Pro USA je Severní Korea dokladem toho, jak chudá, leč ambiciózní země vyvinula bombu tím, že při rozhovorech lavírovala a hrála na čas. Pro Írán je zase zřeknutí se zbraní hromadného ničení libyjským vůdcem Muammarem Kaddáfím v roce 2003 dokladem toho, jak režim, jenž byl mezinárodním společenstvím i po normalizaci diplomatických vztahů stále pokládán za strašáka, možná rezignoval na vlastní přežití, když v roce 2011 upustil od snahy vybudovat jaderné odstrašení.
Pour les Etats-Unis, la Corée du Nord est l’illustration de comment un pays pauvre, mais ambitieux, a développé la bombe atomique en manipulant les discussions et en gagnant du temps. Pour l’Iran, l’abandon par Kadhafi des armes de destruction massive en 2003 démontre comment un régime, toujours considéré comme un paria par la communauté internationale malgré la normalisation des relations diplomatiques, a sans doute renoncé à sa survie en laissant passer l’occasion de se doter d’une force de dissuasion nucléaire.