Nakonec to totiž bylo východní křídlo EU – údajně hrabivé a nezralé demokracie –, které nejhlasitěji volalo po kompromisu ve jménu záchrany politické integrace, zatímco většina starých evropských demokracií nelítostně bojovala za vlastní „národní zájmy“.
Finalement, ce fut le flanc oriental de l’UE (les soi-disant démocraties avides d’argent et immatures) qui ont demandé le plus bruyamment un compromis au nom du sauvetage de l’intégration politique, tandis que la plupart des anciennes démocraties européennes ont lutté impitoyablement pour leurs propres « intérêts nationaux ».