Klasičtí ekonomové devatenáctého století se těšili na to, co nazývali „stavem nehybnosti,“ při němž už, řečeno slovy Johna Stuarta Milla, nebude nutný život „v pachtivém úsilí o přežití,“ kdy „si okopáváme nohy, mačkáme se, strkáme a šlapeme si na paty“.
Die klassischen Ökonomen des 19. Jahrhunderts freuten sich auf einen von ihnen so bezeichneten „stationären Zustand“, in dem sich ein Leben aus „Stoßen, Drängen, einander auf die Fersen Treten” erledigt hätte, wie es John Stuart Mill formulierte.