Pro USA je Severní Korea dokladem toho, jak chudá, leč ambiciózní země vyvinula bombu tím, že při rozhovorech lavírovala a hrála na čas. Pro Írán je zase zřeknutí se zbraní hromadného ničení libyjským vůdcem Muammarem Kaddáfím v roce 2003 dokladem toho, jak režim, jenž byl mezinárodním společenstvím i po normalizaci diplomatických vztahů stále pokládán za strašáka, možná rezignoval na vlastní přežití, když v roce 2011 upustil od snahy vybudovat jaderné odstrašení.
Für die USA zeigt der Fall Nordkorea, wie ein armes, aber ehrgeiziges Land durch unehrliche Verhandlungsführung und Zeitschinden die Bombe bauen konnte. Für den Iran zeigt Muammar el-Gaddafis 2003 Verzicht auf die libyschen Massenvernichtungswaffen, wie ein Regime, das selbst nach der Normalisierung diplomatischer Beziehungen von der internationalen Gemeinschaft als bête noire betrachtet wurde, sich möglicherweise selbst um die Chance brachte, 2011 zu überleben, indem es auf den Bau einer nuklearen Abschreckung verzichtete.