Nejsou-li britští akademici špatně informováni, pak musí vědět, že Izrael zdaleka není „státem apartheidu“, ale žije v něm značný podíl arabských občanů, že izraelské univerzity jsou dobře integrovány, v některých případech s velkým počtem arabských studentů a také s jistým zastoupením – připusťme, že malým a ne zcela reprezentativním – arabských akademiků, že mnoho univerzit financuje společné projekty s palestinskými a arabskými kolegy, že jde v mnoha případech o ostrůvky nesouhlasu s vládní politikou a že je takový nesouhlas i v radikálních podobách tolerován.
A menos que los académicos británicos estén mal informados, saben que Israel, lejos de ser un “Estado de segregación racial”, tiene una gran proporción de ciudadanos árabes; que las universidades israelíes están bien integradas, en algunos casos con cantidades considerables de estudiantes árabes, así como una cantidad –reconocidamente pequeña e insuficientemente representativa- de profesores árabes; que muchas universidades patrocinan proyectos de cooperación con colegas palestinos y árabes; que muchas veces son lugares de disidencia contra las políticas gubernamentales; y que esta disidencia se tolera, incluso en sus formas radicales.