Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.
O que lembro com maior nitidez e jamais esquecerei, porém, é a indescritível sensação de solidão quando se acaba por constatar que o nosso próprio infortúnio, o nosso desespero e agonia, haviam sido exibidos na cena pública, que o mundo se dera conta de como estávamos a sofrer, sem que, no entanto, alguém procurasse evitá-lo.