Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Lisabonas līgums stājās spēkā tad, kad daudzi divpusēji ieguldījumu nolīgumi ar trešām valstīm tuvojās nobeigumam un nebija izveidoti pārejas pasākumi, lai nodrošinātu integrētu pāreju pie nākamiem nolīgumiem Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē.