Мисля си обаче за поколението на моята баба, която е трябвало да напусне работа, когато се е омъжила, и която не е имала абсолютно никакви възможности за образование, и за поколението на майка ми, която се е борила ревностно, за да може да има право на глас за онова, което се случва със собственото й тяло, и виждам колко далеч сме отишли в рамките само на един век; виждам, че промените са действително възможни.
Samas mõtlen oma vanaemale, kes pidi lõpetama töötegemise, kui ta abiellus, ja kellel ei olnud mitte mingisuguseid haridusalaseid võimalusi, ning emale, kes võitles väga kõvasti selle nimel, et ta saaks otsustada ise oma keha üle, ja ma näen, kui kaugele me oleme jõudnud ühe sajandi jooksul. Ma näen, et olukorda on tõepoolest võimalik muuta.