През 80-те години на 20 в., когато дупката в озоновия слой беше открита, учените установиха, че тези химически съединения, на практика неактивни на нивото на земната повърхност, могат да взаимодействат с молекулите на озона в атмосферата, като по този начин разрушават слоя, който служи като защитен екран от опасните ултравиолетови лъчи.
I 1980'erne, hvor man opdagede hullet i ozonlaget, opdagede forskerne, at disse kemiske forbindelser, som faktisk er inaktive på jordens overflade, kunne interagere med ozonmolekylerne i atmosfæren, så de ødelagde det lag, der fungerer som beskyttelse mod farlig ultraviolet stråling.