През 80-те години на 20 в., когато дупката в озоновия слой беше открита, учените установиха, че тези химически съединения, на практика неактивни на нивото на земната повърхност, могат да взаимодействат с молекулите на озона в атмосферата, като по този начин разрушават слоя, който служи като защитен екран от опасните ултравиолетови лъчи.
När hålet i ozonskiktet upptäcktes på 1980-talet fann forskarna att dessa kemiska substanser, som i princip är helt inaktiva på jordytan, kunde interagera med ozonmolekyler i atmosfären och därmed förstöra det skikt som fungerar som en skyddande avskärmning mot farliga UV-strålar.