Není bez ironie, že jsme dnes svědky jakéhosi groteskního protipólu „národní hrdosti“, kterou vídáme v případech, kdy si stát přisvojí kulturní a sportovní hvězdy a vydává je za součást společného dědictví.
Nous assistons, avec une certaine ironie, à une sorte de parodie de la « fierté nationale » démontrée lors de l’appropriation par l’État d’icônes sportives ou culturelles comme faisant partie du patrimoine culturel.