Jestliže skutečnost, že jsme na světě jediným přežívajícím lidským druhem, není výsledkem darwinovského soupeření, nýbrž dějinné náhody, můžeme rozšířit své obzory a připustit si, že část své „kultury" sdílíme jak se svými živými, tak s již zaniklými příbuznými.
Wenn die Tatsache, dass wir die einzige menschliche Spezies sind, die auf der Welt übrig geblieben ist, eher das Ergebnis eines historischen Unfalls als eines darwinistischen Wettstreits ist, können wir beginnen aufgeschlossener zu denken und akzeptieren, dass wir Teile unserer "Kultur" sowohl mit unseren lebenden als auch unseren nicht mehr lebenden Verwandten gemeinsam haben.