Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
Seda tõendab ühelt poolt kahvatu tegevus, mis tuleneb tema välispoliitikast, ja teisalt selliste riikide põikpäisus, kes igatsevad taga koloniaalajastut, mis enam tagasi ei tule, ja kes toonitavad, et nende arvates kaitsevad nad oma huve paremini, kui ajavad asju üksinda ja ei delegeeri midagi Euroopa võimuorganile.