Odumírající firmy uměle držely při životě úvěrové rámce od jejich zaibacu jako bankovních partnerů, čímž oddalovaly neodvratný krach a prodlužovaly projevy nehospodárnosti a útlumové faktory, které u růstu japonské produktivity vyústily ve zhroucení typické pro období po bublině.
Los zaibatsus –como socios bancarios– mantuvieron con vida a sus empresas anquilosadas mediante líneas de crédito, con lo que retrasaron sus inevitables quiebras y perpetuaron ineficiencias y desincentivos que dieron lugar a un colapso del crecimiento de la productividad japonesa después de las burbujas.