Lisabonská smlouva vstoupila v platnost v době, kdy mělo mnoho dvoustranných investičních dohod se třetími zeměmi těsně před vypršením, načež nebyla zavedena žádná přechodná úprava, která by zaručila jednotný posun směrem k budoucím dohodám v rámci výsadních pravomocí Evropské unie.
Tratatul de la Lisabona a intrat în vigoare într-un moment în care se apropiau de încheiere mai multe acorduri bilaterale de investiții cu țări terțe și nu se stabiliseră niciun fel de dispoziții tranzitorii pentru a asigura un transfer integrat către acorduri viitoare în competența exclusivă a Uniunii Europene.