Myslel si, že společně s ministrem financí Paulem O’Neillem dokáže zvítězit v tiché „vnitřní hře“ o rozumnou politiku, aniž by se uchylovali k „vnější hře,“ po níž by jeho znovuzvolení v roce 2004 bylo nepravděpodobné.
Il pensait que lui, et le secrétaire d’État aux Finances Paul O’Neill, pouvaient remporter la tranquille “partie intérieure” visant une politique raisonnable sans avoir recours à une “partie extérieure” qui mettrait en péril sa re-nomination en 2004.