Можем ли да бъдем сигурни, че поколение от деца, които прекарват повече време с непознати, отколкото със собствените си родители, един ден ще бъдат също толкова склонни да поемат отговорност за старите, болните и хората с увреждания, колкото сме ние днес?
Ar galime būti tikri, kad vaikų karta, kuri daugiau laiko praleidžia su svetimais žmonėmis nei su savo tėvais, taip pat norės rūpintis pagyvenusiais, ligotais ir neįgaliais žmonėmis, kaip mes tą darome šiandien?