Насилието до голяма степен е резултат от неравни силови позиции на мъже и жени и е израз на отношение на доминиране и подчинение между извършителя и жертвата на тези престъпления; следователно терапевтични разговори, в които участват както жертвата, така и извършителят, трябва да се считат за недопустими, тъй като престъплението е от такова естество, че равнопоставеността на двете страни не може никога да се гарантира.
Vardarbība ir savā ziņā nevienlīdzīgu varas attiecību starp vīriešiem un sievietēm sekas un ir dominēšanas un pakļaušanās attiecību izpausme starp vainīgo personu un noziegumu upuri. Tāpēc sarunu terapija, kurā piedalās upuris un vainīgais, nav pieļaujama, jo šis noziegums ir tāds, ka abas iesaistītās puses nevar būt līdztiesīgas un vienlīdzīgas.