Celá desetiletí zůstával Friedman v intelektuální pustině, neboť zavrhoval poválečný keynesiánský konsenzus, že by vlády měly používat fiskální politiku k řízení agregátní poptávky – což byl názor, o nějž se opíraly centrálně plánované ekonomické politiky ještě v 70. letech.
Durante décadas, Friedman permaneció solitario en el desierto intelectual, rechazando el consenso keynesiano de posguerra de que los gobiernos deberían utilizar la política fiscal para manejar la mayor demanda –una visión que sustentó las políticas económicas estatistas de los años 70-.