Това означава, че трябва да работим в рамката на международното частно право, а не в рамката на материалната рамка на семейното право, в която всяка държава ще продължи да има свое собствено законодателство.
See tähendab, et meil tuleb töötada rahvusvahelise eraõiguse raamistikus, mitte perekonnaõiguse sisulises raamistikus, kus igale liikmesriigile jäävad selle seadused.