По отношение на правото на писмен и устен превод в директивата просто се повтаря едно вече съществуващо задължение на държавите-членки, предвидено в Конвенцията за правата на човека на Съвета на Европа, така че тя не съдържа изискване за нещо извънредно.
Mis puudutab õigust suulisele ja kirjalikule tõlkele, siis direktiivis vaid korratakse liikmesriikidel juba lasuvat kohustust, mis on sätestatud Euroopa Nõukogu inimõiguste konventsioonis; seega ei nõuta direktiiviga midagi erakorralist.