Celá desetiletí zůstával Friedman v intelektuální pustině, neboť zavrhoval poválečný keynesiánský konsenzus, že by vlády měly používat fiskální politiku k řízení agregátní poptávky – což byl názor, o nějž se opíraly centrálně plánované ekonomické politiky ještě v 70. letech.
Für Jahrzehnte blieb Friedman ein Gestrandeter in der intellektuellen Wildnis; er verachtete den Nachkriegskonsens, dass Regierungen die Finanzpolitik nutzen sollten, um die Gesamtnachfrage zu steuern – eine Sicht, die die dirigistische Wirtschaftspolitik während der gesamten 1970er Jahre stützte.