Не само че съществуваше възможност да станем свидетели на опасно развитие на нова борба за области на влияние или на пряко господство на едната страна над другата, но и държавите, изолирани от Запада, най-вероятно щяха да се превърнат в поле за действие на различни националисти и популисти и на въоръжените им милиции, а може би дори в регион на опасни местни конфликти, които крият още по-големи рискове поради факта, че, по добре известни причини, след Втората световна война не беше проведена истинска мирна конференция, която можеше да уреди следвоенните взаимоотношения в Европа по един обвързващ, точен и траен начин.
Mēs, iespējams, pieredzētu ne tikai bīstamas tendences jaunā cīņā par ietekmes sfērām vai vienas vai otras puses tiešu dominēšanu, bet arī to, ka valstis, no kurām rietumi novērstos, visticamāk, kļūtu par spēļu laukumu dažādiem nacionālistiem un populistiem, un to bruņotajiem milicijas spēkiem un, iespējams, pat par bīstamu vietējo konfliktu reģionu, kas būtu bijis jo bīstamāk tāpēc, ka mums visiem labi zināmu iemeslu dēļ pēc Otrā pasaules kara nenotika tāda īsta miera konference, kurā saistoši, precīzi un paliekoši tiktu noteiktas pēckara attiecības Eiropā.