Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Lissaboni leping jõustus ajal, mil mitme kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolse investeerimislepingu kehtivusaeg oli lõppemas ja üleminekukorda ei olnud kehtestatud, et tagada integreeritud liikumine tulevaste lepingute suunas, mis kuuluvad Euroopa Liidu ainupädevusse.