През 80-те години на 20 в., когато дупката в озоновия слой беше открита, учените установиха, че тези химически съединения, на практика неактивни на нивото на земната повърхност, могат да взаимодействат с молекулите на озона в атмосферата, като по този начин разрушават слоя, който служи като защитен екран от опасните ултравиолетови лъчи.
1980ndatel avastati osoonikihis auk, teadlased leidsid, et need keemilised ühendid, mis on maapinna kõrgusel peaaegu mitteaktiivsed, suudavad atmosfääris reageerida osooni molekulidega, hävitades kihti, mis kaitseb ohtlike UV kiirte eest.