Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.
Tomēr tas, ko atceros visskaidrāk un nekad neaizmirsīšu, ir neaprakstāmā vientulības izjūta, kad beidzot aptver, ka tava nelaime, izmisums un agonija ir notikusi uz atklātas skatuves, ka pasaule ir redzējusi, kā mēs ciešam, bet neviens to nav novērsis.