Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.
Men det, jeg husker tydeligst og aldrig vil glemme, er dog den ubeskrivelige følelse af ensomhed, når man endelig forstår, at ens egen ulykke, desperation og smerte har udspillet sig for åben skærm, at verden havde set, hvordan vi led, men at ingen forhindrede det.