В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.
În majoritatea statelor membre, orele de lucru petrecute la locul de muncă nu erau tratate ca timp de lucru efectiv şi imediat ce acestea au trebuit considerate ca ore de lucru fixe, statele membre au început să utilizeze clauza de excludere voluntară pentru a respecta directiva.