Помня кървавите петна по асфалта, виковете на гладните деца, празното изражение на десетгодишно момиченце, когато ми разказа как тя и нейните братя и сестри първо е трябвало да погребат мъртвите си родители и след това да преместят телата им в друг гроб, когато войниците се опитали да прикрият следите на масовото убийство в едно село близо до моя град.
Ma mäletan vereplekke asfaldil, näljaste laste nuttu, ühe 10aastase tüdruku tühja pilku, kui ta rääkis, kuidas tema ja ta vennad ja õde pidid kõigepealt oma surnud vanemad matma ja viima siis nende surnukehad teise hauda, kui sõdurid püüdsid ühes külas mu linna lähedal tõendeid massimõrvast kõrvaldada.