Това обаче, което помня най-ясно и никога няма да забравя, е неописуемото чувство на самота, когато накрая разбереш, че твоето собствено нещастие, отчаяние и агония се играят на открита сцена, сега, когато светът вече видя как сме страдали, но никой не предотврати това.
Mida ma kõige selgemini mäletan ega kunagi ei unusta, on siiski kirjeldamatu üksindustunne, kui lõpuks taipad, et su enda tragöödia, meeleheide ja agoonia on niiöelda suurel laval etendunud, et maailm on näinud, kuidas me kannatame, kuid keegi ei olnud seda ära hoidnud.