Ето защо гласувах против доклада, който повдига по-съществен въпрос от случая с "Unilever". Как е възможно национални и европейски структури, в положението на криза в заетостта, в което се намираме, да продължават да използват обществени средства за субсидиране на многонационални дружества, които съкращават служителите си, въпреки че отбелязват печалба, и поставят интересите на акционерите си пред тези на служителите си?
Därför röstade jag mot betänkandet, som ger upphov till en mycket allmännare fråga än fallet med Unilever: Hur kan de nationella och europeiska organen, med tanke på den sysselsättningskris som vi står inför, fortsätta att använda offentliga medel till att stödja multinationella företag som säger upp arbetstagare trots att de går med vinst och som därmed sätter aktieägarnas intressen framför arbetstagarnas?