Помня кървавите петна по асфалта, виковете на гладните деца, празното изражение на десетгодишно момиченце, когато ми разказа как тя и нейните братя и сестри първо е трябвало да погребат мъртвите си родители и след това да преместят телата им в друг гроб, когато войниците се опитали да прикрият следите на масовото убийство в едно село близо до моя град.
Emlékszem a vérfoltokra a betonon, az éhes gyerekek sírására, egy tízéves kislány üres tekintetére, amikor elmesélte, hogyan kellett eltemetnie fiú és lánytestvéreivel a halott szüleiket, aztán hogyan kellett átvinniük a holttestüket egy másik sírba, amikor a katonák megpróbálták eltüntetni a tömeggyilkosság bizonyítékait egy szülővárosom közelében lévő faluban.