Мисля си обаче за поколението на моята баба, която е трябвало да напусне работа, когато се е омъжила, и която не е имала абсолютно никакви възможности за образование, и за поколението на майка ми, която се е борила ревностно, за да може да има право на глас за онова, което се случва със собственото й тяло, и виждам колко далеч сме отишли в рамките само на един век; виждам, че промените са действително възможни.
Men så tænker jeg på min bedstemors generation, hvor kvinderne måtte holde op med at arbejde, når de blev gift, og hvor de absolut ingen uddannelsesmuligheder havde, og på min mors generation, som kæmpede hårdt for at få lov til at bestemme over sin egen krop, og jeg kan se, hvor langt vi er nået på et århundrede. Jeg kan se, at forandring er mulig.