Оцелелите все още разказват: как между април 1992 г. и април 1993 г. хиляди бежанци, в опитите си да се спасят от набезите на босненските сърби, са се крили в мазета, гаражи и дори в изоставени от сърбите къщи; как са се хранели само с корени; как са били нападнати от бълхи; как, мръзнейки през дългата зима на 1992 г., са се топлели като са горели гуми и пластмасови бутилки; и как телата на загиналите от глад и излагане на опасности са били изяждани от кучета.
Izdzīvojušie joprojām atceras, kā laikā starp 1992. gada aprīli un 1993. gada aprīli tūkstošiem bēgļu, mēģinot paglābties no Bosnijas serbu iebrukumiem, slēpās pagrabos, garāžās un pat serbu pamestajās mājās; kā viņu vienīgā pārtika bija saknes; kā viņus bija apsēdušas blusas; kā, salstot 1992. gada garajā ziemā, viņi sildījās, dedzinot riepas un plastmasas pudeles; un kā badā vai salā mirušo cilvēku līķus ēda suņi.