Přesto Ku nejen přiznala vinu, ale dokonce se zdálo, že trest přijímá jako jakousi historickou nutnost. „V zájmu zachování posvátnosti zákona,“ sdělila soudu, „jsem ochotna akceptovat a pokorně přijmout jakýkoliv rozsudek, který nade mnou bude vynesen, a plně očekávám, že půjde o rozsudek nestranný a spravedlivý.“ Od Stalinových zinscenovaných procesů v 30. letech minulého století ještě žádný obžalovaný tak vášnivě nechválil soudce, který působil dojmem, že dostal za úkol odsoudit obžalovanou v procesu, kde nevystoupil žádný svědek a nebyly předloženy žádné důkazy proti její osobě.
Dennoch hat sie ihre Schuld nicht nur eingestanden, sondern schien sie auch als eine Art historische Notwendigkeit anzunehmen. „Um die Unantastbarkeit des Gesetzes zu wahren”, teilte sie dem Gericht mit „bin ich bereit, jedes Urteil anzunehmen und mich ihm gelassen zu stellen; ich erwarte auch ein faires und gerechtes Urteil.“ Seit den Schauprozessen unter Stalin in den 1930er Jahren hat kein Angeklagter so überschwänglich einen Richter gelobt. In diesem Fall einen Richter, der sie nach einem Prozess verurteilen musste, in dem kein Zeuge und kein Beweis gegen sie präsentiert wurde.