Освен това някои държави-членки наистина не разполагаха с възможности да създадат истински национални планове за икономическо възстановяване, включително мерки за стимулиране на растежа и заетостта, тъй като намалиха публичните разходи още повече по време на рецесията и увеличиха данъците с цел намаляване на държавния дълг.
Turklāt atsevišķām dalībvalstīm tiešām nebija iespēju izstrādāt īstus valsts ekonomikas atveseļošanas plānus, tostarp pasākumus izaugsmes un nodarbinātības stimulēšanai, jo tās recesijas laikā vēl vairāk samazināja publiskos izdevumus un palielināja nodokļus, lai samazinātu valsts parādu.