Přesto Ku nejen přiznala vinu, ale dokonce se zdálo, že trest přijímá jako jakousi historickou nutnost. „V zájmu zachování posvátnosti zákona,“ sdělila soudu, „jsem ochotna akceptovat a pokorně přijmout jakýkoliv rozsudek, který nade mnou bude vynesen, a plně očekávám, že půjde o rozsudek nestranný a spravedlivý.“ Od Stalinových zinscenovaných procesů v 30. letech minulého století ještě žádný obžalovaný tak vášnivě nechválil soudce, který působil dojmem, že dostal za úkol odsoudit obžalovanou v procesu, kde nevystoupil žádný svědek a nebyly předloženy žádné důkazy proti její osobě.
“A fim de defender a inviolabilidade da lei”, disse ao tribunal, “estou disposta a aceitar com calma e enfrentar qualquer julgamento que me seja atribuído; e eu também espero um julgamento justo e imparcial”. Desde o pseudo-julgamento de Estaline, na década de 1930, que um réu não elogiava tão efusivamente um juiz que parecia obrigado a condená-la num julgamento onde nenhuma testemunha ou prova contra ela fora apresentada.