Помня кървавите петна по асфалта, виковете на гладните деца, празното изражение на десетгодишно момиченце, когато ми разказа как тя и нейните братя и сестри първо е трябвало да погребат мъртвите си родители и след това да преместят телата им в друг гроб, когато войниците се опитали да прикрият следите на масовото убийство в едно село близо до моя град.
Es atceros asins traipus uz asfalta, izsalkušo bērnu raudas, desmitgadīgas meitenes tukšajām acīm, kad viņa stāstīja, kā viņai un viņas brāļiem un māsām vispirms bija jāapglabā savi mirušie vecāki un pēc tam tie jāpārgulda citā kapā, kad karavīri mēģināja noslēpt liecības par masu slepkavību ciematā, kas atradās netālu no manas pilsētas.