Въпреки че Договорът от Лисабон значително разширява правомощията на Парламента и го определя като единствената институция, представляваща европейските граждани, разискването относно създаването на новата ЕСВД първо беше монополизирано от Комисията и от Съвета, които направиха всичко по силите си да я структурират в междуинституционални граници в противоречие с общностния метод.
Med Lissabontraktaten er Parlamentets beføjelser udvidet betragteligt, og det anses som den eneste institution, der repræsenterer EU's borgere. Alligevel blev forhandlingen om oprettelse af den nye EU-Udenrigstjeneste i første omgang monopoliseret af Kommissionen og Rådet, som gjorde alt, hvad de kunne for at strukturere den efter mellemstatslige mønstre, i modstrid med fællesskabsmetoden.