Единствената следа, претендираща за демократичен орган, е ритуалът, който току що се проведе в пленарната зала, който, не мога да скрия, ми напомни на едно от онези случайни събирания на народното събрание от времето на СИВ (Съюз за икономическа взаимопомощ), когато всички ние ставахме и се поздравявахме за това, че сме одобрили безкритично даденото решение.
Vienīgais, kam ir kaut neliela saistība ar demokrātiju, ir procedūra, ko tikko veicām šajā zālē un kura man atgādināja vienu no tām Tautas asamblejas sanāksmēm senajos Savstarpējās ekonomiskās palīdzības padomes laikos, kad mēs visi cēlāmies kājās un apsveicām sevi ar lēmuma pieņemšanu.