Как е възможно национални и европейски структури, в положението на криза в заетостта, в което се намираме, да продължават да използват обществени средства за субсидиране на многонационални дружества, които съкращават служителите си, въпреки че отбелязват печалба, и поставят интересите на акционерите си пред тези на служителите си?
Hvordan kan offentlige organer på nationalt plan og EU-plan med den beskæftigelseskrise, som vi står over for, fortsat bruge offentlige midler til at subsidiere multinationale selskaber, der afskediger medarbejdere, selv om de giver overskud, og som dermed sætter aktionærernes interesser over deres medarbejderes interesser?