Когато Европа се бави да стъпи на краката си и изглежда страхлива, слаба, и като че ли отдавна няма думата в исторически важното събитие на последното десетилетие, с което имам предвид въстанията в арабския свят, когато държавите-членки не могат да заемат единна позиция по критичната резолюция № 1973 на Съвета за сигурност на ООН относно Либия и когато Съюзът се колебае по отношение на Сирия, питам се дали може би въпросът вече не е получил отговор на практика.
Amikor Európa késlekedve áll a saját lábára, gyávának, gyengének tűnik, és mintha régóta nem lenne beleszólása az elmúlt évtized történelmileg fontos eseményébe, ami alatt az arab világban zajló felkeléseket értem, amikor a tagállamok nem tudnak egységesen állást foglalni az ENSZ Biztonsági Tanácsának 1973-as számú, Líbiáról szóló kritikus határozatáról, és amikor az Unió tétovázik Szíria ügyében, azon tűnődöm, hogy talán erre a kérdésre a gyakorlatban már meg is érkezett a válasz.