Този закон всъщност се занимава с използването на тези езици само като възможност и гледа на тази възможност единствено по отрицателен начин, а не като на едно положително право, като не успява да я разглежда като право, което може да бъде необходимо и прилагано в ежедневието.
Šiame įstatyme mažumų kalbų vartojimas iš esmės vertinamas tik kaip pasirinkimo teisė, kaip negatyvi teisė, o ne kaip pozityvi teisė, kurios galima reikalauti ir kuria galima naudotis kasdieniame gyvenime.