Smithová se v tomto sporu staví jednoznačně na stranu van Deldena a Battinové, když konstatuje, že „empirické důkazy shromážděné v těchto dvou jurisdikcích nepotvrzují hypotézu, že smrt za pomoci lékaře představuje specifické riziko pro sociálně zranitelné skupiny obyvatel“. Důkazy podle ní naopak „podporují stanovisko dr. van Deldena, podle něhož je možné, aby stát vytvořil systém, který umožní některým jednotlivcům přístup ke smrti za pomoci lékaře a současně poskytne sociální ochranu zranitelným jednotlivcům a skupinám“.
In diesem Disput entscheidet sich Smith eindeutig für die Auffassung von van Delden und Battin und stellt fest: „Die in den beiden Gerichtsbarkeiten gesammelten empirischen Belege unterstützen nicht die Hypothese, dass der Tod durch ärztliche Beihilfe sozial wehrlose Menschen einem besonderen Risiko aussetzt.“ Stattdessen führt sie aus: „Die Beweislage unterstützt Dr. van Deldens Position, dass ein Staat ein System entwickeln kann, das es einigen Menschen ermöglicht, Zugang zu ärztlicher Sterbehilfe zu erhalten, und gleichzeitig wehrlose Menschen und Gruppen gesellschaftlich schützt.