Myslel si, že společně s ministrem financí Paulem O’Neillem dokáže zvítězit v tiché „vnitřní hře“ o rozumnou politiku, aniž by se uchylovali k „vnější hře,“ po níž by jeho znovuzvolení v roce 2004 bylo nepravděpodobné.
Creyó que él –y el Secretario del Tesoro Paul O’Neill – podían ganar un discreto “juego interno” a favor de las políticas sensatas sin tener que recurrir a un “juego externo” que haría poco probable que lo nombraran nuevamente en 2004.