Дали това наложено прагматично завръщане към двустранния подход наистина е правилно или трябва да направим опит за интензивен диалог с Латинска Америка като цяло и просто да обмислим специфични изисквания в контекста на специални договорености?
Er denne tvungne, pragmatiske tilbagevenden til bilateralisme virkelig den rette fremgangsmåde, eller skal vi forsøge at føre en intensiv dialog med Latinamerika som et samlet fællesskab og kun tage hensyn til specifikke krav i forbindelse med særlige ordninger?