Ve většině států pracovní doba strávená na pracovišti nebyla prakticky uplatňována jako skutečná pracovní doba a v okamžiku, kdy došlo k tomu, že se musela započítat jako pevná pracovní doba, státy pro to, aby zůstaly v rámci směrnice začaly zavádět opting-out.
În majoritatea statelor membre, orele de lucru petrecute la locul de muncă nu erau tratate ca timp de lucru efectiv şi imediat ce acestea au trebuit considerate ca ore de lucru fixe, statele membre au început să utilizeze clauza de excludere voluntară pentru a respecta directiva.