Без да очакваме европейското производство да удовлетвори нашето търсене (нещо невъзможно както сега, така и в бъдеще), истината е, че бъдещата реформа на общата политика в областта на рибарството не може да не разгледа проблема с вноса и да не потърси по-добро решение, независимо дали това ще стане чрез увеличаване на европейското производство (не само чрез увеличаване на обема на улова, но и посредством инвестиции в аквакултурата), или чрез въвеждане на изискване вносната риба да отговаря на същите стандарти, задължителни за рибата, уловена или произведена в ЕС, или чрез предоставяне на потребителите на достатъчно информация за произхода на рибата.
Lai gan Eiropas produkcijai ir jāapmierina mūsu vajadzības (tas gan nebūs iespējams ne tagad, ne nākotnē), patiesībā gaidāmajā kopējās zivsaimniecības politikas (KZP) reformā nedrīkst nevērīgi izturēties pret jautājumu, kas saistīts ar importu, un ir jāmeklē labāks risinājums, vai nu palielinot Eiropas produkciju (ne tikai palielinot nozvejas apjomu, bet arī ieguldot akvakultūrā), vai pieprasot, lai attiecībā uz ievestajām zivīm tiktu piemēroti tādi paši standarti, kādus piemēro ES nozvejotajām vai izaudzētajām zivīm, vai sniedzot patērētājam pietiekamu informāciju par zivju izcelsmi.