Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
Bevis på detta är å ena sidan den matta åtgärd som härrör från dess utrikespolitik och å den andra styvsintheten hos vissa länder som nostalgiskt tänker på en kolonialtid som inte längre kan komma tillbaka, och envisas med att tro att de skyddar sina intressen bättre genom att göra saker ensamma och inte delegera något till en europeisk makt.