Решението предвиждаше структурата да се основава на контактни точки, определени от Комисията и от държавите-членки, като тези контактни точки трябваше да включват най-малко един представител от националните органи, а останалите определени контактни точки могат да бъдат изследователи или университетски преподаватели, специализирани в тази област.
Decizie prevedea ca structura să se bazeze pe puncte de contact desemnate de Comisie şi de statele membre; aceste puncte de contact trebuiau să includă cel puţin un reprezentant din partea autorităţilor naţionale, celelalte puncte de contact desemnate putând fi cercetători sau cadre universitare cu specializare în acest domeniu.