoidets flader er bedekkede af glimmeren; det er pafaldende, 
at de med brachypinakoidet pavoxede krystaller altid viser 
en tilsyneladende monosymmetrisk udvikling af topfladerne, sa- 
ledes at makropinakoidet tilsyneladende er symmetriplanet. 
Krystallerne er meget hyppig stenglig sammenvoxede 1 
parallelstilling; undertiden er over hundrede saledes stenglig 
sammenvoxede individer sa teat sammengrupperede, at de ser ud 
som en enkelt stdrre krystal; et sadant aggregatindivid er c. 5 
centm. langt, 3 centm. bredt og 1,5 centm. tykt. Ofte straler 
imidlertid ogsa en gruppe af krystaller ud til alle kanter fra 
et krystallisationscentrum pa en glimmerplade og vilde altsa, 
om feldspateen (ortoklas eller oligoklas) og kaliglimmeren, der 
fylder mellemrummene mellem glimmerpladerne, ikke havde veret, 
have dannet en frit udragende krystaldruse; der hvor kvarts 
fylder mellemrummet mellem glimmerpladerne har jeg som regel 
ingen krystaller af anneréddit fundet. . 
Uagtet anneréditkrystallerne i regelen (i hundreder af til- 
feelde) er udkrystalliserede frit og uhindret af den omgivende 
feldspat viser en enkelt stuf med en i en anneréditkrystal langt 
indragende feldspatkrystal, at dette ikke altid har veeret tilfeel- 
det, i det her utvivlsomt feldspaten er udkrystalliseret forst. 
Foruden pa den ene pegmatitgang hvor anneréditen pa et 
mindre parti af gangen fandtes i ganske rigelig mengde, fandt 
jeg selv en enkelt liden krystal pa den topasférende plagioklas- 
kalighimmergang, med den sedvanlige polykraslignende typus, 
kun med stérre basis. En meget stor krystal, den stérste der 
er fundet, c. 3 centm. lang, 2 centm. tyk og bred erhvervet 
fra hr. cand. TH. LAssEN, var ogsa efter opgivende fra den 
samme gang. Dens flader af vertikalzonen er de sedvanlige 
oP ow og ose ligeveegt, derhos oR. eyes og co P5 som smalere 
afstumpninger, pa toppen OP og P; topfladerne er meget ufuld- 
komment udviklede og krystallen har tydeligvis veret hindret 
i sin krystalisation af det mineral, der har omgivet den. Denne 


krystals sp. v. var 5,68. P& samme gang fandtes endvidere i 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp. V. N:o 8. 367 


albit en druse af ganske ufuldkommen udviklede krystaller 
af annerédit, hvis flader pa enderne viser indtryk af albiten 
der omgiver dem }), 

Fra en af arbeiderne ved feldspatbruddene erhvervedes 
nogle stykker af et dréit, ikke underségt mineral af sp. v. 5,70, 
der ligner annerédit, men maske ogsa kan vere et andet ner- 
staende mineral 2). 


I korthed sammenfattet fremgar af iagttagelserne over de 
omkring Moss hyppige grovkornige granitlignende gange félgende: 

Pa Annerédhalvien optreeder i stort. antal grovkornige granit- 
lignende gange, dels fine svermende arer, der i alle retninger 
gjennemveeve grundfjeldets lag, dels stérre gange, hvilke tildels 
‘danner_ et ordentligt gangtog i omtr. n-slig retning tvertover 
gneisens skikter, som oftest med svagt fald mod dst; gangenes 
megtighed nar op til over 5 meter og deres udstrekning efter 
stréget til omtr. 250 meter og mere. 

Der kan adskilles to arter af gange, sadanne med over- 
veiende ortoklas (mikroklin) og magnesiaglimmer og plagioklas- 
kalighiimmergange. 

Disse to forskjellige typer af grovkornede gange gjenkjendes 
andensteds fra, hvorpa neevnedes nogle exempler, hvis tal vistnok 
kunde féréges.. Hyppige pa plagioklas-kaliglimmergangene op- 
treder akcessorisk navnlig beryl, topas, granat (turmalin), hvor- 
hos forekomsten af albit i masse er karakteristisk for en del 
af disse gange. Ortoklas-magnesiaglimmergangene, de 1 Norge 
almindeligste pegmatitgange, férer ved Moss akcessorisk monazit, 
apatit, alvit, annerédit, ved Arendal ortit, monazit, apatit, 


1) Ganske nylig er annerédit aldeles af samme udseende og med samme for- 
mer som ovenfor beskrefvet ogsa fundet pa en anden af de sedvanlige peg- 
matitgange, i stérre krystaller. 

2) Materialet til de ovenstaende bemarkninger om mineralerne pai Mossegan- 
gene tilhdrer Kristiana universitets mineralkabinet og blev med sedvanlig 
velvillie stillet til afbenyttelse af mineralkabinettets bestyrer prof. dr. Tu. 


KJERULF. 


368 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


zirkon, alvit, thorit, euxenit, yttrotitanit 0. s. v., pa Hitters 
aschynit, polykras, monazit, ytterspat, malakon, ortit, gadolinit 
o. s. v., fortrinsvis altsa en stérre meengde mineraler med sjeldne 
emner. 

Disse to forskjellige arter af gange er neppe skarpt adskilte 
fra hverandre, men synes at ga over i hverandre, forekommer 
om hverandre og synes ikke afhengige af den omgivende berg- 
arts beskaffenhed. 

Gangenes struktur er i det hele bandformet, om end ofte 
meget utydelig: pa siderne gjerne skriftgranit, derpa en zone 
med massiv-kornig struktur i store individer, der dannende en 
uregelmessig zikzakformet overflade udviklede med krystalflader 
rager ind mod gangenes midtparti, som gjerne stykkevis optages 
af feldspat, stykkevis af kvarts begge i store klumpformige 
masser. 

De pa gangene optredende mineraler viser sig samtlige, 
forsavidt de er udviklede med krystalflader, at have veret pa- 
voxede. 

Forekomsten af sjeldnere mineraler er hoist ulige fordelt; 
pa hovedmassen af gangene findes ingen, pa enkelte gange fin- 
des de i stérre masse. En del af de akcessoriske mineraler 
med sjeldne emner optreder pa de almindelige pegmatitgange 
fortrinsvis knyttede til den gjerne kloritisk omvandlede magnesia- 
glimmer, pavoxede pa dennes plader, idet hele yngre end denne 
og eldre end de alm. gangmineraler, der fylder mellemrummet 
mellem glimmerpladene skjént undtagelser fra begge disse regler 
kan fremfindes. Hvad de gangenes masse udgjérende mine- 
raler angar, da er deres relative masse hdist forskjellig pa de 
forskjellige gange og ingen bestemt rekkefélge i udkrystallisa- 
tionen af dem kan iagttages, idet det tvertom pa forskjellige 
steder af gangen viser sig, at snart det ene, snart det andet 
mineral er udkrystalliseret férst. 

Nar brudstykker findes pa gangen synes de gjennemgaende 


at vere af sidestenens bergart og i regelen forholdsvis lidet 
forrykkede. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 369 


Druserum er sjeldne pa gangene, men findes dog af og til 
og da undertiden af betydelig stérrelse. 

At give en tilfredsstillende forklaring af gangenes sandsyn- 
lige dannelsemade i sin helhed og i det enkelte lader sig ikke 
gjére efter iagttagelser, der nermest kun strekker sig ud over 
en enkelt forekomst. De grovkornige granitlignende gange frem- 
byder s& mange vanskeligheder for en udtémmende og i alle 
enkeltheder fyldestgjérende theori, at det vistnok vilde vere for- 
hastet at forsdge at opstille en sidan. Ikke des mindre synes 
det, som om dog enkelte slutninger med stor sandsynlighed kan 
drages af de fra de norske forekomster og fra en mengde frem- 
mede forekomster samstemmmige iagttagelsers vidnesbyrd. For 
det fdrste synes det rimeligt, at de beskrevne grovkoringe gange 
neppe kan vere at stille i klasse med almindelige eruptive 
bergartgange. Der findes i Norge sa mange udmerkede exem- 
pler pa ogsa ensartet gjennem sin hele masse massiv-kornige 
granitgange, der uden tvivl ligesa sikkert ma anses som eruptive 
bergartgange, som de moderne lavar, i hvorvel de i mange ting 
kan synes at skille sig fra disse. Sammenlignet med sadanne 
granitgange frembyder de pegmatitiske gange overmade liden 
lighed, men en rekke af afgérende forskjelligheder, der er sa 
betydelige, at de snarere ma stilles i klasse med mineralgange 
end med bergartgange. Gangenes utvivlsomt bandformige struk- 
tur i forbindelse med den kjendsgjerning, at samtlige mine- 
raler pa gangene, forsavidt som de er udviklede med krystal- 
flader, viser sig at have veret pavoxede, fremdeles manglen 
af en bestemt rekkefélge i udkrystallisationen af de selve gan- 
genes masse udgjérende mineraler indenfor sa lidet omrade, 
som en sadan endog meget stor gangs volum omfatter, endvi- 
dere den variable savel kvantitative som kvalitative sammen- 
setning af gangmassen foruden flere mindre vegtige vidnesbyrd 
viser, at pegmatitgangene og de med dem analoge grovkornige 
gange mangler bergartgangenes vigtigste karakterer og i disse 
punkter stemmer overens med mineralgange?). 


bee ae aes : ; ; ee: 
1) Det vilde derfor vere heldigst, om man kunde undga betegnelsen granit- 
gange for disse gange, da gangene, sisandt man, som hidtil gjerne er skeet, 


370 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


Fremdeles synes enkelthederne ved gangenes bandformige 
struktur og krystallisationen af de pavoxede gangmineraler 
neppe at kunne forklares pa anden made end at afsetningen 
af gangmassen er foregaet sukcessive — om langsomt eller hur- 
tigt er herved ligegyldigt — nemlig begyndt fra gangens sider pa 
grendsen mod sidestenen og fortsat indover mod midten af 
gangen, der uden al tvivl i almindelighed udgjéres af store luk- 
kede eller fuldstendig gjenfyldte druserum; sjeldnere har fyld- 
ningen veret ufuldstendig. og gangene viser da endnu abne 
druserum. Jeg anser det overflédigt at gjentage den rekke af 
iagttagelser, der viser rigtigheden heraf. 

Salangt synes vi endnu at kunne bevege os pa nogenlunde 
sikker grund; udover dette er det ikke let at undga at komme 
ind pa hypothesernes usikre omrade. 

H. CREDNER har : sin bekjendte afhandling »Die graniti- 
schen Gange des sachsichen Granulitgebirges» for disse gange, 
der for en del minder om vore norske pegmatitgange og grov- 
kornige granitlignende gange, opstillet den hypothese, at de skulde 
vere dannede ved udludning af sidestenen ved gennemsivende 
vand under almindelig temperatur'). Pa vore norske gange 
kan denne forklaring ikke overféres. Selvfdlgelig matte disse 
gange i sa fald i hvert enkelt tilfelde i sin sammensetning 
kunne pavises i det hele at vere ensartede med de omgivende 
bergarter, eller pa en bestemt made afhengige deraf, saledes 


som CREDNER ogsa har pavist for de af ham beskrevne sak- 


med betegnelsen granit forbinder et genetisk begreb, ikke bestar af granit, 
men af et mere eller mindre granitlignende mineralselskab; dette kunde 
vel ogsa vistnok gjennemfores for de stérre grovkornige gange, som tydelig 
adskiller sig fra granitgangene, men lader sig dog ikke gjennemfére videre, 
da de grovkornige gange gjennem overgange gar over i finkornigere &rer 
med massiv kornig struktur, som ikke let kan adskilles fra almindelige gra- 
nitgange. 

) L. ec. side 218: »Das mineralische Material unserer granitischen Ginge 
stammt nicht von aus der Teufe empordringenden, vielleicht sogar heissen 
Mineralquellen, sondern von partieller Zersetzung und Auslaugung des Ne- 
bengesteins durch sich allmalig zu Mineralsolution umgestaltende Sicker- 
wasser. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 371 


siske gange!), Men dette kan for de norske pegmatitganges 
vedkommende ikke sees at vere tilfeldet i den fornddne ud- 
strekning. Thi for det férste forekommer pa Annerodhalvéen 
(og udenfor dette feldt i Smalenene) to i det hele meget vel 
karakteriserede forskjellige arter af gange om hverandre, sAvidt 
lagttaget ikke synlig afhengige af den hver gang omgivende 
bergart, der over hele strekningen er forholdsvis ensartet. 
Nu kunde man vel hertil indvende, at dette ikke er sa let at 
kontrollere, og at ndiere efterseet en sadan afhengighed dog 
maske vilde kunne pavises. Men sa erindrer vi, at Hitterés 
pegmatitgange, allerede lengst kjendte gjennem SCHEERERS be- 
skrivelse?) og for sine mineraler ikke mindre berémte end Aren- 
dals pegmatitgange, med hvem de pa det nidieste stemmer over- 
ens, forekommer i labradorsten, medens Arendalsgangene lige- 
som Mossegangene forekommer i skiktet grundfjeld. Dette 
Hitterdgangenes forhold var ogsa SCHEERER, der af forskjellige 
grunde, som nu for stérste delen ikke kan tillegges megen 
vegt, bestemt protesterede mod, at disse gange skulde vere 
eruptive, sa pafaldende, at han, sa nédig han vil, ikke kan 
tenke sig nogen anden forklaring mulig, end at gangenes masse 
dog pa en eller anden made ma vere tilfért, transporteret an- 
densteds fra; thi siger han: »Wir haben gesehen, dass die 
Hauptbestandtheile des den Granitgiingen zunachst legenden 
Norits: Labrador, ein eigenthiimlicher Natron-Feldspath und 
zum Theil auch Hypersthen und Titaneisen sind, wahrend die 
Masse des Granits grésstentheils aus Orthoklas, Oligoklas und 
Quarz besteht» etc. — Fremdeles kan i samme _ forbindelse 
fremheves de eiendommelige forhold ved forekomsten af de 
sjeldnere mineraler pa pegmatitgangene. Allerede den omsten- 
dighed, at disse sjeldne stoffe som de sjeldne jordmetaller (ce- 


rium og yttriumgruppens), tantalium, niobium, thorium, tin 0. s. v. 


1) At dette er tilfeeldet behéver vel imidlertid ikke omvendt at bevise, at gan- 
gene netop er dannede ved gjennemsivende vands udludning af sidestenen 
ved almindelig temperatur, men kunde vel ligesa let forklares ved oplosning 
af gangsprekkernes bergart ved héiere temperaturer. 

Ee vies 


372 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


skulde ansamle sig pa gangene i stérre masse som produkt af 
sidestenens udludning, vilde i og for sig vere pafaldende, da 
en hel del af disse stoffe vel neppe nok vilde kunne pavises 
endog blot i spor i de gangene omgivende bergarter; men selv 
om dette dog var tenkeligt, s& synes det dog endnu mere pa- 
pafaldende, hvorfor udludningen, der jo dog vel matte forud- 
settes at have foregaet jevnt gjennem stdrre masser af de 
omgivende bergarter, — sa at altsa i det hele vel de i det 
oplésende vand indeholdte stoffe tilsammen matte antages at 
angive en gjennemsnitsgehalt, af hvad der ved udludningen lod 
sig oplése og borttransportere, — dog tvertom skulde have 
virket sa ujevnt, at den f. ex. pa enkelte gange skulde have 
afsat fodlange krystaller af ortit!), pa andre flere kilogram 
vegtige klumper af euxenit (Arendal) et tredie sted aschynit 
i masse (Hitteré), medens en fjerde gang udmerker sig ved rig- 
dom pa monazit (Naresté), en femte gang ved nevestore kry- 
staller af yttrotitanit (Askerden ved Arendal) o. s. v. samtidig 
med at hovedmassen af de rundt om omgivende gange i alm. 
ikke viser spor af disse sjeldne stoffe og mineraler. Ogsa ved 
mere detaljeret betragtning af de sjeldne mineralers fordeling 
pa de enkelte gange, hvor de findes, er det pafaldende, at de 
er hdist ulige fordelte i gangmassen, i det de er ansamlede i 
masse pa enkelte punkter af gangen (de fleste pavoxede pa 
magnesiaglimmerens flader) og tydeligvis fortrinsvis afsatte i 
et bestemt afsnit af gangenes dannelse, nemlig iser efter dan- 
nelsen af skriftgraniten og fér den endelige fyldning af gangenes 
store druserum. Ogsa forekomsten pa de ved Anneréd optree- 
dende to forskjellige arter af grovkornige gange af et og samme 
niobmineral, annerédit, med samme typus, fremdeles den om- 
stendighed at Hitterdgangene, der altsa matte antages at vere 
udludningsprodukter af labradorsten, ikke er mindre rige pa or- 


tit og niobater som aschynit, polykras o. s. v. end de i grund- 


') Enkelte af Arendalsgangene forer ortit i sadan meengde, at dette mineral 
danner en ikke altfor ubetragtelig procent af gangens masse; allerede D, 
Forbes og T. Daur angiver fra Helle 15 © veatige klnmper. 


‘g 


Geol. Foren? Férhandl.Band V. 


, Disagll ake) 


Anner6o dit. 


° 


WCBr. dey, Gen. Stad. Lis Anst 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 373 


fjeld forekommende Arendalsgange, medens disse mineraler ellers 
overalt er yderst sjeldne, synes vanskelig at kunne forklares af 
simpel udludning af de omgivende bergarter ved gjennemsivende 
vand under almindelig temperatur. — Nar man fremdeles tager 
i betragtning, hvilken betydelig del af selve fjeldets masse f. 
ex. pa Annerédhalvéen de talrige stérre og mindre gange og 
arer udgjér, er det klart, at udludningskypothesen matte forud- 
sette ganske enorme omsetninger,i de bergarter, hvori gangene . 
forekommer; vistnok er kjendskaben til vort grundfjeld endnu 
yderst ringe, og det kunde vel tenkes at sporene efter en sa 
uhyre destruktion maske endnu kunde have undgaet opmerk- 
somheden. I ethvert fald er den hidtil ikke kjendt for grund- 
fjeldets lag i de betreffende egne, hvis bergarter tvertimod, sa- 
snart man kommer ind under den tynde overfladeskorpe, ser 
tildels endog szrdeles friske ud. 

Disse og nogle flere indvendinger synes mig at vise for det 
forste, at de sjeldne mineraler pa de nevnte grovkornede gange 
ikke kan skyldes almindelig udludning af de omgivende berg- 
arter, dernest ogsa, at gangene i sin helhed ikke kan vere 
dannede som afsetninger efter en sadan udludningsproces, men 
at gangenes materiale er tilfort andenstedsfra. 

Under studiet af disse grovkornige granitlignende gange 
var det os pafaldende, at der fra vidt fjernede steder kjendes 
exempler pa forekomster af meget ensartede mineralselskaber 
(ex. plagioklas-kaliglimmergangene ved Anneréd og ved Finbo- 
Brodbo, alm. pegmatitgange fra Moss, Arendal, Hitteré o. s. v. 
overensstemmende med flere fremmede forekomster), der viser 
serdeles eiendommelige enkeltheder i mineralernes aggregations- 
made (f. ex. skriftgranit, kjendt fra en mengde forekomster, 
den krumbladig-stralige albit Annerid, Finbo 0. s. v.) i deres 
karakteristiske akcessoriske mineralers krystaltyper (ex. mo- 
nazit pa alle norske og endel fremmede pegmatitgange, kolum- 
bitens og de i krystallografisk henseende med kolumbit over- 
ensstemmende mineralers typus pa adskillige pegmatitgange 
— forskjellig fra den pa Grénland med kryolit forekommende 

4 


374 BROGGER, W. C. PEGMATITGANGENE VED MOSS. 


kolumbits typus — 0. s. vy.) stor lighed pa mange forskjel- 
lige forekomster. Dette synes at antyde, at ligesom naturen 
for de eruptive bergarters vedkommende maske fortrinsvis med 
en vis seighed begunstiger udkrystallisationen af bestemte mi- 
neralkomplexer!), saledes har der ogsa ved dannelsen af disse 
eiendommelige mineralgange gjort sig gjaldende en vis tilbdie- 
lighed til at skabe visse typer, fremkomne derved, at under 
vexelvirkningen mellem de forskjellige samtidig tilstedeverende 
stoffe, hvoraf de respektive mineralkomplexer udkrystalliserede, 
det ene stof har gjensidig virket pa udkrystallisationen af det 
andet pa en bestemt made ifélge sin natur. Ved dette forhold 
viser pegmatitgangene og de med dem analoge grovkornige gra- 
nitlignende gange nogen lighed med en anden rekke af mineral- 
forekomster, der ogsa optreeder med et nogenlunde ensartet ser- 
deles karakteristisk mineralselskab pa vidt fjernede steder pa 
jorden, nemlig tinforekomsterne. Ogsa ved selve sin mineral- 
forsel frembyder disse gange for en del analogier med tinfore- 
komsterne: kvartsen er i regelen tilstaede 1 overveiende mengde 
pa de egentlige pegmatitgange, plagioklas-kaliglimmergangene 
forer topas, beryl, turmalin, mineraler som netop er hyppige og 
_ karakteristiske ledsagere af tinstenen; foruden tinsten (Brodbo) 
forer begge arter af beskrevne grovkornige gange en hel del 
forbindelser af sjeldnere emner, hvoraf nogle er direkte analoge - 
med tinstenen f. ex. zirkon, thorit. Forekomsten af ortit, ga- 
dolinit, columbit, tantalit, samarskit, euxenit, polykras, aschynit, 
fergusonit, yttrotantalit og en hel del andre sjeldne mineraler, 
der indeholder ellers overmade sparsomt udbredte stoffe, er dels 
indskrenket til, dels fortrinsvis karakteristisk for pegmatit- 
gangene og dermed analoge grovkornige gange, der saledes kan 
fremvise et mineralselskab ikke mindre karakteristisk end tin- 
forekomsternes og i enkelte henseender mindende om disses. 
Tinforekomsternes dannelse har gjennem A. DAUBRIES geniale 


hypothese for en del fundet en serdeles sandsynlig forklaring. 


1 : 42 eee | : (7 ee 5 A A A 
) Se ogsa Fovauw og Micue, Livy’s bemerkninger i: »Mineraux reprodnits 
artificiellement par voie ignée», Bull. d. 1. soc. min. IT s. 113. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V- N:o 8. 375 


Jeg skulde vere tilbdielig til at henvise til denne hypothese 
ogsa for pegmatitgangenes og de med dem analoge grovkornige 
ganges vedkommende, forsavidt angar forekomsten af disse sjeldne 
mineraler, hvortil materialet efter det ovenfor anférte ikke med 
nogensomhelst rimelighed kan antages at vere tilfért fra de gan- 
gene omgivende bergarter, og som derfor pa en eller anden made ma 
vere tilfort fra dybet under gangsprekkernes fyldning; i lighed 
med tinstenen skulde disse mineralers sjeldne emner maske som 
flygtige fluor- eller klorforbindelser ved héiere temperatur have 
banet sig vei til de under fyldning verende gangsprekker og 
her ved indtradte spaltninger og vexelvirkninger have udkry- 
stalliseret til de mange sjeldne forbindelser, der gjér pegmatit- 
gangene til et sadant skatkammer for mineralogen, som for 
kemikeren. 

Hvorledes de gangenes hovedmasse udgjérende mineraler, 
feldspaterne, kvartsen og glimmerne er tilférte — at ogsa disse 
mineraler i alle fald i mange tilfelde neppe er udludningspro- 
dukter af sidestenen sdgtes ovenfor godtgjort, — er det vanske- 
ligt at gjére sig nogen sikker forestilling om. At gangene 
tiltrods for de ligheder, som de fremtyder med almindelige 
mineralgange, 1 ethvert fald er dannede under vesentlig for- 
skjellige betingelser fra disse, framgar at flere oimstendigheder, 


blandt andet ved betragtningen af mange enkeltheder ved ud- 


krystallisationen af gangmineralerne — savel de vesentlige, som 
de akcessoriske — i forhold til hverandre. Den _ vigtigste 


forudsetning for lésningen af de herhen hérende spérgsmal, 
kjendskabet til dannelsen af grundfjeldet og de eruptiver, 1 eller 
i forbindelse med hvilke de grovkornige granitlignende gange uden- 
for grundfjeldet ofte optreder, fattes hertil i altfor hédi grad. 
Disse spirgsmal kan efter min mening, pa grund af det néie 
forhold, hvori disse gange i genetisk henseende star til de berg- 
arter, hvori de optreder, (noget som fremgar dels af iagttagel- 
serne over de finere arers forhold dels ved sammenlignende be- 
betragtning af et stérre antal forekomster) ogsa kun behandles 


udtémmende i sammenheng med underségelser over grundfjeldets, 


376 cRONQUIST, A. W. OM JERNHALTIGT KALLVATTEN FR. RINDON. 


og granitens og andre eldre eruptivers dannelse, underségelser som 
ligger udenfor denne afhandlings ramme, men hvortil jeg maske 
ved en senere leilighed ved behandlingen af en anden rekke 
med pegmatitgangene i flere henseender analoge gangforekom- 


ster kan komme tilbage. 


Cronquist, A. W. Om jernhaltigt kdllvatten fran Rindén. 


Férliden var erhdll jag fran inspektoren herr A. G. HoG- 
BERG, egare till AKédlluiken, beligen a siédra delen af Rindén i 
Stockholms skargard, ett vattenprof, som vid analys visade sig 
sirdeles jernhaltigt samt fdranledde en mera i detalj gaende 
granskning af hithdrande férhallande, hvarigenom efterféljande 
resultat vunnits. 

Killadrorna fér det jernhaltiga vattnet aro belagna i en 
mot séder gaende dalgang om 50 till 150 meters bredd och 
omkring 1,000 meters langd, 1 dster och vester begransad af 
ganska lodraitt uppstigande berg och mot norr sluttande uppat 
tills jemnhéjd med bergen (c:a 30 m.) uppnas. Ostersjén 
ar dalens sédra grans. 

Sédra (nedre) delen af dalen har en bredd af 70, langd 
af 30 meter och stiger fran sjéstranden med 4 meter. Har 
méter mellersta delen med en 3 m. hig viigg bildad af stenrikt 
rulladt grus; mera hastigt stiger ytan mot norr sa att 60 m. 
fran vattenbandet ar markens héjd c:a 15 m. éfver vattenytan. 
Norra delen betickes af en grund torrlagd mosse, hvars radimne 
air starkt gyttjeblandadt, och med ett tunnt lerlager till skillnad 
hvilar pa grusbotten. Mossens egen areal torde icke 6fverstiga 
2 hektar, hvaremot denna del af dalen sasom vattensamlare 
sikerligen omfattar fem ganger sagde yta. Langre mot norr 
finnas flera mossar. 

Vid borrning eller grifning & nedra delen af dalen erhills 


vatten pa flera stallen af dalens sédra och stra del, hvaremot 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 377 


den norra och nordvestra var hirpa mindre rik; mot stranden 
erhdlls i synnerhet stor vattenmingd, och om man e) befarat 
inverkan af hafsvattnets tryck samt svarighet att erhalla rena 
prof, skulle en undersékning nagra meter ut i Ostersjon saker- 
ligen gifvit an rikligare tillgang pa jernhaltigt vatten. Genom 
borrning visade sig lagren 
1) 2 m. fran vattenbandet 
Brun’ ‘seg’ lerai........- See > ee 0,50 m. 
Melerad bla vattenrik sandbl. lera 5,40 » 
amd mcen Ol ter ers. Sor eee ee 0,70 » 
Berg eller stor sten. 
2) 5 m. fran vattenbandet 
1 WUE SOURS (ES oN eS SS 0,40 m. 
Melerad bla vattenrik sandbl. lera 2,60 » 
omdnenler (OTUs. s:2 228... s6- ook 0,30 » 
Berg eller stor sten. 
3) 25 m. fran vattenbandet nordéstra hérnet af nedra delen 


3 m. 8. om krossgruslagrets boérjan 


Bsn ue Se) lela. S tents Ueeet eee 0,40 m. 
Melerad blagra vattenrik lera____- 0,90 » 
amd eller TUS: 22.7223 ccco2- vase l,g0 » 


Berg eller stor sten. 
4) 30 m. fran vattenbandet alldeles invid krossgruslagret 


Dveoplanadadt Grus_-...-./.-..---. 2.2. 0,70 m 
SENINGl: 252 elle oe oe ese Be 0,70 » 
i IOS aes be ie Eras Se Osa» 
Berg eller sten. 
Nordligaste delen var en mosse om 0,8 — 1,4 m. djup, 
derunder 0,1 — 0,3 m. blaaktig lera, dock ej liknande den jern- 


vattenférande, och var derunder bottengrus och berg. 
Det vatten som underkastats analys har hufvudsakligen 
erhallits fran den mest gifvande kallan narmast stranden. 
Férsta profvet, taget den 10 Maj 1880, var vid ankomsten 
grumligt af uppslammadt jernoxidbydrat, gaf i analys pa 100,000 


delar 


378 cRONQUIS?, A. W. OM JERNHALTIGT KALLVATTEN FR. RINDON. 


Salter: io. Mewes betel eee aa eee 34,06 
Glédgningsf6rlustyA..t bce. (24,80 
Totalhalt fasta -amnen: 2.2. severe 58,86 
Deribland 
Kolsyrad-—jermoxid tl ofc 077. e eee 19,55) 
Svafvelsyrad jernoxidul..........-.--..-- 10,6 
Kolsyrad’ kalkyordl 2222 see 6,1 
Wlornacriuiiye 22 2 eee 4,9 


Andra profvet, taget den 20 Maj, var vid ankomsten klart, 


svagt gulaktigt och hade den angenima metallukt som dr egen- 


domlig fér jernrika vatten, i synnerhet markbar a Porlavattnet. 
Analysen gaf till resultat pa 100,000 delar 


Salter. 21 /t 0 2 ee 36,26 
Glodgningstérlust. 2). ae 24,9 
Totalhalt® fasta. ammen_./:. sees 60,16 
Deribland 
Kolsyrad’ jertioxrduko eee 29/6 
Svafvelsyrad jernoxidul__._.._.........-. 9,5 
Kolsyrad kalkjordiii27 12 2.0m. ae 5,2 
Klornatrium <_.2cc..---o ee 3,5 


Den 30 Juli uttaget prof har befunnits innehalia pa 100,000 
delar 


alter a. he eee 35,3 
Gilodgningstorliist sesso. eee 26,4 
Totalmangd fasta fimnen.____.........-- 61,7 
Deribland 
Jermoxidul-<. 26 Js J ee 19,6 
Kalkjord, 2. 09. et ee 2,4 
Talkjord....</454 os eee 2,2 
Svatvelsyrei 2s... Sa eee ee 6,5 
Ror ee) eas bl ee ee They 
") Den skenbart stérre summa som uppstar af best&ndsdelarne beror tydligt- 
vis af berakning som karbonater. Kolsyremangden beriiknas till 12,5 h. t. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 379 


hvilket, om jernoxidulen tinkes upptaga all svafvelsyra, kloren 
vara bunden vid natrium samt kalk- och talkjord aro karbo- 


nater, gifver denna sammansittning at vattnet: 


Wolsyrad= jermoxidwi tA ep a 21,87 
Svafvelsyrad jernoxidul_._..._._..._... 12,35 
Koleyradekalkjorde...24-2.6.20.00 4,31 
Kolsyradtmtalkjord it. Ajkib. Mp a 4,62 
Kelonnarcisiuinneeee eee aes eins ue fd 2,90 


Om deremot, som vial sannolikare torde vara, kalk- och 
talkjord aro bundna vid svafvelsyra samt jernhalten uteslutande 


beraiknas som monokarbonat, sa erhalles 


Kolsyrad’ jermoxidul. 2.2002... 2.222.12.. 31,57 
vatvelsyrad Kalkyordsi1..01.../.44¢ 5,82 
pvarvelsyrad talkjord ices. .0. seu. 4,68 
Mionimagmesigm 2.2... 222-26 ce: 1,48 
IGVeMER AUNT, 8 oe ee eee oes aes 0,99 


Vid férsék att bestamma kolsyremangden erhdlls till re- 
sultat sa ringa qvantitet, att jag hyste férmodan, att jernet 
hélls i upplést tillstand af nagon organisk syra, humussyrorna 
visade sig franvarande, hvaremot kallsyra forefans till en mangd 
(enligt 3 bestamningar 25,6, 26,8, 27,0) af 26,5 hundra tusen- 
delar, eller hela glédgningsférlusten. 

Som bekant iro ej kallsyror pavisade i nagot helsovatten 
annat 4n i Porla jernvatten, hvarest Berzelius 1833 adagalade 
denna syras narvaro och med 4,7 h. t. kolsyrad jernoxidul be- 
stamde kallsyrornas mangd till 5,2. Férhallandet mellan total- 
mangden jernoxidul och kiillsyra ar hos Porlavattnet som 69: 100, 
hos Rindévattnet dr detta tal 74: 100 alltsa skalgen nara 
det foérra. 

Hvarifran Rindévattnet erhallit sin stora jernhalt ser jag 
mig ej god att med bestiimdhet adagaligga, men da den bla 
glans hyste jag den férmodan att hari kunde mahanda jernet 
hafya sitt ursprung. Vid analys visade sig leran innehalla 

Vatten 41,6 %. 


380 LINDSTROM, A. JOKELLERANS OCH MORANGRUSETS UPBREDNING. 


Torkadt prof gaf till resultat 


Glédoningsforlusts.. 2.1.82 eceee ee 10,4 
Jernoxidul (7,84—8,00)---.-.---------- 7,94 
Kallsyra och kallsatssyra-_.--.--.-.-- 3,27 
Humussyror och humuskroppar-.--.- 0,4 
Svafvelsyrat_ so. 2:2. -cnedtene 2s EDsid 


Nagra forsék att direkt ur denna lera utlésa jernhaltigt 
vatten har jag icke utfért,:men férmodar att detta mycket latt 
kan ske, och att det fran mossen genom sanden eller gruset 
sannolikt utefter bergytan rinnande syrehaltiga vattnet traffar 
bla lerlagret, derur uppléser jern och i féljd af det bruna lagrets 


tata beskaffenhet tvingas att qvarstanna derunder som bassin. 


LinpstRoM, AXEL. Nagra bidrag till kdénnedomen om jokel- 


lerans och det kalkhaltiga mordngrusets utbredning. 


Det torde ej vara sa synnerligen lange sedan som man an- 
tog, att jékelleran eller krosstensleran egde sin nara nog enda 
utbredning i Skane, och att dess férekomst pa andra orter i 
mellersta och sédra Sverige hérde till de mera sallsynta undan- 
tagen. 

Denna uppfattning dr utan tvifvel till en del berattigad, 
men undantagen blifva arligen allt flera i det nya fyndorter 
esomoftast patraffas. Det ar visserligen sant, att ndmnda lera 
inom vestra och sédra Skane eger en utbredning, hvars storlek 
ej har nagot motsvarande inom andra landskap, och att dess 
betydelse for denna del af provinsen ar desto stérre, som den 
derstades bildar ej endast en betydlig del af akerjorden, utan 
dfven genom sin stora kalkhalt och éfriga vardefulla egenskaper 
utgér ett fdr denna trakts jordbruk ytterst vigtigt jordfor- 
battringsmedel, hvars varde ock ar allmant insedt. Jdékelleran 
intager har den stora areal, som omfattar den egentliga skanska 
slattbygden séder om Kullaberg, Sdderasen och Linderédsasen, 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 38] 


saledes stérre delen af de geologiska kartbladen Engelholm, 
Kullen och Héganas, Helsingborg, Landskrona, Trolleholm, Lund, 
Malmé, Borringekloster, Ystad m. fl. Inom detta omrade gar 
leran eller det kalkhaltiga, leriga gruset visserligen ej alltid i 
dagen, utan tickes, kanske i regeln, inom vidstrackta trakter 
af dels vanligt krosstensgrus och sand, dels af en den s. k. 
akerleran motsvarande éfre Jera, men ofta och kanske oftast 
finnes den pa sa ringa djup under de sistnimnda aflagringarna 
att dess praktiska tillgodogérande ej moter nagra sirdeles stora 
svarigheter. Halten af kolsyrad kalk i den skanska krosstens- 
leran ar ock i allmanhet mycket betydlig och gér den i hig 
grad fortjent af att anvindas sasom mergel. I 8 prof insamlade 
pa omradet for bladen Sandhammaren, Ystad, Lund och Trelle- 
borg har namnde halt vexlat mellan 15 och 32 % och i medeltal 
af 8 prof 22,7 % kols. kalk !), 

Inom nordvestra Skane, som till stérre delen upptages af 
Engelholmsslatten, eger glacialleran eller hvarfviga leran en 
ganska vidstrickt utbredning, men den hvilar ej sa sillan pa 
krosstenslera, och denna senare trader afven har och hvar i 
i dagen eller vidtager pa nagra fa fots djup uti de moranbankar, 
som flerestides uppsticka. Kalkhalten har har uppgatt till 12 
a 13 % och mangden af fosforsyra till 0,13 a 0,14 %. 

Inom norra Skane, hvars naturliga beskaffenhet eger nar- 
maste likhet med smalandska higlandets, ar krosstensleran redan 
temligen sillsynt, och trader knappast nagonstades i dagen. Men 
enar den har med undantag af den alluviala leran ar ortens 
enda egentliga lera, har den redan blifvit behérigen uppskattad. 
Vid den geologiska kartlaggningen af bladen Hessleholm, Herre- 
vadskloster och Linderéd har den flerestides blifvit uppmark- 
sammad, och dels pa dessa kartblad och dels uti de dem at- 
foljande beskrifningarna hafva de vigtigaste fyndorterna blifvit 
angifna. Leran har funnit anvandning dels, och oftast, sasom 
jordférbattringsmedel och dels till tegeltillverkning. Kalkhalten 


1) Dessa, saval som alla i det foljande anforda kemiska analyser aro utforda 
pa Sveriges Geologiska Undersdknings Jaboratorium. 


382 LINDSTROM, A. JOKBLLERANS OCH.MORANGRUSETS UTBREDNING. 


i prof fran omradet af bladet Herrevadskloster vexlade mellan 
1—12 % och pa bladet Linderéd férekom en krosstenslera, hvars 
kalkhalt ar ej mindre an 35 %. 

Pa sAval norra sluttningen af Hallandsas, som afvenledes 
uppe pa sjelfva hégplatan, atminstone till en hdjd af 500 a 
600 fot 6. h., fann jag vid en under sommaren 1872 foretagen 
undersikning, att bottengruset i allminhet ar kalkhaltigt. Kalk- 
halten hirleder sig fran fragmenten af en nu mera till storsta 
delen forstérd aflagring af kritformationen, hvilken haft sitt 
lage strax norr om asen. Kalkhalten i gruset ar mycket vex- 
lande, men uppgar stundom till éfver 30 %, under det mangden 
af fosforsyra i ett prof visat sig vara 0,33 %. Men afven pa 
sidra sluttningen af Hallandsas nedat Skelderviken finnas mer 
eller mindre kritblandad sand och lera, hvilka harstides med 
anledning af deras stora halt af kols. kalk (6fver 30 %) och 
fosforsyra (i ett prof ej mindre an 0,62 %) med stoérsta fordel 
anvindas sasom jordférbattringsmedel. 

Viinda vi oss nu till det éfriga Sverige norr om Skane, sa 
finna vi att den verkliga jékellerans utbredning ar jemférelsevis 
mycket begransad, atminstoné sa vidt man dnnu vet, endr den 
i regeln ar dold af andra, yngre bildningar. Det ar nemligen 
forst genom tillfailliga genomskarningar af jordlagren eller genom 
borrningar, som man om dess tillvaro kunnat erhalla kannedom. 
Der det geologiska kartarbetet gatt fram, hafva atskilliga fynd- 
orter fér ifragavarande lera blifvit uppmarksammade. De hafva 
dock i manga fall blifvit temligen flygtigt vidrérda i kartblads- 
beskrifningarna och det Ar ej alltid mdjligt att afgéra, om det 
flerstades begagnade uttrycket lerhaltigt krosstensgrus verkligen 
endast har afseende pa ett sadant eller om har féreligger kross- 
stenslera. Da de patraffade fyndstillena ej genom nagot sar- 
skildt tecken blifvit angifna pa kartan, ar det mycket sannolikt 
att krosstensleran eller det lerhaltiga gruset forekommer pa vida 
flera stallen &n som i beskrifningarna omnadimnas. Pa senare 
aren har stérre uppmarksamhet afven af geologen blifvit egnad 
dessa bildningar och det med ratta, ty med den raska fart, 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 383 


som svenska jordbruket nu tagit, har vigten och betydelsen af 
sa val mergling som jordférbattring medelst jordblandningar 
vunnit -stérre insteg afven utom Skane. Det torde saledes ej 
saknas skal for att uti denna sammanstillning afven omnimna 
det kalkhaltiga bottengruset, hvilket i manga fall afven torde 
vara mer eller mindre lerblandadt. 

Om vi granska beskrifningarne till de redan utgifna kart- 
bladen éfver atskilliga delar af landet norr om Skane, sa finna 
vi, att, om ock ej verklig krosstenslera, likval kalkhaltigt och 
lerblandadt krosstensgrus blifvit iakttaget pa ej sa fa stiillen. 
Redan i beskrifningen till bladet Stockholm, utgifven af FRrEs, 
WAHLQVIST och TORNEBOHM, omnidmnes, att pa stérre djup 
nagon gang traffas ett fint, stoftlikt, mycket lerigt sandlager. 
Af landskapen narmast norr om Malaren ar det féretridesvis i 
norra Upland, som det kalkhaltiga bottengruset ar allmant. I 
beskrifningen till bladet Lindholm, utgifven af C. W. PAYKULL, 
omndmnas kalkstenar i krossgruset sasom ingalunda sillsynta, 
och an mera ar detta férhallandet pa bladen Ranias, Leufsta och 
Eggegrund, utgifna, det férstndmnda af EK. SIDENBLADH, de 
bada senare af A. WAHLQVIST. SIDENBLADH sfger, att kalk- 
haltigt bottengrus ar allmant och synes vara temligen jemnt 
férdeladt pa nadstan hela bladomradet. Det ligger pa olika djup, 
fran 1 a 2 till 6 & 7 fot. Kalkhalten i 7 narmare undersékta 
prof vexlade mellan 2 och 10 %. Inom omradet for sa val 
kartbladet Leufsta som Eggegrund patriiffas kalkhaltigt och 
nagot lerigt krosstensgrus redan i ytan, men alltid pa en eller 
annan fots djup. Det forekommer pa hela omradet for bladet 
Leufsta med undantag af dess sydvestra del. Kalkhalten har 
uppgatt till 15 a 18 %. Beskrifningen till bladet Sahlsta, ut- 
gifven af A. L. TH. PETTERSSON, omndmner kalkhaltigt kross- 
grus sasom antriffadt pa endast nagra fa stallen inom éstra 
halften af omradet. Enligt muntliga meddelanden af E. ERp- 
MANN och G. GELLERSTEDT skall kalkhaltig krosstenslera inga- 
lunda vara sillsynt inom omradet for bladen Norrtelge och 


384 LINDSTROM, A. JOKELLERANS OCH MORANGRUSETS UTBREDNING. 


Penningby och afven inom omradet for bladet Waxholm torde 
den, enligt meddelande af E. SVEDMARK, e} heller saknas. 

Vi finna saledes det kalkhaltiga och ofta mer eller mindre 
lerblandade bottengruset fdretradesvis inom nordéstra Upland 
eller pa dstra sidan om en linie tiinkt dragen fran narheten af 
Gefle i sydostlig riktning nedat trakten af Waxholm. Denna 
utbredning 6fverensstimmer ocksa med den riktning, i hvilken 
inlandsisen rért sig i dessa trakter och hanvisar till Geflebugten 
sasom det centrum, hvarifran de siluriska fragmenten harstamma. 
Sasom bekant kan man dnnu spara siluriska aflagringar i fast 
klyft derstades. 

For vestra delen af Upland och nastan hela Vestmanland 
finnas inga anteckningar om kalkhaltig jékellera eller grus, och 
de synas saledes hair vara mycket sillsynta, ehuru troligt ar 
att de ej alldeles saknas. Inom vestligaste delen af Vestman- 
land har O. GUMA&LIUS vid Kafveltorp i Nya Kopparberget 
funnit en rédgul krosstenslera och vid Stalldals jernvagsstationer 
ett temligen lerigt krosstensgrus!). I beskrifningen till bl. Hjulsjs 
omndmner ALB. BLOMBERG, att inom nordliga delen af blad- 
omradet krossgruset pa nagra stillen ar mycket lerigt, och att 
bottengruset sasom vanligt ar lerigt och hardt packadt. 

Nerike, sasom man: kunde antaga, eger deremot att fram- 
visa en ej ringa utbredning af kalkhaltigt och lerigt bottengrus. 
I beskrifningen till bl. Segersj6 omnamner forf., V. KARLSSON, 
att bottengruset ofta ar kalkhaltigt, och att detta férhallande 
eger rum inom stérre delen af kartbladsomradet, dock mest 
i dess sydliga del. Det kalkhaltiga gruset gar har nara jord- 
ytan pa flera stallen, da det deremot pa andra ej triffas forr 
in pa 16 a L7 fots djup. Att gruset ar lerigt och uppblandadt 
med skifferbitar omnamnes sirskildt. Fran det bladomrade, 
som ar beliget nadrmast vester om Segersjé, nemlingen Rise- 
berga, anfér M. STOLPE, att pa nagra fots djup blir gruset van- 


ligen kalkhaltigt och att skifferbitar férekomma allmant. Kalk- 


') Nagra iakttagelser om Sveriges glaciala bildningar, af O. Gumatius. 
Geol. Foren, Férh. Band II, sid. 8. 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 385 


halten ar dock ej sardeles stor. PA det nirmast norr harom 
varande kartbladsomradet, Latorp, undersékt af G. LINNARS- 
SON, anfores kalkhaltigt och skifferblandadt grus sasom vanligt 
der den underliggande berggrunden utgéres af éfvergangsbild- 
ningar. Afven inom sydligaste Nerike, inom omradet for bladen 
Brefven och Askersund, undersikta af KE. ERDMANN, ar lerigt och 
nagot kalkhaltigt grus stundom patriffadt. 

Franvaron af siluriska aflagringar inom Sédermanland och 
norra delen af Ostergitland gifver sig afven tillkiinna genom 
saknaden af en mera allman utbredning af kalkhaltigt grus 
eller jékellera. Det ar blott inom vestra delen af Sdéderman- 
land, mot gransen af Nerike och Ostergitland, som dylika bild- 
ningar blifvit iakttagna, t. ex. pa bladet Safstaholm, der E. 
SIDENBLADH pa tvenne stallen funnit ett lerigt, kalkblandadt 
jokelgrus, hvartill komma de af H. von Post gjorda iakttagel- 
serna vid Strékiirr') (pa bl. Eriksberg) och i Skedvi socken 2) 
(pa bl. Claestorp). Fran bada dessa stiillen omnamnes ett lerigt, 
kalkhaltigt grus, delvis bildadt af séndergrusad alunskiffer och 
kalkstenar. 

Inom den hittills undersékta delen af dstra Ostergétland 
iro ifragavarande bildningar mycket sillsynta. Fran omradet 
for bladet Norrképing omnimner M. STOLPE, att da krossgruset 
blifvit blottadt till nagot stérre djup, har det befunnits vara 
kanske nagot mera lerigt an vanligt, och fran bladet Gottenvik 
anfor A. G. NATHORST, att det under glacialleran befintliga 
krosstensgruset stundom fr svagt kalkhaltigt (endast 0,85 % 
kols. kalk), samt att dessutom dess utstrackning ar for ringa 
for ett praktiskt tillgodogdrande. 

Ett vida stérre intresse erbjuder den del af det geologiskt 
kartlagda omradet af Vestergétland, som omfattas af bladen 
Saimsholm, Ulricehamn, Vargarda, Svenljunga och Viskafors. 
Inflytandet af de siluriska bildningarna i Falképingsbergen ar 


har mycket markbart. Inom omradet for bladet Samsholms 
1) Se Ofversigt af K. V. A. Férh. 1862. 
By » » yD) » » 1856. 


386 LINDSTROM, A. JOKELLERANS OCH MORANGRUSETS UTBREDNING. 


jstra halft har J. O. FRiges funnit, att bottengruset innehaller 
i sin massa en mangd fragmenter af kalksten och alunskiffer. 
Detta grus trider delvis i dagen inom bladomradets nordéstra 
del. Kalkhalten ar oftast ratt betydlig; i 20 prof har den 
vexlat mellan 2 och 17 % och fosforsyrehalten mellan 0,08 och 
0,22 %. Ungefir samma férhallande anfér A. E. TORNEBOHM 
fran omradet fdr bladet Ulricehamn. Det understa gruset ar 
naistan lerigt och mer eller mindre kalkhaltigt, samt forekommer 
allmiint i bladomradets nordliga och pa spridda stallen i dess 
jstliga delar. Ehuru det vanligen miter pa 2 till mer an 6 
fots djup, trader det nagon gang i dagen. Kalkhalten i 3 prof 
vexlade mellan 3,55 och 11,67 %, och fosforsyran fran 0,07 till 
Oma. Afven pa det nordvest hairom beligna bladet Wayr- 
garda har J. O. Fries funnit kalkhaltigt krosstensgrus, dock 
hufvudsakligen inom bladomradets nordéstra del. Af samme 
forf. uppgifves krossgruslera, temligen fri fran sten, vara funnen 
pa bladet Viskafors, samt att bottengruset pa nagra stallen ar 
kalkhaltigt. Mindre allmaint fn pa bl. Ulricehamn fann V. 
KARLSSON kalkhaltigt och stundom lerigt grus pa bl. Sven- 
ljunga, hvarest det féretradesvis triiffades inom mellersta delen 
af kartomradets norra halft. Det lag dock i allmanhet pa tem- 
ligen stort djup (10 till 12 fot). 

Stérre delen af Vestergétland har dock ej aénnu varit fére- 
mal fér detaljerad undersékuing, och kunskapen om det kalk- 
haltiga och leriga grusets verkliga utbredning ar fordenskull 
ringa. Pa grund af féretagna 6fversigtsresor Ar dock kandt, 
att inom det stora omrade, som omfattas af bladen Lugnas, 
Skofde, Falképing, Fardala och Ryfors, synas ifragavarande 
bildningar vara temligen allmant férekommande. Af insamlade 
och analyserade prof framgar att kalkhalten ar betydlig, och 
att i medeltal af 18 analyser halten af kols. kalk. uppgar till 
e) mindre an 13 %,. 

Inom sydéstra Vestergitland saknas ej heller krosstenslera, 
och ar det i synnerhet utmed Vettern, sasom i trakten af Hjo, 
som den af G. LINNARSSON blifvit iakttagen. Ett pa omradet 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bp V. N:o 8. 387 


for bladet Hjo insamladt prof har vid analysen angifvet nagot 
dfver 5 % kols. kalk, och i 2:me andra prof har fosforsyre- 
mangden befunnits vara omkring 0,2 % Pa kuststriickorna af 
Vetterns sédra del synes krosstensleran vara en allmint forekom- 
mande bildning. I trakten af Jonképing har prof. O. TORELL funnit 
densamma, och A. G. NarHorsT’ har iakttagit ganska miktiga 
och vidt utbredda baddar af krosstenslera sa vil pa Visingsé '), 
som i trakten af Grenna. Leran ar i allmanhet kalkhaltig och 
bér flerestades kunna erhalla ett nyttigt anvandande sasom 
jordforbattringsmedel. I tvenne prof fran sistndimnde omrade 
uppgick “halten af kolsyrad kalk till 7 & 7,5 %. 

Inom en stor del af det Smaliandska héglandet synas dessa 
bildningar vara sillsynta, och i beskrifningarna till de geol. kart- 
bladen Huseby, Ljungby, Lessebo och Olmestad (alla i skalan 
1: 200,000) omnaimnas de samma sasom forekommande endast 
pa ett stalle, nemligen i Hofmanstorps socken, hvarest N. 
O. Housr funnit en hard krosstenslera. Det saknas dock 
ingalunda skal att antaga, det ifragavarande bildningar skola 
mera allmant patriffas i de delar af Smaland, som annu ej 
blifvit kartlagda. I synnerhet torde trakten séder om Jénképing 
komma. att framvisa flera fyndorter och likasa en del af om- 
radet mellan Grenna och Eksjé samt midjligen nedat Nissjé. 
Inom de delar af Eksjé landsférsamling och Héreda socken 
(ungefair halfviges mellan Eksjé och Nissjé), som jag hade till- 
falle att beséka under sommaren 1879, fann jag krosstenslera, 
ej sa sillan kalkhaltig, intaga riitt betydliga omraden. Den 
ligger stundom i dagen, men dessutom ar krossgruset ofta 
ganska lerigt och hair och hvar uppblandadt med siluriska kalk- 
stenar och bitar af graptolitskiffer. En dylik skiffer ar det 
utan tvifvel, som gifvit upphof till sa val jékelleran som 
det leriga krosstensgruset, och pa vissa stillen forekomma i 
den uppkastade dikesjorden sa talrika skifferbitar, att man 
vore frestad antaga det dylik skiffer borde finnas eller hafva 


funnits i fast klyft inom narmaste trakten. Nagon sadan ir 


1) Geol. Féren. Férh. Bd IV sid. 427. 


388 LINDSTROM, A. JOKBELLERANS OCH MORANGRUSETS UTBREDNING. 


likval ej patraffad pa narmare hall an i Ostergitlands siluriska 
aflagringar, med bvilka de insamlade profven af sa val skiffer, 
som kalksten och sandsten visa den nirmaste dfverensstammelse. 
Afstandet dit ar dock omkring 8 mil i rak linie, och det synes 
anmirkningsvardt, att den sa spréda graptolitskiffern ej blifvit 
alldeles séndersmulad under den langa transporten. Under mitt 
korta besék inom ifragavarande trakt tillat ej tiden att mot 
norr vidare félja utbredningen af de siluriska fragmenten, men att 
de skulle vara begrainsade inom detta jemfoérelsevis lilla omrade, 
ar foga antagligt. Denna trakt, belagen mellan 700 och 1,100 
fot 6. h., ar kand fdr sin stora fruktbarhet och pa de senare 
30 aren skall missvéxt ingen gang der hafva intraffat. Det torde 
dock ej} endast vara fragmenten af de siluriska bildningarna, som 
fororsakat denna i dgonen fallande bordighet. Narmast norr om 
det fruktbara omradet fro nemligen kalksstenlagren vid Hamnaryd 
belagna. Dessa, som enligt NATHORSTS undersékningar tillhéra 
nagon ildre afdelning af sparagmitetagen, ega for narvarande en 
foga vidstrackt utbredning, men hafva utan tvifvel, i forening med 
traktens talrika diabasberg, hvaraf fragmenter allmant patraffas 
i de lésa aflagringarna, afven lemnat bidrag till den bérdiga 
jordmanen. Det lyckades mig likval ej att af nimnda kalksten 
upptacka synliga spar i jékelbildningarna. Uti ett prof af kalk- 
haltig jékellera, taget i narheten af Broarps giistgifvaregard i 
Héreda socken, uppgick mangden af kols. kalk till 9,5 % och 
af kols. talk till 0,8 %; uti ett prof af lerblandadt jékelgrus 
fran Rosa i Eksjé landsférsamling var kalkmangden 0,5 % och 
halten. af fosforsyra 0,17 %. 

Inom norra Kalmar lan aro jiékellera och kalkhaltigt eller 
lerigt krossgrus sallsynta. Inom vestra delen af lanet i nar- 
heten af Ostgétagransen har jag visserligen pa nagra fa stallen 
funnit fragmenter af siluriska bildningar i jékelgruset, men en- 
dast undantagsvis till den méangd eller utstrackning, att de 
kunna tillerkinnas ett praktiskt varde. Bristen pa djupare 
genomskaérningar i krosstensgruset ar sa val har som annor- 


stides ganska stor, och man eger saledes forhoppning att fram- 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bd V. N:o 8. 389 


deles kunna géra varderikare fynd. I en for jernvigen fére- 
tagen nedschaktning i en krossgrushéjd i nirheten af Stensniis i 
Ukna socken befanns bottengruset vara lerhaltigt och i en jern- 
vagsskarning strax invid Vestervik stad har NarHorst afven 
iakttagit ett kalkhaltigt dock svagt lerigt bottengrus '), 

De nu anférda aro de enda af mig kanda firekomsterna i 
norra Kalmar lan. Huru férhallandena gestalta sig i sédra 
delen af linet ar mig obekant. - 

Vid de undersékningar, som jag haft tillfalle géra pa Got- 
land, har den kalkhaltiga jokelleran befunnits ega en ovantadt 
stor utbredning och bildar é6ns bérdigaste akerjord, i synnerhet 
inom mellersta och sédra delarna af linet ?). Den ar bildad af 
den 6fversiluriska mergelskiffer, som mellanlagrar kalkstens- 
bankarna och uppnar stundom en miaktighet af mer dn 10 fot. 
Inom stora omraden ar den tackt af foga kalkhaltig sand och 
krosstensgrus, men i de flesta fall ar leran litt atkomlig och 
torde framdeles komma att uppskattas i vida hégre grad an for 
narvarande, sasom ett verksamt jordférbattringsmedel. Dess 
sammansattning g4r den ock haraf fértjent. Kalkhalten i en 
mangd analyserade prof vexlade mellan 5—27 %; kalihalten 
torde i allma&nhet vara dubbelt stérre an i fastlandets leror, 
men miangden af fosforsyra ar deremot ringa, endast 0,06—0,09 
% eller ungefar halften af glaciallerans. Att kalkhaltig jokellera 
och kalkhaltigt lerigt grus ej heller saknas pa Oland, framgar 
af meddelanden af C. E. BERGSTRAND och G. LINNARSSON 8). 

Enar man foretradesvis kan vanta att finna kalkhaltig 
jékellera och kalkhaltigt grus, ej endast pa de trakter, hvarest 
siluriska aflagringar Annu finnas eller med sannolikhet funnits 


i fast klyft, utan afven pa stérre eller mindre afstand fran dessa 

1) Geol. Foren. Férh. Bd IV sid. 163. 

2) Jemfor Praktiskt geologiska iakttagelser under resor pi Gotland 1876—1878 
af AxpL LinpsTROM. 

5) Om den geologiska bildningen pa Oland och dess férhallande till der va- 
rande odlade jordarter, af C. E. Beresrranp. Geol. Foren. Porh. Bd I 
sid. 154. Geologiska iakttagelser under en resa pa Oland, af G. Lin- 
NARSSON. Geol. Féren. Forh. Bd III sid. 71. 


ra 


2) 


390 LINDSTROM, A. JOKELLERANS OCH MORANGRUSETS UTBREDNING. 


i den riktning, i hvilken inlandsisens rérelse egt rum, sa for- 
anleddes jag vid ett besédk i Dalarne under sommaren 1879 att 
efterspana ifragavarande bildningar, sa val inom sydliga delarna 
af Leksands socken, som afven inom Ahls och Gagnefs socknar, 
saledes inom omraden, som ligga séder om Siljanstraktens silu- 
riska aflagringar. Efterforskningarna kréntes i allmaénhet med 
framgdng. De lésa aflagringarna inom Dalarne aro oftast mycket 
miktiga och betacka de hoéga bergens sidosluttningar till be- 
tydlig héjd. Jdkelleran synes fornamligast forekomma, eller at- 
minstone befinna sig nirmast ytan inom de anhopningar af mo- 
ranbildningar, som betacka de mot norr vettande sidorna af 
bergen, saledes pa stitsidan. Ganska talrika fynd af dels kalk- 
haltig jokellera, dels lerigt krossgrus gjordes har afven, sarskildt 
inom den stora dalgang, som fran trakten af Helgbo giast- 
gifvaregard stricker sig i vestlig till nordvestlig riktning fram 
at sjén Siljan. Kalkhalten i de derstades insamlade profver 
vexlade mellan 1,7 ach 9,7 %, och fosforsyran haller sig i all- 
manhet omkring 0,1 %. Ju mera man narmar sig den fasta 
klyften fdr de siluriska aflagringarna, desto allmannare synes 
forekomsten af kols. kalk i moranbildningarna blifva. Kalk- 
haltigt och lerigt grus férekommer saledes féretradesvis inom 
nordliga delen af Leksand och i den sédra halften af Rattviks 
socknar. Verklig jokellera, med en kalkhalt af 2—7 %, var 
har ej sallsynt, och inom stérre delen af den egentliga Boda 
dalgangen visar sig stundom i sjelfva jordytan en ej obetydlig 
lerhalt, pa samma gang som kalkstenar har aro allmanna. Af- 
ven inom den dalgang, som striicker sig fran Skattungebyn 
nedat Orsa, patraffades jékellera, har och hvar uppblandad med 
kalkstenar. Pa manga stillen inom de nu omnamnda dalgan- 
garna bor leran kunna tillgodogéras i och fér mergling af den i 
ytan ofta temligen magra sand- och grusjorden. 

I likhet med de nu anférda férhallandena i Dalarne er- 
bjuda afvenledes stora omraden af Jemtland, sirskildt trakten 
kring Storsjén, maktiga och vidt utbredda aflagringar af kalk- 
haltig jékellera och krosstensgrus. Sa t. ex. Aro dylika for- 


GEOL. FOREN. FORHANDL. N:o 64. Bd V. N:o 8. 391 


herskande pa Frésén, hvarest kalkhalten i fyra undersdkta prof 
vexlade mellan 3 och 7 % Men for dfrigt omgifves Storsjén 
nastan pa alla sidor af mer eller mindre vidt utbredda aflag- 
ringar af ifragavarande bildningar, som afven upptaga stérre delen 
af den egentliga dalgangen fran nimnde sjés sédra anda nedat 
K16fsjé, i narheten af Herjedalsgransen, samt dessutom i vestlig 
riktning fran Storsjén framat Are. Jékelleran och det kalkhaltiga 
gruset ega saledes en vida stérre utbredning an som upptagas 
af de annu qvarvarande siluriska aflagringarna i fast klyft, om 
de ock inom detta omrade aro allmannast férekommande }). 
~ Lerans och grusets kalkhalt ar naturligtvis i hég grad vexlande, 
men har stundom uppgatt till 9 a 10 %, medan deremot fosfor- 
syrehalten haller sig mellan 0,12 och 0,17 %. 

Sa val i Jemtland och Dalarne som afven annorstides, 
hvarest dessa bildningar ga i dagen eller finnas pa ringa djup 
under jordytan, visa de sig pa ett mycket verksamt satt bi- 
draga till rika och sakra skérdar, men det lider ej tvifvel att 
de i hégre grad 4n hittills kunna och bora bidraga till jord- 
brukets forkofran, for sa vidt de behérigen anvindas till aker- 


jordens mergling eller till andra jordforbattringar. 


1) Se vidare harom Praktiskt geologiska undersdékningar inom Herjedalen och 
Jemtland utforda sommaren 1876 af ALB. BLomBErG och AXEL LINDSTROM. 


Stockholm, 1881. Kongl. Boktryckeriet. 


