Силата й се крие в признанието, че само донорството след смъртта не може да осигури необходимия брой органи и с оглед на това тя въведе проверки и насоки, които да гарантират, че когато се правят дарения от живи донори, това става по правилния начин, като се защитават както донорите, така и реципиентите, и се гарантира, че се осъществява на безвъзмездни и доброволни начала.
Tās stiprā puse ir atzinums, ka ar pēcnāves ziedojumiem vien vajadzīgo skaitu orgānu nodrošināt nav iespējams, un tādēļ nosaka pārbaudes un vadlīnijas, kas nodrošina, ka dzīvo donoru ziedojumi tiek veikti pareizi, aizsargājot gan donoru, gan saņēmēju un pārbaudot, vai ziedojums tiek veikts bez samaksas un brīvprātīgi.