MELBOURNE – Jednoho jarního večera roku 1997, kdy jsem býval badatelem v oblasti duševního zdraví na Australské národní univerzitě v Canbeře, jsem se svou ženou Betty Kitchenerovou, diplomovanou zdravotní sestrou, která ve volném čase vedla kurzy první pomoci v Červeném kříži, diskutoval o nedostatečnosti konvenční průpravy první pomoci. Kurzy zpravidla pomíjejí případy krizových duševních stavů, takže jejich absolventi odcházejí chabě připraveni pomoci lidem sužovaným sebevražednými myšlenkami, záchvaty paniky, posttraumatickým stresem, následky nadměrné konzumace alkoholu či drog nebo úbytkem schopnosti vnímat realitu.
墨尔本—1997年春天的一个傍晚，当时我还是堪培拉澳大利亚国立大学的一名心理健康研究员，我和我的妻子贝蒂·基齐纳（Betty Kitchener，她是一位注册护士，业余时间在红十字会教急救课程）讨论常规急救训练不足的问题。这些课程通常都忽略心理健康紧急状况，参与者很难帮助陷于自杀念头、无端恐惧、创伤后压力、酒精和药物滥用后果以及深感无力抓住现实而难以自拔的人。