Co si pamatuji nejjasněji a bohužel nikdy nezapomenu, je nepopsatelný pocit samoty, když si konečně uvědomíte, že se vaše vlastní neštěstí, beznaděj a utrpení odehrává na otevřené scéně, že celý svět vidí, jak trpíte, ale nikdo tomu nezabrání.
Ce îmi amintesc cel mai clar şi nu voi putea uita niciodată, este sentimentul de singurătate de nedescris când realizezi în cele din urmă că propria ta nefericire, disperare şi agonie s-a produs în văzul lumii, că lumea a văzut cum sufeream, dar nimeni nu a împiedicat acest lucru.