Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Lisabonos sutartis įsigaliojo tuo metu, kai daugelio dvišalių susitarimų su trečiosiomis šalimis galiojimas artėjo prie pabaigos ir nebuvo nustatytos jokios pereinamojo laikotarpio tvarkos siekiant užtikrinti kompleksinį perėjimą prie būsimų susitarimų pagal išimtinę Europos Sąjungos kompetenciją.