Мисля си обаче за поколението на моята баба, която е трябвало да напусне работа, когато се е омъжила, и която не е имала абсолютно никакви възможности за образование, и за поколението на майка ми, която се е борила ревностно, за да може да има право на глас за онова, което се случва със собственото й тяло, и виждам колко далеч сме отишли в рамките само на един век; виждам, че промените са действително възможни.
Tačiau tada galvoju apie savo močiutės, kuri ištekėjusi turėjo nustoti dirbti ir neturėjo visiškai jokių galimybių mokytis, kartą ir savo mamos, kuri labai sunkiai kovojo už tai, kad galėtų priimti sprendimus dėl savo kūno, kartą ir matau, kaip toli pažengėme per vieną šimtmetį; matau, kad pokyčiai tikrai galimi.