Úplná šíře patologie francouzského systému se zcela zřetelně ukazuje ve světle opakovaných vládních snah o reformu, jejichž normou jsou zlomkovitá opatření, a tak se po zralé úvaze ukazují jako kontraproduktivní, případně zcela selhávají.
The full extent of the French system’s pathology becomes fully clear in the light of successive governments’ attempts at reform, with piecemeal measures the norm – and thus proving counter-productive on balance, or failing altogether.