Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Lissabontraktaten trådte i kraft på et tidspunkt, hvor mange bilaterale investeringsaftaler med tredjelande var tæt på udløb, og der ikke var indført en overgangsordning til sikring af en integreret bevægelse i retning af fremtidige aftaler inden for EU's enekompetence.