Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
Par to liecina, no vienas puses, neskaidrā rīcība, kas izriet no tās ārpolitikas, un, no otras puses, noteiktu valstu ietiepība, kurām ir nostaļģija pēc koloniālā perioda, kas vairs neatgriezīsies, un kuras uzstājīgi tic, ka tās spēj labāk aizsargāt savas intereses, darot lietas atsevišķi un neko nedeleģējot Eiropas iestādēm.