Uvážíme-li ale budoucí důsledky nečinnosti, otřeseme se tou představou: Sýrie zaklesnutá v krvavých jatkách mezi brutalitou Bašára al-Assada a různých poboček al-Káidy, semeniště extremismu nekonečně nebezpečnější než Afghánistán v 90. letech, Egypt v rozvratu, kde jako by Západ bez ohledu na spravedlnost podporoval ty, kdo by zemi proměnili v sunnitskou obdobu Íránu, a samotný Írán, který má sice nového prezidenta, ale stále je teokratickou diktaturou s jadernou bombou.
Mas pensam nas futuras consequências da inacção e tremem: A Síria, atolada na carnificina entre a brutalidade de Bashar al-Assad e os vários afiliados da Al-Qaeda, um terreno fértil de extremismo infinitamente mais perigoso do que o Afeganistão na década de 1990; o Egipto no caos, com o Ocidente, contudo injustamente, a olhar como se estivesse a prestar socorro àqueles que iriam transformá-lo numa versão sunita do Irão; e o próprio Irão, apesar do seu novo Presidente, continua a ser uma ditadura teocrática, com uma bomba nuclear.