Трябва обаче да изразя задоволството си, че системата за съвместно вземане на решение увеличи своя обхват и се превърна в нормалната законодателна система; че въпросът за имиграцията вече се разглежда на европейско равнище - надявам се, че Комисията и Съветът го тълкуват по същия начин - а не като проблем на отделните държави-членки, действащи солидарно една с друга; че сътрудничеството с националните парламенти не означава те просто да са пазители, определящи границите, а по-скоро ефективни сътрудници в законодателния процес; и накрая, че направихме връзката с правата на човека, която е изключително важна и в духа на Европейския съюз.
Tomēr man ir jāizsaka gandarījums par to, ka koplēmuma sistēma ir paplašināta, kļūstot par ierastu likumdošanas sistēmu, un ka imigrācija tagad tiek uztverta kā Eiropas jautājums - un es ceru, ka tā to skaidro arī Komisija un Padome -, nevis atsevišķu dalībvalstu problēma, kuras solidarizējas cita ar citu; ka uzskats par sadarbību ar nacionālajiem parlamentiem nenozīmē, ka tie ir sargi, kas nosaka ierobežojumus, bet gan likumdošanas procesa pozitīvas sadarbības dalībnieki; un visbeidzot, ka notiek atsaukšanās uz cilvēktiesībām, kas ir sevišķi svarīgi un kas izteic Eiropas Savienības garu.