Odpovědí je napodobit reakci na krize svrchovaného dluhu v Uruguayi, Pákistánu, na Ukrajině a v mnoha dalších ekonomikách rozvíjejících se trhů, kde řízená výměna starého dluhu za nový měla tři rysy: identickou nominální hodnotu (takzvané „paritní“ dluhopisy), dlouhou dobu splatnosti (20-30 let) a úrok nastavený výrazně pod úroveň současných neudržitelných tržních měr – a zhruba na úroveň či pod úroveň původního kuponu.
La respuesta es imitar la solución de las crisis de deuda soberana en Uruguay, Pakistán, Ucrania y muchas otras economías de mercado emergentes, donde la refinanciación ordenada de la deuda se caracterizó por tres elementos: igualdad de valor nominal (los denominados bonos “a la par”), vencimiento a largo plazo (de 20 a 30 años) y una tasa de interés muy inferior a los insostenibles valores de mercado de la actualidad, que sea cercana o incluso menor a la del cupón original.