V zásadě jsme také měli dojem, že se musíme zabývat základním problémem, a sice tím, že bychom měli považovat letištní časy za veřejné zboží, které lze přidělovat nebo udělovat soukromým operátorům jako jsou letecké společnosti nebo letiště, ale které nelze převádět jako majetek.
În mod esenţial, am simţit că trebuia să ne confruntăm cu problema de bază, aceea de a considera sloturile orare, aşa cum se cuvine, ca fiind bunuri publice care pot fi alocate sau garantate operatorilor privaţi, cum ar fi companiile aeriene şi aeroporturile, însă care nu pot fi transferate pe post de proprietate.