Pravda, Keynes si dobře uvědomoval, že k uspokojení relativních potřeb – „nemít míň než soused“ – nedojde nikdy, ale myslel si, že tyto potřeby budou mít druhořadý význam, tak vzdálený úsilí vést dobrý život, že se snaha uspokojit je bude považovat za jistou formu neurózy.
Assurément, Keynes est bien conscient que les besoins relatifs – faire aussi bien que les autres – ne seront jamais satisfaits, mais il pense qu’ils deviendraient secondaires, si éloignés de la quête d’une “bonne vie” que chercher à les satisfaire serait perçu comme une forme de névrose.