Въпреки това във всички случаи жилищната политика неизменно продължава да се формира като реакция на национални, регионални, и по-специално местни условия; или с други думи - това е класически случай на област на политиката, в която се прилага субсидиарността, в която не е необходимо наднационално регулиране и в която не съществува такова регулиране.
Vaatamata sellele lähtutakse eluasemepoliitikas alati riiklikest, piirkondlikest ning eriti kohalikest asjaoludest, teisisõnu on see klassikaline näide poliitikavaldkonnast, kus kehtib subsidiaarsus, kus puudub vajadus riigiülesteks õigusaktideks ja kus neid kehtestatud ei ole.