Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
Beviserne herpå er på den ene side en glansløs udenrigspolitisk indsats og på den anden side visse genstridige lande, der føler nostalgi for en kolonitid, som ikke kommer igen, og som fastholder troen på, at de bedre kan beskytte deres interesser ved at gøre tingene alene og ikke uddelegere noget til europæiske myndigheder.