Външната политика като тази, която Съюзът предлага да се развива, не може да пренебрегва културното измерение, а трябва да го има предвид като актив, като ценност, която невинаги е осезаема, но е особено важна в един свят, все по-податлив на "меката сила" на държавите и международните организации.
En utrikespolitik av det slag som unionen vill utveckla får man inte försumma kulturaspekten utan ha den i åtanke som en tillgång, som ett värde som inte alltid är konkret men som är särskilt viktig i en värld som blir allt mer mottaglig för staternas och de internationella organisationernas ”mjuka” makt.