Всичко това говори за необходимостта от дълбока промяна в ОСП, която да гарантира продоволствената сигурност и самоосигуряване, като даде приоритет на необходимостта държавите и регионите да развият производството за посрещане на нуждите си, като в същото време подпомогне екологичната устойчивост и развитието на селските райони; да насърчи едно по-разнообразно производство и да предотврати намаляването му, като в същото време признае специфичните особености на различните сектори и региони; да преодолее, чрез моделиране и ограничаване на помощта, сегашния дисбаланс между продуктите, производителите и държавите, и накрая, да предвиди механизми за намеса, които да гарантират справедливи цени за производството и да осигурят на земеделските стопани равнище на доходи, което да гарантира постоянно производство и редовно снабдяване с храни.
Kõik see nõuab ühise põllumajanduspoliitika põhjalikku muutmist, millega tagataks toiduga kindlustatus ja sõltumatus toiduga varustamisel, pidades esmatähtsaks riikide ja piirkondade tarvidust arendada tootmist vastavalt oma vajadustele, kuid samas edendades keskkonnasäästlikkust ja maaelu arengut; millega soodustataks mitmekesisemat tootmist ja hoitaks ära mitmekesisuse vähenemine, tunnistades samas eri sektorite ja piirkondade eripära; millega kaotataks toetuste ümberkujundamise ja neile ülempiiri kehtestamise teel praegune tasakaalu puudumine toodete, tootjate ja riikide vahel ning viimasena, millega nähtaks ette sekkumismehhanismid, et tagada toodete eest õiglased hinnad ja anda põllumajandustootjatele sissetulek, mis kindlustaks tootmise järjepidevuse ja püsiva toiduga varustamise.