In its judgment in Altmark the Court of Justice held that public service compensation does not constitute State aid within the meaning of Article 107(1) of the TFEU if it fulfils the cumulative following criteria: ‘(…) First, the recipient undertaking must actually have public service obligations to discharge and those obligations must be clearly defined (…); (…); (…) Second, the parameters on the basis of which the compensation is calculated must be established in advance in an objective and transparent manner (…); (…) Third, the compensation cannot exceed what is necessary to cover all or part of the costs incurred in the discharge of the public services obligation, taking into account the relevant receipts and a reasonable profit (…); and (…) Fourth, where the undertaking which is to discharge public service obligations, in a specific case, is not chosen pursuant a public procurement procedure, which would allow for the selection of the tenderer capable of providing those services at the least cost to the community, the level of compensation needed must be determined on the basis of an analysis of the costs, which a typical undertaking, well run and adequately provided within the same sector would incur, taking into account the receipts and a reasonable profit from discharging the obligations.’
Altmarki kohtuasja otsuses näitas Euroopa Kohus, et avalike teenuste hüvitis ei kujuta endast riigiabi Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, kui see täidab kumulatiivselt järgmisi kriteeriume: „[…] Esiteks peab abi saav ettevõtja olema reaalselt vastutav avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest ja see kohustus peab olema täpselt määratletud […]”; „[…] Teiseks […] peavad parameetrid, mille alusel see hüvitis arvutatakse, olema eelnevalt objektiivselt ja läbipaistvalt kindlaks määratud […]”; „[…] Kolmandaks ei tohi hüvitis olla suurem, kui on vajalik avaliku teenindamise kohustuse täitmisest tulenevate kulude täielikuks või osaliseks katmiseks, arvestades […] tulu ja mõistlikku kasumit. […]”; ja „[…] Neljandaks, kui avaliku teenindamise kohustust täitvat ettevõtjat ei valitud konkreetsel juhul avalikus hankemenetluses, mis võimaldab välja valida kandidaadi, kes suudab üldsusele asjassepuutuvaid teenuseid osutada kõige odavamalt, peab sobiva hüvitise tase olema kindlaks määratud selliste kulude analüüsi alusel, mida kannaks sama sektori keskmise suurusega, hästi korraldatud juhtimise ja asjassepuutuva avaliku teenindamise nõudluse rahuldamiseks vajalike sobivate vahenditega ettevõtja, arvestades nende kohustuste täitmisega seotud tulusid ja mõistlikku kasumit”.