В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.
Lielākajā daļā dalībvalstu darbavietā pavadītais darba laiks, patiesībā netika uzskatīts par darba laiku, un tiklīdz bija jāaprēķina noteikts darba laiks, dalībvalstis sāka izmantot atteikumu, lai panāktu atbilstību šai direktīvai.