Protože však tehdejší módní růstový model kladl hlavní důraz na akumulaci kapitálu, všeobecně se soudilo, že Čína má výhodu, protože může zvedat úrokovou sazbu výše než Indie, kde demokracie omezovala míru, do jaké lze obyvatelstvo zdaňovat za účelem zvýšení domácích úspor.
Aber nachdem das damals in Mode befindliche Wachstumsmodell den Schwerpunkt auf Kapitalakkumulation legte, hielt man China für bevorzugt, weil es seine Investitionsrate auf höhere Werte steigern konnte als Indien, wo die Demokratie das Ausmaß der Besteuerung der Menschen zur Erhöhung der nationalen Ersparnisse begrenzte.