Как е възможно национални и европейски структури, в положението на криза в заетостта, в което се намираме, да продължават да използват обществени средства за субсидиране на многонационални дружества, които съкращават служителите си, въпреки че отбелязват печалба, и поставят интересите на акционерите си пред тези на служителите си?
Kaip, turint galvoje dabartinę užimtumo krizę, nacionalinės ir Europos valdžios institucijos gali toliau naudoti valstybių pinigus tarptautinėms bendrovėms, kurios nepaisydamos savo pelningumo atleidžia darbuotojus ir savo akcininkų interesus iškelia aukščiau darbuotojų interesų, finansuoti?