Обединяването на функциите, свързани с различните политики и провеждането на различни процедури за вземане на решения, за да се постигне по-добра съгласуваност на външните дейности на Европейския съюз, без да се застрашава общностното естество на някои политики и в същото време да се обхване приносът на различните органи, чиято дейност е в областта на общата политика за сигурност и отбрана, не беше просто проблем на европейското законодателство или на административната наука, нито пък тест за силата на отношенията между институциите.
Jautājums, kā apvienot funkcijas, kas saistītas ar dažādām politikas jomām, un pakļaut tās dažādām lēmumu pieņemšanas procedūrām, lai piešķirtu lielāku konsekvenci Eiropas Savienības ārējai darbībai, neapdraudot Kopienas pieeju konkrētām politikas jomām un iekļaujot tajā to struktūrvienību ieguldījumu, kas darbojas kopējās drošības un aizsardzības politikā, nebija tikai un vienīgi Eiropas likumdošanas vai pārvaldības zinību jautājums, nedz arī iestāžu spēka samēra pārbaude.