Когато Европа се бави да стъпи на краката си и изглежда страхлива, слаба, и като че ли отдавна няма думата в исторически важното събитие на последното десетилетие, с което имам предвид въстанията в арабския свят, когато държавите-членки не могат да заемат единна позиция по критичната резолюция № 1973 на Съвета за сигурност на ООН относно Либия и когато Съюзът се колебае по отношение на Сирия, питам се дали може би въпросът вече не е получил отговор на практика.
Med ett EU som dröjer med att få fotfäste och förefaller vara fegt och svagt och under lång tid inte ha någon röst i den historiskt viktiga händelsen det senaste årtiondet, och då menar jag resningen i arabvärlden, med medlemsstater som inte lyckas inta en gemensam ståndpunkt om den kritiska resolutionen 1973 från FN:s säkerhetsråd om Libyen och med en union som tvekar när det gäller Syrien undrar jag om frågan kanske redan har besvarats i praktiken.