Мисля си обаче за поколението на моята баба, която е трябвало да напусне работа, когато се е омъжила, и която не е имала абсолютно никакви възможности за образование, и за поколението на майка ми, която се е борила ревностно, за да може да има право на глас за онова, което се случва със собственото й тяло, и виждам колко далеч сме отишли в рамките само на един век; виждам, че промените са действително възможни.
Poi, però, penso alla generazione di mia nonna - costretta a smettere di lavorare dopo il matrimonio, senza alcuna possibilità di accedere all'istruzione - e a quella di mia madre, che ha dovuto lottare per decidere del proprio corpo. Mi rendo conto, così, dei progressi che siamo riusciti a fare in soli cent'anni.