Pokud se toto preferované řešení ukáže jako nepřijatelné, pak by bylo alternativou posílit článek II-52 tak, aby jasně konstatoval, že dvanáct „sociálních práv" z druhé části se týká unie, ale nikoliv členských zemí, ani když zavádějí do praxe unijní směrnice . Pokud unie usoudí, což je možné, že všechny členské země musí hradit veřejnou zdravotní péči všem svým nezaměstnaným, pak by bylo na národních parlamentech, nikoliv na 25 soudcích v Lucemburku, aby rozhodly, jak se k tomuto cíli postavit.
Wenn diese Lösung unannehmbar erscheint, wäre es eine Alternative, Artikel II-52 zu stärken und darin festzuhalten, dass die zwölf „sozialen Rechte" aus Teil II für die Union Gültigkeit haben, aber nicht für die Mitgliedsländer, selbst wenn diese die Richtlinien der Union umsetzen. Wenn die Union, was in ihrer Macht läge, entscheidet, dass alle Mitgliedsstaaten für die Gesundheitsversorgung aller Arbeitslosen sorgen müssen, wäre es an den nationalen Parlamenten und nicht an den 25 Richtern in Luxemburg zu bestimmen, wie dieses Ziel zu erreichen ist.