Pane předsedo, pane Solano, paní komisařko, jak jsem téměř před měsícem slyšel mluvit děti v Gaze v ruinách jejich domů o tom, jak se třásly, když padaly bomby nebo jejich rodiče, jak popisovali peklo v těchto 22 dnech a nocích, které navždy poznamenalo jejich životy a vzpomínky pro budoucí generace, nebyl jsem na Evropu hrdý.
Dle Preşedinte, dle înalt reprezentant, dnă comisar, după ce i-am ascultat, cu aproape o lună în urmă, pe copiii din Gaza povestind, în mijlocul ruinelor casei lor, cum au tremurat sub ploaia de bombe, sau cum au descris părinţii acestora infernul celor 22 de zile şi nopţi care le vor marca pentru totdeauna vieţile şi memoria generaţiilor viitoare, nu m-am simţit mândru de Europa.