Důležitější je, že začal nově zpracovávat část Aristotelových učení a středověkých doktrín přirozeného práva a dostal se ke koncepci lidských práv. Čerpal také z filozofie „personalismu“, ve 30. letech velice moderní, neboť se snažila hledat střední cestu mezi individualistickým liberalismem a komunitárním socialismem a trvala na tom, že „osoby“ mají personální duchovní rozměr, jejž materialistický liberalismus údajně nedokázal uznat.
More importantly, he began to recast some of Aristotle’s teachings and medieval natural law doctrines to arrive at a conception of human rights. He also drew on the philosophy of “personalism,” which was highly fashionable in the 1930’s, as it sought a middle way between individualist liberalism and communitarian socialism, and insisted that “persons” always had a spiritual dimension that materialistic liberalism supposedly failed to acknowledge.