Как е възможно национални и европейски структури, в положението на криза в заетостта, в което се намираме, да продължават да използват обществени средства за субсидиране на многонационални дружества, които съкращават служителите си, въпреки че отбелязват печалба, и поставят интересите на акционерите си пред тези на служителите си?
Kā dalībvalstu un Eiropas valsts iestādes uzdrīkstas pašreizējās nodarbinātības krīzes apstākļos tērēt valsts naudu, lai subsidētu starptautiskus uzņēmumus, kas atlaiž no darba darbiniekus, lai gan tas strādā ar peļņu, un kas tādējādi vērtē savu akcionāru intereses augstāk par savu darba ņēmēju interesēm?