V osmé tetralogii Republika Platón dosti neformálně definuje politické vůdce v demokracii jako „ty, kdo zbavují bohaté majetku a rozdělují ho mezi lid, přičemž dbají na to, aby si větší díl vyhradili pro sebe“. Platónovo opovržení demokracií se samozřejmě jeho prózou vine jako červená nit, ale zároveň nastoluje legitimní otázku: jak mohou demokratické volby zajistit vysoká etická měřítka, když mají tendenci odměňovat sobeckost a nejnižší společný jmenovatel?
Im achten Buch seines Werk Die Republik definiert Platon die politischen Führer einer Demokratie recht salopp als „diejenigen, die den Reichen die Besitztümer entziehen, um sie auf alle Menschen aufzuteilen und gleichzeitig darauf zu achten, den größeren Teil davon selbst zu behalten.“ Natürlich ist Platons Abneigung gegen die Demokratie in allen seinen Schriften deutlich erkennbar, aber er hat nicht ganz unrecht, denn wie können hohe ethische Normen überhaupt garantiert werden, wenn demokratische Wahlen eher den Eigennutz und den kleinsten gemeinsamen Nenner fördern?