Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.
Amire azonban a legtisztábban emlékszem, és amit soha nem fogok elfelejteni, az a magány leírhatatlan érzése, amikor az ember végül rájön, hogy saját balsorsa, elkeseredettsége és gyötrelmei a nyílt színen zajlottak, a világ látta, hogy mennyit szenvedünk, mégsem tett ellene senki semmit.