Pravdivější výpovědi, například význačný dokument Marcela Ophülse Smutek a lítost (1968), byly přinejmenším nežádoucí.
Les comptes rendus plus honnêtes, tels que le documentaire magistral de Marcel Ophuls, Le chagrin et la pitié (1968), n’étaient pas les bienvenus – et c’est peu dire.