tokens: Якщо ж навіть у родині , навіть перед лицем спільної смерти кожен до кінця залишається , як і на церемонійній вечірці , безнадійно-самотньо ув’язненим у власному « рольовому коконі » ( « опікунчий батько » , « ніжна мати-господиня » , « проблемна бунтарка-дисидентка » – ніщо , порівняно з першою частиною фільму , не змінилося , всі маріонетки зостаються на своїх місцях ! ) – і наважується вилізти з того кокона й « узятися за руки » тільки аж коли треба заспокоїти дитину перед падінням неба на Землю ( та й то , навіть не вилізти , а змінити « ігровий сценарій » – цього разу на дитячий , від чого в останні хвилини гра нарешті , істинно « магічним » чином , набуває сенсу : більше не роз’єднує , а ріднить ) , – то такому людству , погоджуся , справді вже ніщо не допоможе .