Постоянният рефрен за липса на свобода на печата е стара новина, както и непрекъснатите и анахронични препратки към италианската ситуация, в която, парадоксално, големите вестници са контролирани от ляво ориентирани медийни групи и информацията се движи свободно, понякога прекалено свободно, в мрежата.
Nuolatinės kalbos apie per mažą spaudos laisvę yra pasenusios, kaip ir besitęsiantis ir anachronistinis Italijos padėties minėjimas, kurioje, koks paradoksas, pagrindiniai laikraščiai yra valdomi kairiosios pakraipos žiniasklaidos grupių, bet informacija laisvai, kartais pernelyg laisvai, sklinda tinkle.