Понякога съм на път да се раздразня от това, че всички неща, без които живеехме в Източна Германия и за които толкова копнеехме през толкова много години, сега се приемат за даденост и преминават почти незабелязани.
Reizēm mani gandrīz aizkaitina, ka viss, kā mums trūka Austrumvācijā un pēc kā tik daudzus gadus alkām, patlaban tiek uzskatīts par pašsaprotamu un gandrīz netiek pamanīts.