Можем ли да бъдем сигурни, че поколение от деца, които прекарват повече време с непознати, отколкото със собствените си родители, един ден ще бъдат също толкова склонни да поемат отговорност за старите, болните и хората с увреждания, колкото сме ние днес?
Kāda ir garantija, ka tā bērnu paaudze, kas būs pavadījusi vairāk laika kopā ar svešiem cilvēkiem nekā ar saviem vecākiem, kādu dienu gribēs uzņemties atbildību par vecāko paaudzi, par slimiem un darba nespējīgiem cilvēkiem, kādi būsim mēs?