Този закон всъщност се занимава с използването на тези езици само като възможност и гледа на тази възможност единствено по отрицателен начин, а не като на едно положително право, като не успява да я разглежда като право, което може да бъде необходимо и прилагано в ежедневието.
Šo valodu lietošana šajā likumā ir faktiski aplūkota kā alternatīva, un attieksme pret šo alternatīvu ir noliedzoša, nevis pozitīva, jo tās netiek uzskatītas par tiesībām, kuras var pieprasīt un izmantot ikdienā.