Дали това се дължи на факта, че тълкувайки това, което при равни други условия е подходящата идея за създаване на постоянен механизъм за управление на кризи, една група от държави очевидно изключи добавената стойност на подобен механизъм на практика, като по този начин изпрати погрешно послание до пазарите и ни изложи на риска от това да се окажем с механизъм, който всъщност е неизбежно сбъдващо се предсказание за контролиран банкрут?
Er det måske, fordi den behandling, som en gruppe lande reserverede til det, der alt andet lige var den rette tanke om at oprette en permanent krisestyringsmekanisme, i praksis syntes at udligne merværdien af en sådan mekanisme, hvorved det udsendte det forkerte budskab til markederne og bragte os i fare for at ende med en mekanisme, der var en selvopfyldende profeti om kontrolleret konkurs?