Nakonec to totiž bylo východní křídlo EU – údajně hrabivé a nezralé demokracie –, které nejhlasitěji volalo po kompromisu ve jménu záchrany politické integrace, zatímco většina starých evropských demokracií nelítostně bojovala za vlastní „národní zájmy“.
In the end, it was the EU’s eastern flank—the supposedly money-hungry and immature democracies—that called most loudly for a compromise in the name of salvaging political integration, while most of the old European democracies ruthlessly fought for their own “national interests.”