Klasičtí ekonomové devatenáctého století se těšili na to, co nazývali „stavem nehybnosti,“ při němž už, řečeno slovy Johna Stuarta Milla, nebude nutný život „v pachtivém úsilí o přežití,“ kdy „si okopáváme nohy, mačkáme se, strkáme a šlapeme si na paty“.
The classical economists of the nineteenth century looked forward to what they called a “stationary state,” when, in the words of John Stuart Mill, the life of “struggling to get on…trampling, crushing, elbowing, and treading on each other’s heels” would no longer be needed.