Въпреки това във всички случаи жилищната политика неизменно продължава да се формира като реакция на национални, регионални, и по-специално местни условия; или с други думи - това е класически случай на област на политиката, в която се прилага субсидиарността, в която не е необходимо наднационално регулиране и в която не съществува такова регулиране.
På trods af dette er boligpolitik fortsat en reaktion på de nationale, regionale og navnlig lokale forhold i hvert enkelt tilfælde. Det er med andre ord et klassisk eksempel på et politisk område, hvor nærhedsprincippet finder anvendelse, hvor der ikke er behov for overnational lovgivning, og hvor der ikke findes sådan lovgivning.