Дали това се дължи на факта, че тълкувайки това, което при равни други условия е подходящата идея за създаване на постоянен механизъм за управление на кризи, една група от държави очевидно изключи добавената стойност на подобен механизъм на практика, като по този начин изпрати погрешно послание до пазарите и ни изложи на риска от това да се окажем с механизъм, който всъщност е неизбежно сбъдващо се предсказание за контролиран банкрут?
Vai tas var būt tāpēc, ka palīdzība, kurai viena valstu grupa bija veidojusi uzkrājumus, kas pie vienādiem visiem pārējiem apstākļiem bija pareizā pastāvīga krīžu vadības mehānisma izveidošanas ideja, šķiet, praksē dzēsa šāda mehānisma pievienoto vērtību, tādējādi sūtot nepareizu vēstījumu tirgiem un pakļaujot mūs riskam galu galā iegūt mehānismu, kas ir kontrolēta bankrota pašrealizējošs pravietojums?