Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
Tai įrodo, viena vertus, vangi jos veikla įgyvendinant išorės politiką ir, kita vertus, kai kurių šalių, kurios jaučia nostalgiją nebegalinčiam grįžti kolonijiniam laikotarpiui ir atkakliai tvirtina manančios, kad gali geriau apsaugoti savo interesus pačios, neperduodamos jokių galių Europos valdžiai, užsispyrimas.