tokens: В наших умовах у таких « рольових коконах » продовжували дефілювати партійні ортодокси , лектори ЦК Компартії , які своєю поведінкою дуже нагадували героя Кіфера Сазерленда ( чи то герой « Меланхолії » через двадцять п’ять років наслідує їх ?.. ) , та ще офіцери КҐБ , які єдині тоді мусили бути щасливі , бо їм додалося праці : в кінці травня один такий приходив вербувати й мене ( цей сюжет я потім використала для схожого епізоду в біографії Дарини в « Музеї покинутих секретів » ) , і ми з ним близько трьох годин мужньо блукали вулицями « на свіжому повітрі » , дивуючи нечастих перехожих ( він , правда , запропонував піти до ресторану – на той час гуляти « на свіжому повітрі » вже не рекомендувалося цілком офіційно , – але на це я згодитись не могла : ресторан – то вже , як не крути , « початок угоди » , після якого відмовлятися від « співпраці » було б набагато складніше , і наковтатися трохи зайвих мікрорентґенів – яка вже різниця , кількома більше чи кількома менше ? – було однозначно привабливішою опцією ) .