Може би главното нещо, което мога да предам, е чувството на надежда, когато аз все още вярвах, че ако само някой там, в Европа, можеше да види какво става, светът щеше да реагира, или безнадеждността, когато разбрах, че съм оставена сама със собственото си нещастие и че няма да дойде помощ.
Galbūt pagrindinis jausmas, apie kurį norėčiau pakalbėti, yra viltis, kurią jaučiau tada, kai dar tikėjau, kad jeigu kas nors Europoje būtų matęs, kas vyksta, pasaulis būtų reagavęs, arba bejėgiškumas, kai suvokiau, kad buvau palikta nelaimėje ir kad pagalbos iš niekur nesulauksime.