Historie.

15. března 1667 vytvořil Ludvík XIV. policejní úřad pro Paříž ("lieutenance générale de police"), který přebral některé kompetence, jež do té doby vykonával prévôt de Paris. Policejní úřad byl zrušen během Francouzské revoluce v roce 1789 a 17. února 1800 Napoleon I. založil policejní prefekturu. Během 19. století měla prefektura jednak policejní sbory dohlížející na pořádek v Paříži, jednak policejní laboratoře sloužící k vyšetřování.  Během druhé světové války prefektura podléhala Vichistické vládě a spolupracovala s německými úřady. Zvláštní brigády byly zodpovědné za boj proti Résistance a komunistům. Prefektura se podílela na systematickém sčítání židů a organizaci jejich deportací na Vélodrome d'Hiver 16. a 17. července 1942. I v prefektuře však působili členové odboje, kteří prováděli sabotáže vozidel nebo vynášeli informace o deportacích. Mnoho zaměstnanců proto bylo propuštěno a deportováno. Když se Američané blížili k Paříži, Němci se rozhodli odzbrojit policii, která 15. srpna 1944 vstoupila do stávky. 19. srpna odbojové hnutí organizovalo povstání, při kterém se zmocnilo prefektury i kasáren na ostrově Cité. Během osvobozovacích bojů padlo 167 policistů a prefektura obdržela 12. října 1944 od generála de Gaulla Řád čestné legie.

Správní obvod.

Původní obvod prefektury tvořil jen tehdejší departement Seine, včetně měst Saint-Cloud, Sèvres, Meudon a Enghien-les-Bains, které ležely v sousedním departementu Seine-et-Oise. Jednalo se totiž o královské, příp. císařské rezidence, které podléhaly prefektuře. Po reorganizaci departementů v roce 1968 se místní příslušnost rozšířila na město Paříž a tři okolní departementy, takže se správní obvod zvětšil. V regionu Île-de-France je prefektura zodpovědná za koordinaci policejních složek.

Policejní prefekt.

Policejním prefektem je v současné době Bernard Boucault (od 26.6.2012). Je to politický úředník jmenovaný radou ministrů a je podřízen ministerstvu vnitra. Prefekt může v rámci své působnosti a ve spolupráci se starostou přijímat policejní předpisy. Policejní prefekt je současně prefektem pro obranu Paříže ("Préfet de la Défense de Zóna de Paris") a tím je zodpovědný i za nevojenskou obranu jako je udržování veřejného pořádku, zajišťování veřejných služeb a koordinace v případě přírodních katastrof.

Úkoly prefektury.

Prefektura je zodpovědná za následující úkoly:  Do roku 1977 nebyl úřad pařížského starosty obsazen, takže policie podléhala výhradně prefektovi. Od té doby postupně přebírá starosta stále více kompetencí ohledně silničního provozu. Od roku 2002 je prefektura odpovědná už pouze za dopravu na hlavních silnicích jako je např. Avenue des Champs-Élysées a na všech ulicích, kde se konají demonstrace. Policejní prefektuře rovněž nepříslušejí některé policejně správní pravomoci (např. stavební povolení).

Organizace.

Prefektura je rozdělena do šesti oddělení:

Finance a zaměstnanci.

Prefektura je financována městem Paříž spolu s dalšími obcemi (celkem 488 milionů €) a státem (1 miliarda €).  Prefektura má celkem 19 647 státních zaměstnanců, z nichž je 17 979 policistů, 748 správních zaměstnanců státní policie, techniků, vědců a 20 dalších státních úředníků, 5765 obecních zaměstnanců a 6840 vojáků (hasiči).  Prefektura má k dispozici 494 zařízení a 6120 vozidel, včetně letadel a požárních vozů.

Policejní prefektura v Paříži (též Policejní komisařství v Paříži) (francouzsky: "Préfecture de police de Paris") je součást národní (státní) policie na území města Paříže a okolí. Nejedná se tedy o městskou policii. V jejím čele stojí policejní prefekt ("Préfet de Police") podřízený ministerstvu vnitra. Policejní prefektura plní úkoly francouzské státní policie na území města Paříže a tří departementů, které ji obklopují: Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne. Kromě toho dohlíží i na záchrannou službu a hasiče, plní administrativní úkoly jako je vydávání průkazů totožnosti, řidičských průkazů a úkoly cizinecké policie. Na dalším území regionu Île-de-France má také omezenou působnost. Sídlí v rozsáhlém komplexu budov na ostrově Cité. Uniformované jednotky se skládají jednak z příslušníků státní policie a dále z dopravních policistů prefektury, kteří dohlížejí na silniční provoz, a kteří nosí speciální uniformy.

The Paris Police Prefecture () is the unit of the French Ministry of the Interior that provides police, emergency services, and various administrative services to the population of the city of Paris and the surrounding three suburban "départements" of Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis, and Val-de-Marne. It is headed by the Prefect of Police ("Préfet de police").


Politické aktivity.

Občanské postoje a aktivity před listopadem 1989.

Nikdy nesympatizovala s režimem v Československu. Její kolegyně Mária Malíková o ní řekla, že se nikdy netajila svou nevolí pracovat pod ideologickým diktátem, byla i svědkem jak Radičová odmítla členství v KSS a veřejně projevila nesouhlas s režimem.  V roce 1987 se podílela i na tvorbě publikace Bratislava/nahlas, která kritizovala režim (zejména v politikách, které se týkaly přírodních složek prostředí, kulturně-historických složek prostředí a sociálního prostředí). Jako autorka však není nikde uvedena, její spolupráci potvrdil Ján Budaj.  Počátkem podzimu 1989 spoluiniciovala list prezidentu Gustávu Husákovi, ve kterém protestovala proti uvěznění Bratislavské pětky, riskovala tím přinejmenším svoji kariéru.

Porevoluční aktivita.

Tak, jako mnozí jiní sociologové, patřila k těm co zakládali VPN. Jistý čas byla její mluvčí. Stála též u zrodu slovenské pobočky ODS. ODÚ-VPN se jí zdála jako "málo pravicová". Mimo jiné odmítla rozdělení federace bez referenda, což jí hrubě vyčítali Ivan Gašparovič, Robert Fico, Ján Slota v prezidentské kampani v roce 2009 s tím, že nemá právo stát se prezidentkou republiky, když odmítla její vznik.  V roce 1992 byly na Slovensku proreformní a pročeskoslovenské strany značně rozdrobeny a ve volbách zvítězila nacionalistická HZDS. V témže roce se Radičová z politiky na 13 let stáhla.

Návrat do politiky.

Po skandálu jejího předchůdce, ministra práce, sociálních věcí a rodiny Ľudovíta Kaníka, ve kterém figurovaly strukturální fondy, ji tehdejší premiér Mikuláš Dzurinda v říjnu 2005 povolal do ministerského křesla. Tehdy byla ředitelkou Sociologického ústavu při Slovenské akademii věd. Ze začátku se odmítla zařadit jako politička, spíš se profilovala jako specialistka, aktivistka třetího sektoru a mentorka. Na rozdíl od předchozího ministra rozuměla problému sociální analýzy a inkluze a věděla, jaké mají sociální reformy dopady na obyvatelstvo, přičemž poctivě zachovávala pravicovou linii Dzurindovy vlády.  Počáteční odmítání politických struktur ustoupilo a po 13 měsících v ministerském křesle Radičová v listopadu 2006 vstoupila do SDKÚ-DS, kde byla záhy zvolena místopředsedkyní a stala se též nejoblíbenější tváří této strany. Po nástupu Roberta Fica odešla se svou stranou do opozice a stala se poslankyní. Ve volbách v roce 2006 získala 205 538 preferenčních hlasů, nejvíc v rámci SDKÚ.  V letech 2006 až 2009 byla poslankyní Národní rady Slovenska za SDKÚ-DS. 23. dubna 2009 sa vzdala poslaneckého mandátu poté, co vyšlo najevo, že v parlamentu neoprávněně hlasovala za jinou poslankyni SDKÚ Tatianu Rosovou. Odmítla, že se jednalo o podvod, své chování vysvětlila tím, že šlo o zkratovou situaci a věděla, jak chce její kolegyně hlasovat (Rosová prezentovala svůj vlastní postoj před poslanci) i to, že by se prý nestihla přesunout od řečnického pultu ke své lavici. Poprvé na Slovensku se poslanec vzdal mandátu s vysvětlením, že udělal chybu.

Účast v prezidentských volbách 2009.

V prezidentských volbách kandidovala jako občanská i politická kandidátka tzn. její kandidaturu navrhli jednak poslanci a jednak její kandidaturu navrhli občané v petici. V prvním kole voleb 21. března 2009 se umístila se na druhém místě se ziskem 38,05 % (713 735 hlasů) za Ivanem Gašparovičem a postoupila s ním do druhého kola voleb. Ve druhém kole vyhrál Ivan Gašparovič se ziskem 55,5% hlasů. Iveta Radičová získala 44% při volební účasti 51% voličů. Do druhého kola prezidentských voleb se dostala jako první žena v historii Slovenska. Kromě vlastní politické strany SDKÚ-DS, jí vyjádřily podporu další dvě parlamentní strany opozice Kresťanskodemokratické hnutie, Strana maďarskej koalície - Magyar Koalíció Pártja, mimoparlamentní subjekt OKS a mnoho intelektuálů a osobností. Ze zahraničních osobností jí podpořil např. Václav Havel.

Situace po parlamentních volbách 2010.

V červnu 2010 vedla stranu SDKÚ-DS do parlamentních voleb, kde strana získala 15,42 % hlasů a skončila tak na druhém místě za vítěznou stranou SMER (34,79 % hlasů). Iveta Radičová opět s velkým náskokem vyhrála preferenční hlasování, když získala 223 762 "kroužků" čili 57,36% ze všech hlasů. Sestavením vlády byl sice nejprve pověřen předseda strany SMER Robert Fico, protože ale nezískal dostatečnou podporu ve slovenském parlamentu, byla pověřena sestavením vlády Radičová.  Po parlamentních volbách 2010 byla kandidátkou nejsilnější pravicové strany SDKÚ-DS na post předsedkyně vlády Slovenska. 23. června 2010 ji prezident republiky pověřil sestavením vlády, tudíž se stala designovanou předsedkyní vlády Slovenské republiky. Následně sestavila vládu s SaS, KDH a Mostem-Híd. Tyto strany mají v novém parlamentu těsnou většinu 79 křesel a všechny den po volbách odmítly spolupráci se Smerem-SD a SNS. Richard Sulík navštívil Radičovou v jejím štábu během volební noci několik hodin po vyhlášení exit-polls a s Jánem Figelem a Bélou Bugárem si hned psala SMS zprávy.  Radičová vykonávala svůj poslanecký mandát pouze několik hodin, nejméně ze všech zvolených poslanců. Mandát jí sice vznikl volbou, ale funkci začala vykonávat až na slavnostní schůzi nového parlamentu a to složením slibu 8. července 2010 v 10:38, krátce po půl deváté hodině večer ji prezident jmenoval premiérkou Slovenska, čímž sice její mandát nezanikl, ale přestal se uplatňovat (tzv. klouzavý mandát, přešel na náhradníka kandidátní listiny). Ostatní ministři byli jmenováni 9. července v 9 hodin ráno.

Odchod z politiky.

3. května 2012 oznámila odchod ze své strany SDKÚ-DS.

Vzdělání.

Studovat začala v roce 1975 na filozofické fakultě Univerzity Komenského, které ukončila v roce 1979. V roce 1981 jí zde byl taky udělen titul PhDr. za práci "Kvantitatívny a kvalitatívny výskum". Pak absolvovala postdoktorandské studium na Oxford University v roce 1990. Habilitovala se opět na Univerzitě Komenského v roce 1997. Titul docentky získala za habilitační práci "Križovatky sociálneho poznania – problémy sociálnej politiky". Profesorkou se stala v roce 2005, její dílo mělo název "Procesy sociálnej inklúzie a exklúzie". Ph.D. jí byl udělen ve Slovenské akademii věd (práce "Typologická metóda v sociálnych vedách"), titul získávala od 1983 do 1986.  Mluví plynně anglicky a rusky, domluví se též německy a polsky.

Soukromý život.

Narodila se a vyrostla v Bratislavě manželům Karafiátovým. Její otec se pokoušel prosadit jako novinář a pak se stal jazykovým korektorem v tiskárně. Podle jejích slov její rodina patřila finančně do nižší třídy. Na svět přišla jako druhé dítě, avšak její starší bratr zemřel v inkubátoru před jejím narozením. Své dětství a svoji rodinu označila za "emoční blahobyt."  Se svým manželem Stanislavem Radičem, který byl na Slovensku známým moderátorem, scenáristou a kabaretiérem, se seznámila během studií na vysoké škole a má s ním jedno dítě. Ovdověla v roce 2005. V roce 2006 navázala vztah s o 12 let mladším Jánem Riapošem, předsedou Slovenského paralympijského výboru. Rozešli se o tři roky později. Jelikož v roce 2009 již byla známá politička, nevyhnula se zájmu médií.  V současnosti žije s dcerou Evou a zetěm v Nové Dedince.

Iveta Radičová, rodným příjmením Karafiátová (* 7. prosince 1956 Bratislava) je slovenská socioložka a politička. Od července 2010 do dubna 2012 zastávala funkci předsedkyně vlády Slovenské republiky jako první žena v tomto úřadu. Od listopadu 2011 do dubna 2012 působila také ve funkci ministryně obrany Slovenské republiky.

Iveta Radičová (; born 7 December 1956) served as the first woman Prime Minister of Slovakia from 2010 to 2012. She led a coalition government, in which she also briefly held the post of Minister of Defence in the last five months of the coalition. Previously she had served as Minister of Labour from 2005 to 2006 in the second Dzurinda government.


Mechanizmus arytmie.

Arytmie vzniká v oblasti AV uzlu, předpokladem je existence dvou paralelních drah v uzlu, z nichž jedna vede vzruchy pomaleji (rychlá a pomalá dráha). Samotným mechanizmem je reentry – tedy kouživý vzruch, který "obíhá" těmito drahami a odtud s vysokou frekvencí aktivuje síně i komory. Nejčastější forma AVNRT má pomalé vedení směrem ze síně na komoru a rychlé vedení zpět na síň. Existuje i forma s opačným směrem kroužení nebo atypické formy v přítomnosti více než dvou paralelních drah.

Projevy.

Nejčastěji se vyskytuje u žen středního věku, ale je běžný její výskyt i u mladých lidí, vesměs bez jiného srdečního onemocnění. Projevuje se jako náhle vzniklé bušení srdce, které končí samovolně, také náhle, nebo po léčebném zásahu. Při vyšetření se zjistí pravidelná rychlá srdeční činnost, frekvence je obvykle mezi 150 a 200 údery za minutu. Na elektrokardiogramu se zachytí pravidelné štíhlé komplexy QRS (odpovídají aktivitě komor) s vysokou frekvencí, vlny P (odpovídají aktivitě síní) buď vidět nejsou, neboť jsou skryty v QRS komplexu, nebo méně často se zachytí těsně za QRS komplexem. V případě méně časté formy s retrográdním vedením pomalou drahou se může vlna P objevit těsně před následujícím QRS komplexem.

Léčba.

Z hlediska léčby rozlišujeme postupy vedoucí k ukončení záchvatu a dlouhodobou prevenci opakování záchvatů.  Akutní záchvat AVNRT lze ukončit manévry, při kterých dochází k dráždění bloudivého nervu (tzv. vagové manévry), např. drážděním karotického sinu. Tím se reflexně zpomalí vedení v AV uzlu a krouživý vzruch se přeruší. Z léků lze dosáhnout úspěchu podáním adenosinu, kalciových blokátorů (verapamilu) nebo betablokátorů. Použití elektrického výboje (elektrická kardioverze) nebo rychlá jícnová stimulace (overdriving) nebývá obvykle nutná.  Z hlediska prevence opakování záchvatů se dnes na prvním místě uplatňuje katetrizační radiofrekvenční ablace, při které se elektrickým proudem zavedeným do srdečních dutin katetrem přeruší pomalá dráha. Alternativu představuje dlouhodobé podávání antiarytmik ze skupiny betablokátorů či kalciových blokátorů.

Atrioventrikulární nodální reentry tachykardie (běžná zkratka AVNRT) je porucha srdečního rytmu, která vzniká v oblasti AV uzlu a vede k rychlé srdeční činnosti – tachykardii. Patří mezi supraventrikulární tachykardie a je nejčastější pravidelnou záchvatovitou tachykardií.

AV-nodal reentrant tachycardia (AVNRT) is a type of abnormal fast heart rhythm. It is a type of supraventricular tachycardia (SVT), meaning that it originates from a location within the heart above the bundle of His. AV nodal reentrant tachycardia is the most common regular supraventricular tachycardia. It is more common in women than men (approximately 75% of cases occur in females). The main symptom is palpitations. Treatment may be with specific physical maneuvers, medications, or, rarely, synchronized cardioversion. Frequent attacks may require radiofrequency ablation, in which the abnormally conducting tissue in the heart is destroyed.


Historie.

První zmínka o cupcakes pochází už z roku 1796. Recept na dortík byl napsán v knize americké kuchařky Amelie Simmonsové. Termín cupcake byl poprvé použit roku 1828. Tyto dortíky byly často pečené v jednotlivých keramických šálcích nebo formách. Jejich pojmenování "cupcake" vzniklo z šálků, ve kterých jsou dortíky upečené. Jméno cupcake je dnes používáno jako název pro malé dortíky o velikosti čajového šálku.

Cupcake vs. Muffin.

Lidé většinou mylně nazývají cupcake muffinem. Tyto dva "dezerty" mají však společnou jen formu na pečení a papírový košíček. U muffinů se většinou používá polohrubá mouka a hutnější těsto, které nakyne do výšky a udělá hříbeček. Kdežto těsta na cupcakes jsou většinou z hladké mouky a tekutější, takže kdybyste košíček naplnili stejně jako na muffiny po okraj, tak se Vám těsto ve formě vylije a hříbeček nepůjde do výšky, ale do stran. Navíc cupcakes se často plní a vždy je ozdoben polevou (krémem), v USA jsou krémy nejčastěji máslové, občas creme cheese (sýr typu philadelphia). V ČR se dá muffin přirovnat k tradiční bábovce a cupcake k dortu.

Recepty.

Obvykle se používají stejné ingredience jako na velké koláče - mouka, cukr, vejce, máslo a mléko. Téměř jakýkoli recept, který je vhodný na normální koláč, je vhodný i na pečení cupcakes. Lze použít obyčejné těsto nebo přidat různé přichutě a přísady jako rozinky, ořechy, bobule nebo čokoládové hoblinky. Protože malá velikost cupcakes umožní snadnější vedení tepla a jsou hotové velmi rychle, jsou často pečeny i v domácích podmínkách.  Na vrchu se cupcakes zdobí polevou a různými dekoracemi. Mohou být i plněné polevou, ovocem nebo krémem. Toho pekaři obvykle docílí vydlabáním vnitřku a následným vyplněním. Může se použít také cukrářský pytlík a ve velkých fabrikách také injekční stříkačka. Pro slavnostní příležitosti se pečou velmi složitě zdobené cupcakes.  Je to varianta, která získala popularitu zejména na internetových fórech o vaření. Tato technika využívá obyčejný hrnek jako nádobu na vaření. Metoda je zajímavá v tom, že hrnek s dortíkem se může péct v mikrovlnné troubě. Příprava receptu často trvá méně než pět minut. Dortík nakyne pomocí rostlinného oleje (obvykle olivového nebo slunečnicového), směsi mouky a ostatních ingrediencí. Jakmile se začne olej ve směsi zahřívat, vytváří vzduchové kapsy, což umožňuje, že dortík rychle nakyne. Je další způsob jak dělat oblíbený cupcake. Pekař používá sklenici místo speciálních forem nebo papírových košíčků. Je poněkud nedávná varianta cupcake. Jsou to velké a plněné dortíky, které mají různé příchutě, například tiramisu nebo cappuccino.

Pečení.

Obvykle se pečou v plechu na muffiny, který je vyroben z kovu s nepřilnavým povrchem a většinou mívá 6, 12 nebo 24 prohlubní. Plechy mohou být také zhotoveny z pryže, silikonu či jiného materiálu.

Cupcake (výslovnost [kapkejk]) je malý dort připravený k servírování jedné osobě, který může být upečen v papírovém nebo alobalovém košíčku. Stejně jako u větších dortů se používají různé polevy a ozdoby.

A cupcake (also British English: fairy cake; Hiberno-English: bun; Australian English: fairy cake or patty cake) is a small cake designed to serve one person, which may be baked in a small thin paper or aluminum cup. As with larger cakes, icing and other cake decorations such as fruit and candy may be applied.


Historie.

Výroba originálního Modelu M začala v roce 1984. V 80. letech byly klávesnice často trvale připojené k novému počítači. Tyto klávesnice byly vyráběny pod značkou IBM, většina jich byla vyrobena v USA. Převážně byly označeny shodným výrobním číslem a to: 1391401. Do roku 1987 byly klávesnice vybaveny odpojitelným kabelem s DIN konektorem na straně počítače a proprietárním konektorem na straně klávesnice. Později při uvedení nové řady počítačů - IBM PS/2 byl DIN konektor nahrazen menším konektorem PS/2. Kabely byly dostupné v délce 5 a 10 stop.  V březnu 1991 ukončila IBM výrobu některých svých produktů. Výrobu klávesnic přenechala IBM společnosti Clayton & Dubilier, Inc., kterou poté koupila společnost Lexmark International, Inc. Výroba Modelu M probíhala pod značkou Lexmark a rozšířila se i do dalších zemí: USA, Mexika, Brazílie a Skotska. Největším odběratelem těchto klávesnic byla společnost IBM. Výrobní číslo většiny klávesnic bylo opět IBM, např. 52G9658, 83G2383, 42H1292, a další. V rámci snížení výrobních nákladů byla většina klávesnic Modelu M vyrobena v levnějším provedení než do té doby. Hlavními důvody byla konkurenceschopnost na trhu s klávesnicemi. Mezi změny patřil např. integrovaný kabel klávesnice a jednotná barva, tisknutá na jednotlivé klávesy.  V roce 1996, společnost Unicomp koupila od Lexmarku design Modelu M. Klávesnice, podobná té s výrobním číslem 42H1292 je stále v prodeji, její označení je 42H1292U. Unicomp nabízí různé konfigurace klávesnic. Např. aktualizované rozvržení kláves 104/105 nebo model uzpůsobený pro "Linux", kde jsou prohozeny klávesy Ctrl, Caps Lock, Esc a Tilda. Dále klávesnice s integrovaným Trackpointem, a další specifické modely, např. integrované čtečka magnetických karet. Ačkoli aktuální model klávesnice od Unicompu můžete pořídit okolo 50 USD. Původní vyráběné modely si drží vysokou hodnotu, zejména mezi sběrateli a počítačovými fandy. Není neobvyklé vidět tyto klávesnice za cenu vyšší než 150 USD za kus.  Model M má nespočet verzí, ale většina z těchto verzí je velmi vzácná. Někdy nastává problém, že tyto klávesnice nedokáží plně komunikovat s moderním počítačem. Pro počítače bez PS/2 portu by byl nutný USB adaptér. Model Ms potřebuje pro připojení AT konektor, popřípadě AT/USB adaptér. Některé PS/2 adaptéry nejsou dostatečné spolehlivé, protože Model M inklinuje k větší spotřebě elektrické energie, což některé adaptéry neumožní. Jako odpověď na tyto stížnosti přidal Unicomp do své nabídky USB modely.

Design.

Při zmínce o Modelu M lidé obvykle mluví o výrobním čísle 1391401, které bylo nejběžnější. Tento rozšířený model klávesnice obsahoval patentovaný buckling spring systém, vyměnitelné klávesy (kloboučky), robustní a odolný vzhled podobný modelu Ms. Tato klávesnice je chválena pro své kvalitní dílenské zpracování. Jedním důvodem může být to, že se vzhled klávesnice za posledních dvacet let takřka nezměnil, na rozdíl od designu všeho ostatního, co se počítačů týká. Robustní design (klávesnice má mimo jiné plechovou spodní část a kvalitní plastový rámeček) klávesnice dovoluje dokonce nejhorší možné zacházení, při kterém se klávesnice nepoškodí. Mezi různými verzemi této klávesnice najdeme pouze malé rozdíly, například mechanismus pro stisknutí klávesy zůstává stále stejný, což ji činí unikátním. Například model 1391472 nemá oddělenou numerickou část klávesnice, ale čísla jsou přiřazena na klávesy s jinými znaky, jako je tomu např. u notebookových klávesnic. Dalším příkladem jsou modely ze série 1390120, které neměly LED diody signalizující stisknutý Caps Lock, Num lock a Scroll Lock.  Většina fanoušků Modelu M si ho cení zvláště pro pocit při psaní a pro jeho zvuk. Ne jako běžné (ale levnější) mechanické klávesy s gumovou membránou, které se v dnešní době hojně používají. Systém buckling spring u Modelu M dává uživatelům zřetelnou dotykovou (zřetelný odpor při stisknutí klávesy) a zvukovou (charakteristické, hlasité "klapy-klap") odezvu při psaní. V tomto se Model M podobá klávesnicím používaných u řady Selectric typewriter od IBM. Navíc, Model M je méně náchylný k nečistotám a opotřebení, na rozdíl od mechanické klávesnice s gumovou membránou - u ní budou nečistoty znemožňovat práci. Design mechanismu buckling spring je takový, že žádná špína, která zapadne pod klávesu nemůže poškodit pružinu a tím znemožnit práci na klávesnici. Selhání mechanismu, kvůli nahromaděným nečistotám v prostoru pružinky pod klávesou, by nastalo pouze za velmi nepravděpodobných okolností.  Ačkoliv Model M má mnoho pozitiv, má samozřejmě i své nedostatky. Klávesnice je především těžká, není tedy tak dobře přenosná, jako moderní klávesnice. Stisknutí klávesy je velmi hlučné, v určitých situacích až nepřiměřeně (např. ve veřejné knihovně). Takovýto hluk by byl nepřijatelný. Konstrukce neumožňuje, aby tekutiny rozlité do klávesnice mohly odtéci. Tekutina by tedy zůstala v klávesnici, což by mohlo způsobit zkrat. Design u typů 42H1292, 1370477s (po roce 1993) a 1391401s, většinou vyrobeno společnostmi Lexmark a Unicomp, obsahuje odtokové kanálky k tomu, aby předešly případnému zkratu. Jakkoliv je toto uděláno, vždy je to na úkor celkové kvality klávesnice.

Identifikace.

Všechny klávesnice Modelu M byly vyrobeny buď společností IBM nebo společností Lexmark, mají na spodní straně klávesnice identifikační štítek. ID štítek ukazuje montážní číslo součástky, jednotlivé sériové číslo a datum, kdy byla klávesnice sestavena. Typ klávesnice je uveden na vrchní straně klávesnice. První modely Ms (čísla součástek 1390120 nebo 1390131) byly označeny malým hliníkovým čtverečkem s logem IBM. Tento čtvereček byl umístěn v pravém horním rohu klávesnice. Typy s číslem součástky 1391401 měly bílé, oválné logo IBM s šedým označením IBM. Toto logo bylo umístěno v levém horním rohu klávesnice. Na začátku 90. let měly klávesnice IBM (vyráběných společností Lexmark) podobný oválný znak jako typy 1391401, s tím rozdílem, že pozadí bylo šedé a písmo modré.

Model M je druh počítačové klávesnice vyráběný společnostmi IBM, Lexmark a Unicomp. Výroba byla zahájena roku 1984. Existuje mnoho různých variant tohoto druhu klávesnice. Každá varianta má vlastní charakteristické rysy, velká většina pracuje se systémem buckling spring a má vyměnitelné klávesy. Modelu Ms si cenili zejména počítačoví fandové a také lidé, kteří byli zvyklí psát na psacím stroji. Upřednostňovaná byla zejména pro svoji dotekovou a sluchovou odezvu při stisknutí klávesy, která byla podobná jako na psacím stroji.

Model M designates a group of computer keyboards designed and manufactured by IBM starting in 1984, and later by Lexmark International, Maxi Switch, and Unicomp. The keyboard's many variations have their own distinct characteristics, with the vast majority having a buckling-spring key design and swappable keycaps. Model M keyboards have been praised by computer enthusiasts and frequent typists due to their durability and consistency, and the tactile and auditory feedback they provide.


Biografie.

Herzog je syn bývalého izraelského prezidenta Chajima Herzoga a Aury Herzog a je vnukem rabbiho Jicchaka ha-Levi Herzoga. Narodil se v Tel Avivu a vystudoval právo na Telavivské a Cornellově univerzitě. Je ženatý a má tři děti.

Politická kariéra.

Přestože v roce 1999 nebyl zvolen poslancem Knesetu, stal se tajemníkem vlády Ehuda Baraka a tuto funkci zastával až do roku 2001, kdy byl Barak poražen Arielem Šaronem v premiérských volbách. V roce 1999 byl vyšetřován v rámci skandálu „Amutot Barak“ (skandál se týkal obvinění, že byl porušen zákon o financování politických stran) a rozhodl se nevypovídat. Generální prokurátor se proto rozhodl případ uzavřít pro nedostatek důkazů. V letech 2000 až 2003 byl předsedou izraelské protidrogové správy.  Ve volbách v roce 2003 se stal poslancem Knesetu za Stranu práce a byl jmenován ministrem bydlení a výstavby ve vláda Ariela Šarona. 23. listopadu 2005 však na svůj post rezignoval v souvislosti s odchodem labouristů z vlády.  Před volbami v roce 2006 se umístil na druhém místě kandidátní listiny strany. Po uzavření koalice s vítěznou stranou Kadima byl jmenován ministrem turismu ve vládě Ehuda Olmerta, ale v březnu 2007 byl, v souvislosti se vstupem Jisra'el Bejtejnu do vlády, přesunut na ministerstvo práce a sociálních věcí a byl rovněž jmenován ministrem diaspory, společnosti a boje proti antisemitismu. Před volbami v roce 2009 se opět umístil na druhém místě kandidátní listiny strany a ve volbách byl zvolen poslancem.  Svůj ministerský post si zachoval i v koaliční vládě Benjamina Netanjahu. V izraelské vládě zastával od roku 2007 post ministra sociální péče a sociálních služeb. Na ministerskou funkci rezignoval v lednu 2011 v důsledku odchodu části poslanců Strany práce včetně jejího předsedy Ehuda Baraka do nové politické formace Acma'ut.  Ve volbách v roce 2013 svůj poslanecký mandát obhájil.  V roce 2013 se stal předsedou Strany práce. Před předčasnými volbami do Knesetu roku 2015 dojednal 10. prosince 2014 společně s šéfkou centristické strany ha-Tnu'a Cipi Livniovou předvolební koalici, nazvanou Sionistický tábor. V průzkumech voličských preferencí se nová aliance začala již během prosince 2014 umisťovat na prvním či druhém místě, přičemž dosud průzkumům vévodila pravice a strana Likud. V posledních publikovaných průzkumech před samotným hlasováním dokonce Sionistický tábor měl náskok několika mandátů před Likudem a po dlouhé době se začalo reálně jevit, že se v Izraeli mohla k vládě dostat levice a centristé. Sionistický tábor se v závěrečné fázi kampaně navíc snažil posílit propagaci samostného Herzoga a v politickém marketingu byla naopak poněkud upozaděna Cipi Livniová. 16. března, tedy den před hlasováním, oznámila Livniová, že nebude trvat na původní dohodě o rotaci premiérského křesla mezi ní a předsedou strany práce Herzogem. Sionistický tábor tím doufal přilákat další voliče, kterým osoba Livniové coby možné budoucí premiérky nevyhovovala. Herzog měl být jediným, výlučným kandidátem na možného předsedu vlády.  Výsledky voleb ale nakonec neodpovídaly předvolebním průzkumům, protože Likud v nich jasně zvítězil na Sionistickým táborem v poměru mandátů 30:24. Herzog sice ve volbách v roce 2015 za Sionistický tábor získal poslanecký mandát, ale sestavením nové koalice byl pověřen Likud a jeho předseda Benjamin Netanjahu. Izraelský novinář Avi Issacharoff při zpětném hodnocení Herzogova neúspěchu uvedl, že levice se musí více přiblížit mentalitě početných voličů na periferii státu, mimo aglomeraci Tel Avivu, kteří jsou často orientálního původu (tzv. Mizrachim), oceňují ostřejší postoje vůči Arabům, čehož Herzog nebyl schopen.  Herzog je předsedou izraelsko-australské parlamentní komory. Je jedním z mála členů Knesetu, kteří jsou stále armádní rezervisté (v hodnosti majora). V reakci na záměr Římskokatolické církve prohlásit za svatého papeže Pia XII., který stál v čele církve v době druhé světové války a jemuž je jeho kritiky vyčítáno, že se důrazně nevyslovil proti vraždění Židů, v říjnu 2008 uvedl: „Záměr prohlásit Pia XII. za svatého je nepřijatelný... V době holocaustu Vatikán velmi dobře věděl, co se děje v Evropě. Nejsou však žádné důkazy, že by v této věci papež jako hlava Svatého stolce nařídil podniknutí nějakých kroků.“  Od 1. srpna 2018 vykonává Herzog funkci předsedy Židovské agentury pro Izrael (1929-1948, před vznikem Státu Izrael, nejvýznamnější židovské instituce v Mandátní Palestině). Zároveň rezignoval na svůj poslanecký post. V Knesetu jej v řadách zástupců Sionistického tábora nahradil Robert Tiviajev, v úloze lídra opozice pak Cipi Livni.

Jicchak Herzog, יצחק הרצוג, přezdívka "בוז'י", Buži (narozen 22. září 1960 Tel Aviv) je izraelský politik a právník, předseda Strany práce a bývalý ministr.

Isaac 'Bougie' Herzog (; born 22 September 1960) is an Israeli politician. He served as a member of the Knesset between 2003 and 2018 and held several ministerial posts, including Minister of Welfare and Social Services (2007–11). Formerly the chairman of the Labor Party, he served as the opposition leader from 2013 until 2018. In June 2018 he was elected Chairman of the Jewish Agency for Israel and his term began on August 2018.


Rozšíření.

Jak je již uvedeno výše, žijí tyto opice v areálu tzv. Starého světa. Jsou domovem téměř v celé Africe, od deštných pralesů přes subtropy až po okraje savan, v horských oblastech Etiopie i v severoafrickém pohoří Atlas. Jeden druh, makak magot (někdy také makak bezocasý) je rozšířen i na nejjižnější výspě Evropy, na skalnatém území Gibraltaru. Dále úzkonosé opice žijí na Indickém poloostrově od jihu až po lesy mírného pásma na úbočí Himálaje a hlavně v tropické Jihovýchodní Asii.  Nelze opomenout, že mezi starosvětské opice patří i čeleď hominidé do které řadíme i lidi, živočichy, kteří osídlili celou obyvatelnou pevninu.

Historie evoluce.

Historie řádu primáti do kterého jsou úzkonosé opice zařazeny, se píše pravděpodobně již 60 mil. let od pozdního paleocénu, historické nálezy praopic se datují do období před 40 mil. let, do středního eocénu. Přibližně asi před 25 mil. let, dochází k oddělování Jižní Ameriky od Afriky a od té doby se opice starosvětské i novosvětské začínají vyvíjet samostatně, začíná vznikat oddělení úzkonosých opic.

Popis.

Při popisování chování a vzhledu bude dále vědomě vynechán popis rodu "Homo", tj. člověka.  Na první pohled nejzřetelnějším rozlišovacím znakem úzkonosých je úzká nosní přepážka mezi vysokými vnějšími nozdrami směřujícími dolů. Při čelním pohledu, odmyslíme-li různá ochlupení vypadá jejich hlava štíhlejší, při bočním je zase kratší. Mají výrazné nadočnicové oblouky, zorná pole obou očí se překrývají. Jejich čelisti jsou delší a mají zubní vzorec shodný s lidským 2,1,2,3 (2 řezáky 1 špičák, 2 třenové zuby a 3 stoličky). Dolní řezáky mají vertikální polohu. Kost čelní je spojena švem s kostí klínovou. Přední končetiny (u většiny i zadní) mají dobré uchopovací schopnosti a až na výjimky (guerézy) pohyblivý palec. Drápy na prstech se proměnily v nehty, vyjma gibonovitých. Ocas úzkonosých není chápavý a mnozí ho mají redukovaný, gibonovití a hominidi.

Životní projevy.

Až na výjimky jsou to všežravci, živí se plody, listím, bylinami, kořínky i drobnými obratlovci a hmyzem, mezi býložravce řadíme guerézy. Šimpanzi loví příležitostně ve skupinách i jiné menší opice. Potravu si úzkonosé opice hledají jak na stromech, tak i na zemi kde se pohybují po čtyřech končetinách. Aktivní jsou jen ve dne. Některé druhy tráví na zemi převážnou část života (paviání) a na stromy jen uléhají ke spánku. V mnoha případech se již projevuje zřetelný pohlavní dimorfismus (pavián pláštíkový, kahau nosatý). Žijí v různě velkých skupinách s rozdílně rozvinutou strukturou a komunikují pomoci gest, mimiky a hlavně hlasem. Samice má jeden pár prsních bradavek a zjevný menstruační cyklus s následnou receptivitou. Většinou má samice jen jedno mládě o které pečuje, dospělí samci se o malá mláďata nestarají. Někdy mohou mladší samci nebo bezdětné samice vychovávat osiřelé mládě.  Rozvoj rozumových schopností a schopností učení vzrostl se zlepšením zrakového vnímání. Zrak mají dokonalý, většinou s barevným viděním. Sluch mají také vynikající, pouze čich není v jejich životě příliš důležitý (malý čichový lalok), nemají zvlášť vyvinuté pachové žlázy. Pokročilejší rozvoj mozkové kůry a mozečku je zřejmý z rozšíření lokomoce a uchopovacích schopností ruky. Úzkonosí jsou ve srovnání s ploskonosými považováni za vývojově úspěšnější.

Taxonomie.

Oddělení úzkonosých opic se rozděluje na dvě nadčeledě, z nichž nadčeleď hominoidů je vývojově vyspělejší.  ├── nadčeleď kočkodani (Cercopithecoidea)

Úzkonosí (Catarrhini), nebo také opice úzkonosé nebo opice Starého světa (ploskonosým se zase říká opice Nového světa), je jedno ze dvou oddělení infrařádu opic (Simiiformes). Druhým je ploskonosí, opice ploskonosé, neboli opice Nového světa. Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používána taxonomická kategorie "parvorder" nebo "falanx", zde je použito české pojmenování oddělení.

The Catarrhini or catarrhine monkeys or Old World anthropoids are the sister group to the New World monkeys, the Platyrrhini. The Platyrrhini emerged within "monkeys" by migration to South America from Afro-Arabia (the Old World), likely by ocean. With respect to the ones that stayed behind, Geoffroy in 1812 grouped the apes (hominoidea) and the Cercopithecoidea together and established the name Catarrhini, "Old World monkeys", or "singes de l'Ancien continent". Darwin in the late 19th century imagined correctly that apes were the sister to the Cercopithecoidea. There has been some resistance to directly designate apes (and thus humans) as monkeys despite the scientific evidence, so "Old World monkey" may be taken to mean the Cercopithecoidea or the Catarrhini. That apes are monkeys was already realized by Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon in the 18th century. The apes are further divided into the lesser apes or gibbons and the great apes, consisting of the orangutans, gorillas, chimpanzees and humans. The Catarrhini are all native to Africa and Asia. Members of this parvorder are called catarrhines.


Životopis.

Narodil se 25. května 1921 v New Yorku, do židovské rodiny, rodiči byli Lina (née Goldberg) a Gedalier David. Pracoval s Morty Nevinsem z The Three Suns na čtyřech písních pro film Two Gals a Guy (1951) s Janice Page a Robert Alda. Od roku 1957 pracoval v duetu s hudebním skladatelem Bertem Bacharachem, s nímž spolupracoval během následujících dvou desetiletí. Poprvé se setkali se slavnou hudbou v budově Brill v New Yorku (1957). Jednou z jejich prvních spoluprací byla píseň "Příběh mého života", kterou natočil Marti Robbins (1957), a píseň "Magic Moments", napsaná pro Perry Como. V šedesátých a počátkem sedmdesátých let dvacátého století David napsal mnoho hitů pro umělce, jako byli Dion Warwick (Walk on By a Do You Know the Way to San Jose), Carpenters, Dusty Springfield (The Look of Love a Wishin a Hopin), BJ Thomas, Jean Pitney, Tom Jones (What’s New, Pussycat?), Jackie De Shannon a další. V roce 1967 Hal David a Bacharach napsali hudbu pro špionážní film "Casino Royale" (píseň The Look of Love). Jednou z nejpopulárnějších melodií v roce 1968 byla píseň "This Guy’s in Love with You" (video), kterou vydal majitel jeho labelu A & M Records - Herb Alpert. V roce 1969 získali Oscara za slavnou píseň "Raindrops keep Fallin 'on My Head" (video, čtyři týdny č. 1 na Billboard Hot 100) z filmu Butch Cassidy a Sundance Kid. V roce 1970 získali Grammy Award v kategorii pro hudební album "Promises, Promises". V roce 2011 byla dvojice David a Bacharach oceněna prestižní Gershwinovou cenou Kongresu za svůj příspěvek k populární skladbě. Takové ocenění před nimi získal například Paul Simon, Stevie Wonder nebo Paul McCartney), nicméně kvůli nemoci se David nemohl osobně účastnit slavnostního předání 9. května 2012 ve Washingtonu.

Harold Lane "Hal" David (25. května 1921 New York – 1. září 2012 Los Angeles, Kalifornie) byl americký textař. Vyrůstal v Brooklynu v New Yorku. Je známý jako spolupracovník skladatele Burta Bacharacha a Dionne Warwick.

Harold Lane David (May 25, 1921 – September 1, 2012) was an American lyricist. He grew up in Brooklyn, New York City. He was best known for his collaborations with composer Burt Bacharach and his association with Dionne Warwick.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2002-03 jako nováček v OHL nasbíral za Sarnii v 68 utkáních 66 bodů (29+37) a přidal 157 TM a po sezoně byl zařazen do 2. All-Star týmu nováčků OHL. V průběhu sezony 2004-05 byl vyměněn do Mississaugy, kde dohrál juniorskou kariéru. Celkem během 3 sezon v OHL odehrál 161 zápasů a nasbíral 152 bodů (69+83) a 420 trestných minut.

Profesionální kariéra.

Ve vstupním draftu NHL v roce 2003 si ho vybral Pittsburgh ve 3. kole (celkově jako 73. hráče). Mezi profesionály vstoupil v sezoně 2005-06, kterou strávil skoro celou v AHL a 6 utkání přidal v ECHL. V 51 utkáních nasbíral 24 bodů (11+13) a 311 TM. Stal se tak nejtrestanějším nováčkem AHL a 4. nejtrestanějším hráčem celkově.  Sezonu 2006–2007 zahájil také v AHL ve Wilkes-Barre/Scranton, ale pak byl vyměněn 27. února 2007 do Phoenixu společně se 3. kolem draftu 2008 za Georgese Laraquea a mohl zahájit kariéru v NHL. K prvnímu utkání v NHL nastoupil 3. března 2007 proti Columbusu a svůj první bod a gól zaznamenal 10. března v utkání proti Chicagu, když překonal Chabibulina. Celkem v sezoně odehrál za Phoenix 18 utkání, ve kterých nasbíral 74 trestných minut a také 7 bodů (4+3).  V sezoně 2007–2008 jej zranění omezily pouze na 57 utkání, ale i přes to si vytvořil osobní maxima v počtu gólů (13), asistencí (11), bodů (24) a trestných minut (324), která dosud nepřekonal. Jeho 324 TM bylo nejvíce v celé NHL, zároveň tak vytvořil nový rekord Phoenixu v počtu TM za sezonu. V utkání 3. listopadu 2007 proti Anaheimu dokázal nasbírat 34 TM (osobní rekord), když si vysloužil vyloučení za 2 bitky (2x5), sekání, napadení a 2 osobní tresty (2x10).  I v sezoně 2008–2009 byl nejtrestanějším hráčem celé NHL, tentokrát mu na to stačilo 254 TM. Během sezony byl 22× vyloučen na 5 minut za bitku (osobní rekord). Během uzávěrky přestupů v NHL 4. března 2009 byl vyměněn z Phoenixu do Philadelphie za Scottieho Upshalla a 2. kolo draftu 2011.  V sezoně 2009–2010 nastoupil k 76 utkáním a nasbíral 207 TM a 22 bodů (12+10). Byl nejtrestanějším hráčem Flyers, 4. celkově v NHL. V playoff nasbíral 6 bodů a 34 TM v 17 utkáních a pomohl Philadelphii dokráčet až do finále Stanley Cupu, kde ovšem bylo lepší Chicago.  V sezoně 2010–2011 celkem odehrál 57 utkání v nichž nasbíral jen 6 bodů (4+2) a 127 TM. O zbytek zápasů ho připravilo zranění, ale také role náhradníka na tribuně. Ve 4. utkání série 2. kole s Bostonem v přestávce mezi 1. a 2. třetinou předvedl agresivní a nepřípustné chování vůči rozhodčím za což byl následně suspendován na 2 zápasy v sezoně 2011-12. Po sezoně se měl stát chráněným volným hráčem, ale Philadelphia se rozhodla mu nenabídnout kvalifikační nabídku, která by musela mít hodnotu cca 1,18 milionu dolarů a tak se stal Carcillo volným hráčem. Hned 1. července 2012 podepsal roční smlouvu s Blackhawks s cap hitem 775 tisíc dolarů.  Za Blackhawks poprvé nastoupil ve 3. utkání sezony 2011–2012, když si odpykal trest z předchozí sezony. Na konci října byl opět suspendován na 2 zápasy. Krátce po návratu do sestavy pak v zápase proti Vancouveru 6. listopadu 2011 zaznamenal 1000. trestnou minutu v NHL. Poslední utkání sezony odehrál 2. ledna 2012, kdy se při faulu na Gilberta z Edmontonu zranil a musel podstoupit operaci levého kolena. Navíc byl za svůj zákrok potrestán zákazem startu v 7 utkáních. Celkem tedy odehrál v sezoně jen 28 utkání a nasbíral 11 bodů (2+9) a 82 TM. Blackhawks o jeho další služby projevili zájem a 11. března 2012 se obě strany dohodly na prodloužení smlouvy o 2 roky s cap hitem 825 tisíc dolarů.  Během výluky v NHL v sezoně 2012–2013 nikde nehrál. Po jejím skončení stihl odehrát jeden zápas a na měsíc ho vyřadilo zranění. Do konce základní části pak celkem odehrál 23 zápasů se 3 body (2+1) a pouhými 11 TM. V playoff se do sestavy Blackhawks vešel pouze 4x, ale i tak se mohl na konci radovat ze Stanley Cupu.  Ani ne měsíc po zisku Stanley Cupu ho Blackhawks 16. července 2013 vyměnili za podmíněnou volbu draftu 2015 do Los Angeles. Za Kings odehrál 26 zápasů a 4. ledna 2014 byl vyměněn do New York Rangers, kde sezonu dohrál. Celkem za oba týmy odehrál 57 zápasů a nasbíral 100 TM a také 5 bodů (4+1). V playoff odehrál za Rangers 8 zápasů v nichž nastřílel 2 góly. Ve 3. kole proti Montrealu fyzicky napadl čárového rozhodčího, když jej odváděl na trestnou lavici. Za tento incident byl automaticky suspendován na 10 zápasů. Trest mu byl na základě odvolání snížen na 6 zápasů, ale do finále proti svému bývalému týmu již nezasáhl.  Jako volný hráč podepsal 4. září 2014 zkušební smlouvu s Pittsburghem, kde si chtěl vybojovat novou smlouvu pro celou sezonu. Nakonec byl ale 2. října z kempu Penguins propuštěn a 3. října jej pozvali na zkoušku do kempu Blackhawks a vzápětí s ním i podepsali roční smlouvu s příjmem 550 tisíc dolarů.

Reprezentační kariéra.

Kanadu reprezentoval v roce 2003 na MS hráčů do 18 let v Rusku, kde se podílel 4 body a 33 TM (byl nejtrestanějším hráčem Kanady) v 7 utkáních na zisku mistrovského titulu.

Daniel Carcillo (* 28. ledna 1985, King City, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v roce 2013 vyhrát Stanley Cup.

Daniel Carcillo (born January 28, 1985) is a Canadian former professional ice hockey left winger. He most recently played under contract to the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). His on-ice reputation has led to him being nicknamed "Car Bomb". Carcillo won a Stanley Cup as a member of the 2013 and 2015 Blackhawks. After retiring from the NHL in 2015, Carcillo created a non-profit organization that assists former NHL-players who are suffering from post-concussion syndrome and mental health issues.


Kariéra.

Neuvirth byl draftován v roce 2006 jako 34. v pořadí, týmem Washington Capitals. Sezonu začal v týmu ECHL South Carolina Stingrays, v této soutěži se zúčastnil i utkání All-stars. Poté byl různě vyměňován do týmů Oshawa Generals, Plymouth Whalers nebo Hershey Bears, na úvod sezony 2008 se dokonce vrátil zpět do Česka, konkrétně do Třince. Nakonec se usadil v Hearshey a začátkem roku 2009 se dočkal premiéry v NHL. V dresu Washingtonu nastoupil proti Tampa Bay Lightning a hned vychytal výhru 5:1 pomocí 31 zákroků. Do zápasů NHL nastoupil ještě 4x, dvakrát vítězně, jednou s porážkou, dvakrát střídal v průběhu zápasu. V březnu toho roku byl poslán zpět do týmu Hershey Bears, když se uzdravil golman Semjon Varlamov.  V dresu Hershey Bears slavil ve své první sezoně 2008/09 s týmem zisk Calder Cupu a sám byl oceněn Jack A. Butterfield Trophy pro nejlepšího hráče playoff. I v sezoně 2009/10 vychytal Hershey prvenství v soutěži. V průběhu výluky NHL 2012/13 chytal v týmu HC Sparta Praha. V průběhu sezóny 2013/14 nedostával ve Washingtonu tolik příležitostí a chtěl z klubu odejít, což se mu splnilo 5. března 2014, při posledním přestupovém dnu NHL, kdy byl spolu s Rostislavem Kleslou vyměněn do Buffala Sabres za Jaroslava Haláka a výběr ve třetím kole draftu 2015. 2. března byl vyměněn z Buffala (nejhoršího týmu celé NHL) za Chada Johnsona do New Yorku Islanders, kde vytvořil brankářskou dvojici se Slovákem Jaroslavem Halákem.  1.7 2015 podepsal jako volný hráč dvouletou smlouvu s Philadelphií Flyers.

Reprezentace.

Neuvirth prošel postupně všemi mládežnickými výběry. V sezoně 2003/04 odchytal čtyři utkání za reprezentační výběr do 16 let, další sezonu stejný počet zápasů absolvoval i v "sedmnáctce". V sezoně 2005/06 se 14x objevil v brance reprezentace do 18 let. V roce 2008 se zúčastnil Mistrovství světa juniorů, které se konalo v České republice. V reprezentaci do 20 let nastoupil celkem 6x (z toho 4x na zmíněném šampionátu).  2.3.2016 byl nominován na Světový pohár, jedná se o jeho první pozvánku do reprezentace. Odchytal přípravný zápas s Ruskem, kde Česko vyhrálo na nájezdy (2:1). V přípravném zápase s týmem Severní Ameriky po 30 minutách střídal Petra Mrázka, chytil 25 střel a dochytal výhru 3:2. Na Světovém poháru odehrál jeden zápas, a to s Kanadou, který Česko prohrálo vysoko 6:0.

Michal Neuvirth (* 23. březen 1988, Ústí nad Labem, Československo) je český hokejový brankář, momentálně působící v soutěži Extraliga ledního hokeje v týmu HC Sparta Praha. Jeho současná partnerka je Karolina Gudasová, sestra spoluhráče z Philadephie Flyers Radka Gudase, se kterou má dceru Emily.

Michal Neuvirth (; born 23 March 1988) is a Czech professional ice hockey goaltender who is currently under contract with HC Sparta Praha of the Czech Extraliga (ELH). He previously played for the Washington Capitals, New York Islanders, Buffalo Sabres, and Philadelphia Flyers. He was selected 34th overall by the Washington Capitals in the second round of the 2006 NHL Entry Draft.


Výskyt.

Žije u největšího madagaskarského jezera Alaotra, které se nachází na východní straně ostrova. Jeho populace je rozdělená do dvou skupin, větší žije na jihozápadě jezera, menší na jeho severním břehu. Je to území s výrazným obdobím sucha (duben až listopad) a obdobím dešťů (prosinec až březen). Od června do srpna tam bývá průměrná teplota 4 až 6 °C, od června do srpna 28 až 30 °C.  Jezero Alaotra je prakticky rozsáhlý údolní močál o rozloze 900 km2 s největší hloubkou pouhých 1,5 m, po jehož obvodě se rozprostírají rozlehlá rýžová pole, hlavní zdroj rýže pro Madagaskar. Okolní lesy jsou téměř vykácené a na okraji jezera, ve špatně přístupných místech, dosud zůstaly porosty vlhkomilných travin a šáchorů.

Popis.

Tmavě šedohnědě zbarvený lemur rákosový má tělo dlouhé asi 39 cm a nechápavý ocas 40 cm, samec průměrně váží 1,4 a samice 1,6 kg. Má velké kulaté ušní boltce částečně skryté v srsti a výrazné oči.  Na rozdíl od jiných druhů lemurů se při pohybu po polehlých stéblech rákosu ("Cyperus") a šáchorů ("Phragmites") vyznačují chůzí po čtyřech končetinách. Ohýbají si jednotlivá stébla, stoupají na ně a tak dosáhnou na další. Mimo to také dobře skáčou a po stromech se pohybují ve svislé poloze (vertikálním lpěním).

Chování.

Lemur rákosový je typický celodenní živočich (cathemeral), který je periodicky aktivní v průběhu dne i noci. Nejaktivnější bývá za úsvitu a za soumraku, chvíle odpočinku tráví na stromech. Jsou to teritoriální zvířata, svá území si označují hlasem i pachovými značkami, případně je samci brání výhružnými postoji nebo napadají vetřelce. Žijí v rodinných skupinách, nejčastěji po třech až pěti, ve většině skupin bývá více dospělých samců než samic, vůdčí role přísluší samici. Vzájemné vztahy si utužují společným vysedáváním čelem proti sobě a vzájemnou péčí o srst.  Jsou to převážně býložravci, jejich hlavní stravu tvoří listy, pupeny a květy šáchorů, rákosů a jiných rostlin, občas i plody. Mimo doby strávené v těchto močálovitých porostech hledají potravu i na pevné zemí, občas požírají i zeminu.

Rozmnožování.

Jsou to zvířata monogamní i polygamní. Od června do července (v období sucha) dochází k páření, obvykle jen v rámci skupiny. V listopadu a prosinci (v období dešťů) se rodí většinou jedno mládě, o které pečuje pouze samice, zprvu jej nosí v tlamě, později na zádech. Ve věku třech týdnů je mládě schopno chodit i skákat, v šesti týdnech již samo žere rostlinnou stravu a po pěti měsících se o něj matka přestává starat.  Mladé samice dospívají ve věku dvou let a samci ve třech; následně samice v rodné skupině zůstávají nebo z ní odcházejí, samci vždy odcházejí. Ve volné přírodě se dožívají průměrně 20 let a v zajetí až 30.

Ohrožení.

Mezi jejich přirozené nepřátele patří hroznýš psohlavý, galidie proužkovaná, orlík madagaskarský, fosa a sovy. Mezi jejich novodobé lovce lze počítat i zdivočelé psy, kočky a lidi, kteří je přes zákaz chytají pro obchod se zvířaty. Prostory, ve kterých žijí, jsou i nadále zmenšovány zakládáním nových rýžových polí, nutných k obživě stoupajícího počtu madagaskarských obyvatel.  Lemur rákosový je proto Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocen jako kriticky ohrožený druh (CR) a byl zařazen i do přílohy č. I v CITES.

Lemur rákosový ("Hapalemur alaotrensis") je poloopice, největší druh z rodu "Hapalemur". Až do nedávné doby byl považován za pouhý poddruh lemura šedého. Tato poloopice žije, stejně jako všichni ostatní lemuři, výhradně na Madagaskaru. Je to jediný primát přizpůsobený k životu nejen na stromech, ale i na bažinatých územích porostlých hustým rákosem, šáchorem a jinými bahenními rostlinami.

The Lac Alaotra bamboo lemur ("Hapalemur alaotrensis"), also known as the Lac Alaotra gentle lemur, Alaotran bamboo lemur, Alaotran gentle lemur, Alaotra reed lemur, or locally as the "", is a bamboo lemur. It is endemic to the reed beds in and around Lac Alaotra, in northeast Madagascar. It is about long, with a similar length tail, and is a brownish-gray colour. It is the only bamboo lemur to live in and feed on papyrus reeds, and other reeds and grasses, and some authorities argue that it should be regarded as a subspecies of the eastern lesser bamboo lemur ("Hapalemur griseus"). The population of this lemur has been declining because of habitat destruction and the International Union for Conservation of Nature has rated it as being "critically endangered".


Historie.

V roce 1901 Alexandre Bernheim se svými syny Jossem (1870–1941) a Gastonem (1870–1953) uspořádal první významnou výstavu obrazů Vincenta van Gogha v Paříži za pomoci uměleckého kritika Juliena Leclercqa.  Od roku 1906 začal "Bernheim-Jeune frères" představovat díla Pierra Bonnarda, Édouarda Vuillarda, Paula Cézanna, Henri-Edmonda Crosse, Keese van Dongena, Henriho Matisse, Henriho Rousseau, Raoula Dufyho, Maurice de Vlamincka, Amedea Modiglianiho, Maurice Utrillo a Georgese Dufrénoye.  V letech 1906 až 1925 byl ředitelem galerie umělecký kritik Félix Fénéon. Přinesl do galerie umění malířů Georgese Seurata a Umberta Boccioni. Galerie se stala jedním z center umělecké avantgardy. V roce 1906 začala galerie vydávat také monografie; první vydání bylo věnováno obrazům Eugèna Carrièra. V roce 1919 také začala vydávat dvouměsíční bulletin o uměleckém životě.  V roce 1922 galerie vystavovala společně díla Alice Halicke, Augusta Herbina, Pierra Hodé, Moïse Kislinga, Marie Laurencin, Henriho Lebasque, Fernanda Légera a Henriho Matisse.  Během německé okupace za druhé světové války byl majetek galerie zabaven "Reichsleiter Rosenberg Taskforce" (Pracovní skupina Reichsleiter Rosenberg (německy: Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg neboli ERR byla organizace NSDAP, která se věnovala přivlastňování kulturních statků během druhé světové války). V roce 1941 byla jejich galerie uzavřena, obrazy byly zabaveny a budova prodána. Stejně jako jiní obchodníci s uměním, jako například Paul Rosenberg, i Bernheim musel pracovat několik desítek let, aby získal zpět alespoň některé obrazy. Úkol byl ztížen tím, že během rabování zmizely z galerie dvě hlavní účetní knihy. V roce 1940 rodina Bernheim-Jeune už vycítila, že se na ně a na jejich galerii nacisté zaměří a poslala asi 30 impresionistických a postimpresionistických obrazů do zámku Château de Rastignac v Dordogne uschovat. Dne 30. března 1944, prchající síly nacistických Schutzstaffel (SS) zapálily zámek poté, co bylo odvezeno pět plně naložených nákladních aut. Obrazy mohly být tedy také zničeny. V roce 2012 zemřel Michel Dauberville, člen rodiny Bernheimů. Vedení galerie Bernheim-Jeune se ujal jeho bratranec Guy-Patrice Dauberville, také odborník na moderní malbu a specialista na Pierra Bonnarda a Renoira. Galerie nyní vystavuje malíře a sochaře s tradicí École de Paris a umělce jako Jean Carzou, Shelomo Selinger nebo Pollès.

Ukončení galerie.

V roce 2018 webové stránky Bernheim-Jeune oznámily uzavření galerie.

Galerie Bernheim-Jeune je jednou z nejstarších uměleckých galerií v Paříži. Otevřena byla na Rue Laffitte v roce 1863 Alexandrem Bernheimem (1839–1915) společně s Eugènem Delacroix, Jean-Baptiste-Camille Corotem a Gustave Courbetem. Galerie několikrát změnila umístění a nakonec zůstala na pařířské Avenue Matignon. Galerii po celou dobu řídí Bernheimova rodina. Galerie propagovala realisty, umělce barbizonské školy a od roku 1874 první impresionistické a později postimpresionistické malíře.

Bernheim-Jeune gallery is one of the oldest art galleries in Paris. Opened on Rue Laffitte in 1863 by Alexandre Bernheim (1839-1915), friend of Delacroix, Corot and Courbet, it changed location a few times before settling on Avenue Matignon. It is still managed by members of the same family. The gallery promoted realists, Barbizon school paintings and, in 1874, the first impressionist and later post-impressionist painters.


Osobní život.

Fischerův otec RNDr. Otto Fischer (1909–1975) vystudoval matematiku a pojistnou matematiku; během druhé světové války jako žid prošel ghetto Terezín, koncentrační tábor Auschwitz-Birkenau a kladskou pobočku tábora Gross-Rosen; z celé rodiny přežil holokaust pouze on a jeho matka. Poté se zabýval matematicko-statistickými aplikacemi v biologii v Matematickém ústavu ČSAV a vyučoval zejména analýzu rozptylu na MFF UK. Matka RNDr. Věra Fischerová (1910–1990) byla také statistička z původně katolické rodiny. Fischer se tak označuje jako nehalachický Žid (podle ortodoxní a konzervativní tradice se židovství dědí po matce).  Roku 1975 se Fischer oženil s Ivanou Janeckou (* 1954), která pracovala jako dětská sestra; syn Jakub (* 1978) je profesorem ekonomické statistiky a prorektorem VŠE, dcera Kateřina Drbohlavová (* 1980) mnoho let pracovala ve vzdělávací společnosti Scio, nyní je na mateřské dovolené. Roku 1987 se Fischer rozvedl a dne 30. ledna 1988 se vzali s rozvedenou Danielou roz. Ulrichovou (* 1948), která původně pracovala jako jeho asistentka. Mají syna Jana (* 1989), který studuje na skotské univerzitě St Andrews, a fenku zlatého retrievera (* 1999).  Fischer se označuje za věřícího s tím, že jej „oslovil judaismus“, k zájmu o který ho přivedl syn Jan na konci století.  Fischer mluví anglicky (podle "Respektu" v české vrcholné politice patří k nejlepším angličtinářům), rusky, německy a francouzsky.  Po své nominaci na premiéra zveřejnil, že byl v letech 1980 až 1989 členem Komunistické strany Československa. Následně řekl „"Já jsem se s tím nikdy netajil ve svých životopisech",“ v jeho životopise na webu ČSÚ i v médiích při jeho jmenování v roce 2003 to však uvedeno nebylo; stejně tak to neuvedl ve svém hesle v publikaci "Kdo je kdo v České republice na přelomu 20. století" (1998). V prezidentské kampani upřesnil, že z KSČ vystoupil v lednu 1990. V březnu 2012 řekl, že odmítl vstup do KSČ v roce 1974, kdy to byla „podmínka, abych jako jeden z nejlepších absolventů mohl zůstat na VŠE a věnovat se akademické práci“ a podruhé v zaměstnání roku 1978; přijal až třetí výzvu „s jistotou, ze pokud odmítnu, nebudu moci dělat vědeckou aspiranturu a z ústavu budu nucen odejít nebo mě přeřadí na jinou práci“.

Statistik.

Jan Fischer vystudoval matematické gymnázium Wilhelma Piecka a po něm r. 1974 obor statistika a ekonometrie na Národohospodářské fakultě VŠE. Nastoupil do Výzkumného ústavu sociálně ekonomických informací, součásti Federálního statistického úřadu; od roku 1982 byl odborným referentem FSÚ. Roku 1985 uzavřel postgraduální studium titulem kandidát věd v oboru ekonomická statistika prací "Statistické jednotky a soubory jako nástroj integrace statistického informačního systému" a stal se ředitelem odboru.  V roce 1990 byl jmenován náměstkem předsedy úřadu a po zániku Československa a FSÚ přešel na Český statistický úřad, kde se po krátkém období ve funkci vrchního ředitele stal místopředsedou. Od začátku 90. let vedl tým, který zpracovával výsledky voleb, a často tak vystupoval v televizních volebních studiích i jinde, neboť předseda ČSÚ Edvard Outrata ho pověřil vystupováním v médiích. Do jeho působnosti patřil i kontakt se statistickým úřadem EU Eurostatem a většina ekonomických statistik.  Po Outratově odchodu v létě 1999 byl Fischer jako 1. místopředseda ČSÚ předním kandidátem na jeho nástupce, vláda Miloše Zemana však jmenovala Marii Bohatou, která do té doby v úřadu nepracovala. Ta Fischera v září 2000 odvolala, což zdůvodnila „nedostatky v manažerské práci“ a přípravě sčítání lidu 2001; spekulovalo se však, že šlo o odlišné názory na způsob řízení úřadu.  Fischer se stal ředitelem oddělení produkce společnosti pro průzkum trhu Taylor Nelson Sofres Factum. Na jaře 2001 se účastnil mise Mezinárodního měnového fondu zkoumající možnost vybudování statistické služby na Východním Timoru. Od března 2002 byl vedoucím výzkumných pracovišť na Fakultě informatiky a statistiky VŠE.  Bohatá byla na konci ledna 2003 nucena rezignovat kvůli chybě v obchodní bilanci za rok 2002 a vláda Vladimíra Špidly ji chtěla nahradit Fischerem; jelikož však republika byla bez prezidenta, který předsedu ČSÚ jmenuje, byl Fischer jmenován až po nástupu Václava Klause do funkce, 24. dubna 2003 s platností od následujícího dne.  Ve Fischerově funkčním období Nejvyšší kontrolní úřad kritizoval ČSÚ za přidělení zakázek na úklid, ostrahu a stěhování do nové budovy na Skalce ve výši 46 miliónů Kč bez výběrového řízení poté, co jeho staré sídlo na Invalidovně vytopila povodeň v srpnu 2002.  Fischerova vláda na svém posledním řádném zasedání před demisí, už po volbách, 21. června 2010 jednohlasně přijala Fischerův dodatečně na program doplněný návrh jmenovat novou předsedkyní ČSÚ docentku VŠE Ivu Ritschelovou (a formálně Fischera odvolat); zároveň byl Václav Bartuška jmenován zmocněncem pro rozšíření JE Temelín. 27. července 2010 pak prezident Klaus Ritschelovou jmenoval s účinností od 1. září a odvolal Fischera k 31. červenci.  Jan Fischer byl členem mj. České statistické společnosti, Mezinárodního statistického institutu (ISI), vědecké rady a správní rady VŠE a vědecké rady Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem.

Předseda vlády.

Po vyjádření nedůvěry vládě Mirka Topolánka Poslaneckou sněmovnou v úterý 24. března 2009 a jednání koalice s ČSSD se strany následující týden dohodly na vzniku dočasné úřednické vlády. Po jednání o podrobnostech zveřejnily večer v neděli 5. dubna dohodu, že prezidentu republiky navrhnou Fischera jako premiéra „překlenovací vlády složené z nestranických odborníků“ a její jmenování 9. května (po klíčovém summitu EU o Východním partnerství s postsovětskými zeměmi), přičemž koalice mu doporučí 8 ministrů a ČSSD 7. Zároveň přijmou ústavní zákon, podle nějž se předčasné volby do Poslanecké sněmovny budou konat do poloviny října (tj. v pátek a sobotu 9.–10. října).  Po volbách za půl roku se Fischer chtěl vrátit na ČSÚ, čímž podmínil své jmenování podobně jako guvernér ČNB Josef Tošovský po pádu Klausovy vlády. Jelikož funkce předsedy ČSÚ jako jiného ústředního orgánu státní správy není slučitelná s členstvím ve vládě, řízením ČSÚ byl mezitím podle očekávání pověřen první ze dvou místopředsedů Jiří Křovák. Fischer nebyl mezi tipy na premiéra, které se během jednání objevily v médiích. Uvedl, že křeslo mu nabídl premiér Mirek Topolánek v pátek 3. dubna, když byl služebně v Irsku. Topolánek řekl, že Fischera navrhl jeden z jeho „kolegů z koalice“ (kdo konkrétně, neuvedl, ale řada ministrů u jednání nebyla a Strana zelených se rychle distancovala), a vyzdvihl jeho schopnosti:  Prezident Václav Klaus jeho výběr komentoval:  Fischer na dotazy o tom reagoval:  Grémia malých stran v pondělí 6. dubna dohodu odmítla, Topolánek ale začal sbírat podpisy poslanců ODS a ČSSD slibujících dát Fischerově vládě důvěru. Ve středu 8. dubna před čtvrtou odpolední Klaus oznámil, že nazítří jmenuje Fischera premiérem; v 16.30 Fischer oznámil, že se dopoledne setkal s Topolánkem a Paroubkem a ti ho informovali o podpoře pro vládu stvrzené i Kanceláří prezidenta republiky, on ji přijal a dohodli se zahájit jednání o složení vlády po velikonocích, tj. v úterý 14. dubna.  Prezident Klaus ve čtvrtek 9. dubna 2009 ve 14.00 hod. jmenoval Fischera předsedou vlády České republiky a pověřil ho sestavením nové vlády. Země tak měla dva premiéry zároveň, což ústava České republiky výslovně neupravuje, ale stejně se postupovalo už v předchozích vládních krizích. Ve čtvrtek 9. dubna odpoledne se v médiích objevila jména většiny doporučených ministrů. V úterý 14. dubna jednal s Topolánkem, o den později s Jiřím Paroubkem, poté s kandidáty na ministry a s končícími ministry. Do jmenování vlády 8. května měl Fischer kancelář v Hrzánském paláci na Hradčanech.  Fischerovo členství v KSČ bylo přijato skoro bez kritiky. Ostře jej napadly "Lidové noviny", podle jejichž průzkumu Fischerovo členství nevadilo 63 % veřejnosti.  Podle "Respektu" byl Fischer na konci roku 2009 u veřejnosti velmi populární, snad jako žádný jiný český premiér. Vysvětloval to jeho civilním a slušným projevem, s čímž souhlasil i Daniel Kunštát z Centra pro výzkum veřejného mínění.

Obvinění z vazeb na uhelnou lobby.

Vicepremiér padlé Topolánkovy vlády Martin Bursík (Strana zelených) v únoru 2010 při sporech o novelu horního zákona obvinil Fischera z podlehnutí uhelné lobby s náznaky korupce a poukázal na vazby mezi uhelnou společností Czech Coal a Fischerovým poradcem Vladimírem Mlynářem a mezi Fischerem a předsedou dozorčí rady Czech Coal Janem Dobrovským.

Kritika pro slabost.

Mirek Topolánek začal Fischera brzo kritizovat, zejména po zrušení předčasných voleb a prodloužení mandátu úřednické vlády. I proslulý výrok, který v březnu 2010 vedl k jeho rezignaci, vytýkal Fischerovi osobní nedostatek razance: „Gusta Slamečka, když jde opravdu do tuhého, tak jako ministr, mám pocit, že uhne, jo. A to ten Fischer prostě je Žid, není to gay a ten uhne ještě dřív, jo. To znamená, to prostě nesouvisí s tím, že je gay, to souvisí s jeho charakterem.“ Fischer uznával, že Topolánek „mluvil dost nesouvisle“, ale vyložil si výrok tak, že o Slamečkovi (jehož po půl roce pochválil coby „skvělého ministra dopravy, nejlepšího (...) v posledním dvacetiletí [...] uměl se o svoji dopravu porvat a stál pevně na svém, což mám rád [...] byl v takových chvílích připraven krvácet“) Topolánek řekl „aspoň, že Gustav neuhýbá proto, že je gay. Zatímco já uhnu, neboť jsem Žid!“ a je to tedy antisemitská a rasistická urážka, která ho dohnala ke křiku. Topolánkovu omluvu po SMS i v médiích nepřijal. Fischerův syn Jan následně na protest vystoupil z ODS, kde byl členem hned od 18 let, poté, co Topolánek kritiku ještě rozvedl:

Pozdní zastavení boomu solárních elektráren.

V říjnu 2012 Topolánek řekl: "„Dodnes lituji spousty kompromisů a chyb, včetně personálních. Vlastimil Tlustý, Jan Fischer a druhé zvolení Václava Klause prezidentem. (...) Premiér z nouze – král populistů. Nikoho z ministrů nepodržel, nic neprosadil, k ničemu kontroverznímu se nehlásil a budoval si jen vlastní publicitu. Mohl dělat něco třeba s fotovoltaikou, kvůli níž nyní prudce stoupají ceny elektřiny. Tehdy proběhlo jednání, kde jsem byl já, Paroubek, Roman. Přinesli jsme Fischerovi čísla, oněch 200 miliard dodatečných nákladů. Bylo potřeba prosadit změnu zákona ve Sněmovně přes zájmy členů ODS a ČSSD. Slíbili jsme mu s Paroubkem, že mu pomůžeme. Neudělal nic. Nechtěl si s zadat s námi, bez kterých by nebyl nic. A sám neměl odvahu do souboje jít.“"  Fischer vinu odmítl: „Novela však byla přijata v Parlamentu se zpožděním, které bylo primárně zaviněno tím, že se některé politické strany odmítaly vládní předlohou zabývat. K zavedení ještě razantnějších opatření chyběla vůle ze strany poslanců a senátorů a vedení jejich stran.“  Podobně Fischerovu vládu kritizoval Martin Bursík a těsně před volbou prezidenta na Fischera zaútočil i Miloš Zeman: „Kvůli tomu, jak si počínala jeho vláda [...] každá rodina zaplatí ročně za elektřinu o tři tisíce více“. Fischer reagoval tiskovou zprávou, že Zeman lže.

Kandidát na prezidenta.

Ačkoliv Fischer před koncem funkčního období své vlády prohlásil, že „v politice zalíbení nenašel“, v listopadu však vydal knihu "Ano, pane premiére aneb Rozhašená země", končící náznaky, že by byl ochoten přijmout funkce, které mu budou nabídnuty: „Takže si občas vzpomeňte na Honzu Fischera. Možná se do české politiky ještě někdy vrátí.“ V únoru 2011 oznámil, že když bude zavedena přímá volba prezidenta České republiky, bude kandidovat.  Dle různých průzkumů a anket konaných ve druhé polovině roku 2011 měl Fischer značnou podporu veřejnosti pro kandidaturu na prezidenta. Dle průzkumu agentury SC & C pro Českou televizi by dostal 27 % hlasů. Rovněž dle prosincové ankety serveru Týden.cz by získal nejvíce hlasů – 26 %.

Kampaň.

Po schválení přímé volby prezidenta Senátem v únoru 2012 Fischer potvrdil úmysl jít do voleb v lednu 2013 jako „nezávislý a nestranický kandidát“.  Oficiální předvolební kampaň zahájil 9. července 2012, kdy začal sbírat podpisy občanů potřebné pro kandidaturu a oznámil, že během prázdnin opustí funkci viceprezidenta Evropské banky pro obnovu a rozvoj (EBRD). Již v červenci 2012 si vzal neplacené volno a 8. listopadu zaslal prezidentovi EBRD rezignační dopis.  12. listopadu 2012 Fischera Ministerstvo vnitra zaregistrovalo jako kandidáta. Registraci předcházel sběr podpisů, jichž dle svých výpočtů získal 101 761; více měl jen Miloš Zeman o necelých 5 tisíc. Z toho se však při kontrole ministerstvem vnitra ukázalo 11,75 % chybných (třetí nejvyšší podíl po Okamurovi a Dlouhém, kteří z toho důvodu klesli pod hranici 50 tisíc). 14. prosince Státní volební komise vylosovala pořadová čísla kandidátních listin, Fischer dostal 2.  Mezi podporovateli Fischerovy kampaně byl majitel mediální agentury pro prodej reklamy Médea a několika časopisů Jaromír Soukup, který financoval volební kampaň Strany zelených v parlamentních volbách 2006 (a krátce za ni byl náměstkem ministryně školství), později podporoval Demokratickou stranu zelených a v roce 2010 poskytoval inzerci straně Věci veřejné. Dále ho podpořili Jan Pirk (předseda volebního výboru), Jan Hrušínský, Zdeněk Troška, Milan Hein, Josef Masopust, Edvard Outrata, Jan Přeučil nebo Petr Eliáš.  V předvolebních průzkumech agentur PPM Factum, STEM i Median od července do listopadu 2012 měl Fischer vždy největší preference v rozmezí 19,7–35,5 % v prvním kole volby. Po zahájení ostré kampaně a několika nepřesvědčivých vystoupeních v debatách zaznamenal v prosinci 2012 mírnou ztrátu podpory a v průzkumech končil na druhém místě za Milošem Zemanem.

Obrat k Zemanovi.

Před prvním kolem voleb Fischer uvedl, že z protikandidátů je mu nejbližší Karel Schwarzenberg, neboť Miloš Zeman by Česko „izoloval směrem na východ“. Po své porážce nechtěl několik dní jasně říci, koho podpoří, a dřívější podporu Schwarzenberga vysvětlil slovy: „To ale bylo v nějaké situaci, to bylo v době, kdy jsem mohl počítat, že budu pro druhé kolo potřebovat i hlasy jeho voličů. Situace se ale změnila.“ Před druhým kolem nakonec Schwarzenberga zkritizoval a podpořil Zemana. Názorově se tak rozešel s většinou svých poradců a spolupracovníků v kampani, kteří naopak vyzvali k podpoře Schwarzenberga.  18. února Fischer i s manželkou navštívili Zemana v kanceláři jeho kampaně na Hradčanech. V médiích se spekulovalo, že Fischer má zájem o post velvyslance v Izraeli, Fischer to však popřel.

Financování.

V červenci 2012 Fischer dle zákona založil transparentní účet u Raiffeisenbank č. 44774411/5500. Největšími donátory byli majitel směnárny Exchange s.r.o. Mikuláš Šveda (2,1 milionu Kč) a spolumajitel Moravia Steel a TV Barrandov, miliardář Tomáš Chrenek (9 milionů Kč). Dále například 200 tisíc korun věnoval hudebník Michal Šindelář, 500 tisíc majitel cukrářské a pekařské firmy MIKO international s. r. o. Gevorg Avetisyan, 400 tisíc sám Jan Fischer.  Po ukončení voleb vyšlo najevo, že výdaje na předvolební kampaň převýšily příjmy o 7 až 8 miliónů korun. 21. února 2013 Fischer z dovolené v USA oznámil, že tyto dluhy uhradí jeho rodinný přítel, pražsko-izraelský developer Tamir Winterstein spoluvlastnící firmu Lighthouse Group. Týden nato však Winterstein řekl, že poskytne pouze rady a žádné peníze.

Kritika a negativní kampaň.

Při propagační návštěvě USA v září 2012, za kterou Fischer vynaložil přes půl milionu korun, podle Aktuálně.cz zaplatil PR agentuře Guestbookers.com a PR poradci Garrettu Marquisovi, aby mu zprostředkovali publicitu v amerických médiích a setkání s republikánským kandidátem na prezidenta USA r. 2008 Johnem McCainem. Kancelář Jana Fischera prohlásila, že část vynaložených peněz šla na běžnou propagaci, a kritiku odmítla. V USA Fischer vystoupil v ekonomickém pořadu televize CNN Quest Means Business a setkal se s Nixonovým ministrem zahraničí Henrym Kissingerem.  V prosinci 2012 se objevily billboardy s Janem Fischerem a heslem „Ti nejschopnější byli v KSČ“. Imitovaly oficiální propagační materiály, šlo tedy o tzv. negativní kampaň, a jelikož neobsahovaly logo skutečného zadavatele, mluvčí kanceláře Fischerovy kampaně je označila za neetické a protizákonné. Na základě toho je reklamní agentura rychle odstranila. Koncem prosince Balbínova poetická strana nechala vyvěsit několik billboardů s fotomontáží Jana Fischera v uniformě Lidových milic a nápisem „V KSČ byl, ale v Lidových milicích ne!?! – Věrni zůstaneme“. Vedení BPS vyzvalo Fischera k ukončení kandidatury a obvinilo, že skutečně v letech 1978 až 1982 byl členem LM. Fischer odmítl s tím, že milicionář by nemohl dostat lustrační osvědčení. (To však není přesné; seznamy milicionářů neexistují, lustrační osvědčení tak dokládá pouze poměr k StB a doplňuje se čestným prohlášením dotyčného, že v LM nebyl.) Fischerova mluvčí označila i tyto billboardy za protizákonné.  V prosinci 2012 divadelník Tomáš Hanák zveřejnil video, kde vyzval Fischera k odstoupení z kandidatury kvůli komunistické minulosti. Hanák v něm kritizoval lidi, kteří do KSČ vstoupili kvůli karierismu, z čeho naopak nevinil Miloše Zemana, který byl členem KSČ od jara 1968 do roku 1970, kdy byl pro nesouhlas s okupací a normalizací vyloučen. Video vzniklo na podnět skupiny Dekomunizace. Fischer reagoval nepřímým výpadem na Zemanovy spolupracovníky a kauzy spojené se Zemanovou vládou: "„Každý se může zapojit do kampaně, jak se mu líbí, zvolili tento způsob a já jejich nesouhlasný názor respektuji. Divím se ale, že autorům výzvy nevadí, že tím pomáhají na Hrad Šloufovi, Zbytkovi, aféře Bamberk, akci Olovo, kauze D47 a dalším synonymům nečistých praktik.“" Hnutí Dekomunizace používalo pro Jana Fischera posměšnou přezdívku „Želé“ a tento motiv využíval i jejich videoklip kombinující záběry z televizního pořadu TV Prima "Ano, šéfe!" a seriálu "Návštěvníci", portrét Jana Fischera je v něm namapován na želatinový pokrm („amarouny“) a doprovázen je negativními hodnotícími větami Zdeňka Pohlreicha (užity bez jeho souhlasu). Na žádost TV Prima byl klip na YouTube zablokován.  Po prezidentském duelu s Milošem Zemanem na TV Prima 4. ledna 2013 bylo zveřejněno, že Fischerova kancelář mezi diváky najala čtyřicet komparzistů, kterým zaplatila kolem osmi set korun. Mluvčí uvedla, že se snažili vyhovět dramaturgii TV Prima, která je pověřila zajištěním dvou set podporovatelů do publika, a hlavním důvodem najímání komparsistů bylo, že se duel předtáčel ve všední den mezi dvanáctou a třetí hodinou odpolední. TV Prima byla široce kritizována pro neprofesionální přípravu a průběh debaty, kterou sledovalo 944 000 lidí. Sám Fischer prohlásil: „Nebyla to bohužel standardní volební debata“, nýbrž „zábavný pořad komerční televize, a primárním cílem komerčních médií je sledovanost“. Řekl také, že na něj a jeho rodinu, která v pořadu rovněž vystupovala, diváci ze Zemanova tábora volali vulgarismy.

Ministr financí v Rusnokově vládě.

Krátce po pádu vlády Petra Nečase v červnu 2013 se objevily spekulace o možném Fischerově angažmá. Setkal se totiž 28. června 2013 v Kramářově vile s designovaným premiérem Jiřím Rusnokem. Tehdy ještě Fischer uvedl, že s Rusnokem o žádné personální nabídce nemluvili, Rusnok se prý jen zajímal o jeho názory na současnou politickou situaci a proces skládání vlády.  Fischer se s Rusnokem znovu sešel 8. července 2013 a tentokrát už nabídku na post ministra financí a vicepremiéra přijal. Během jediného dne od oznámení přijetí funkce se Fischerovi podařilo sehnat zhruba 5,5 milionu korun, které ještě dlužil za prezidentskou kampaň. Tento sled událostí vyvolal řadu spekulací o možných protislužbách pro své dárce. To však Fischer popřel a později dodal, že se už nebude k této otázce vyjadřovat, aby se mohl plně věnovat řízení ministerstva financí.  Prezident Miloš Zeman jej do funkce jmenoval 10. července 2013. Při uvedení do funkce nedokázal odpovědět na otázku, s jakým rozpočtem hospodaří ministerstvo financí. Po dvou dnech v úřadě odvolal své dva náměstky, Tomáše Zídka a Zdeňka Zajíčka. Novou náměstkyní zároveň jmenoval Evu Anderovou, která pro něj pracovala jako poradkyně v rámci jeho prezidentské kampaně.

Jan Fischer (* 2. ledna 1951 Praha) je český statistik a politik, od 8. května 2009 do července 2010 předseda tzv. úřednické vlády a nestranický kandidát na prezidenta České republiky v přímé volbě v lednu 2013. Dlouho byl považován za favorita s jistým postupem do 2. kola, ale koncem roku 2012 začal ztrácet a nakonec s 16,35 % jen těsně získal třetí místo. V červenci 2013 se stal ministrem financí a místopředsedou vlády Jiřího Rusnoka, ve funkci působil do ledna 2014.

Jan Fischer (; born 2 January 1951) is a Czech politician who served as Prime Minister of the Czech Republic from May 2009 to July 2010, heading a caretaker government. Later he was Minister of Finance from July 2013 to January 2014 in another interim government of Jiří Rusnok.


Mládí a kariéra.

Blochin se narodil do rolnické rodiny dne 7. ledna 1895 ve Vladimirské oblasti. Během 1. světové války sloužil v carské armádě. Po bolševickém převratu se rychle "zorientoval" v nových poměrech a v březnu 1921 vstoupil do sovětské tajné policie Čeka. Zde si jeho nadřízení brzy všimli jeho nemilosrdnosti a "dovednosti", s jakou vykonával to, co Stalin nazýval ""čornaja rabota" - ""černou prací": vraždy, mučení, zastrašování a tajné popravy. Blochin byl brzy povýšen a během šesti let jmenován šéfem nově vytvořeného oddělení "Kommandatura" Pobočka administrativně výkonného oddělení NKVD. To bylo vytvořeno právě za účelem provádění této, jak se také jinak říkalo, "mokré práce". Sídlilo na Lubjance v Moskvě a jeho členové byli vybírání samotným Stalinem, který oddělení také přímo velel. Zřejmě i díky tomu oddělení přežilo jinak nemilosrdné čistky, které občas v NKVD probíhaly.  Blochin zastával funkci velitele vnitřního vězení v Lubjance, což mu umožňovalo vykonávat jeho práci bez zbytečné byrokracie a dozoru. Přestože většina z odhadovaných 828 000 poprav, které NKVD vykonala během Stalinova života, byla vykonána lokálními čekisty spolu s tzv. trojkou z NKVD, hromadných poprav se účastnili i speciální popravčí z "Kommandantury". Blochin navíc osobně popravoval prominentní vězně, většinou vysoce postavené bolševiky, kteří byli odsouzeni v tzv. Moskevských procesech. Mezi jeho oběti tak patřili například maršál Sovětského svazu Michail Tuchačevskij a dva ze tří šéfů NKVD (Genrich Jagoda v roce 1938 a Nikolaj Ježov v roce 1940), pod kterými sám Blochin dříve sloužil. Za svoji službu v roce 1937 byl vyznamenán Stuhou cti.

Vasilij Michajlovič Blochin (7. ledna 1895 – 3. února 1955) byl sovětský generálmajor, který sloužil jako vrchní popravčí ve stalinistické NKVD pod velením Genricha Jagody, Nikolaje Ježova a Lavrentije Beriji (Jagoda a Ježov byli, poté, co upadli v nemilost, sami Blochinem na Stalinův příkaz popraveni).

Vasily Mikhailovich Blokhin (; 7 January 1895 – 3 February 1955) was a Soviet Russian Major-General who served as the chief executioner of the Stalinist NKVD under the administrations of Genrikh Yagoda, Nikolai Yezhov, and Lavrentiy Beria.


Hrací formát turnaje.

Týmy byly rozděleny na dvě základní skupiny po čtyřech týmech, kde se utkal každý s každým jednou. Poslední týmy z obou skupin sehrály sérii na dva vítězné zápasy o udržení v elitní skupině. První týmy z obou skupin automaticky postoupily do semifinále. Druhé týmy sehrály vzájemný zápas s třetím ze druhé skupiny, vítěz postoupil do semifinále, kde se utkal s prvními týmy ze skupin. Vítěz postoupil do finále.

Základní skupiny.

Skupina A.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Skupina B.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Play-off.

Čtvrtfinále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Semifinále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O páté místo.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O třetí místo.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Finále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O udržení.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).  "Tým sestoupil do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012 v americkém Burlingtonu."

1. divize.

Zápasy první divize se konaly od 11. do 16. dubna 2011 v německém Ravensburgu. 29. března 2011 stáhlo Japonsko z důvodu zemětřesení, které zemi postihlo na začátku března. Japonská reprezentace si pro příští šampionát v roce 2012 ponechala umístění v I. divizi, kdežto, tým, který skončil na posledním, pátém místě, sestoupil do 2. divize.  " postoupilo do elitní skupiny na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

2. divize.

Zápasy druhé divize se konaly od 4. dubna do 10. dubna 2011 v francouzském Caen.  " postoupilo do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

3. divize.

Zápasy třetí divize se konaly od 1. února do 6. února 2011 v australském Newcastlu.  " postoupilo do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 4. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

4. divize.

Zápasy čtvrté divize se konaly od 27. března do 1. dubna 2011 v islandském Reykjavíku.  " postoupil do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012. sestoupila do 5. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

5. divize.

Zápasy páté divize se konaly od 14. března do 19. března 2011 v bulharské Sofii.  " postoupilo do 4. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2012."

Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 se konalo od 16. dubna 2011 do 25. dubna 2011 ve švýcarském Zürichu a Winterthuru.

The 2011 IIHF World Women's Championships was held in April 2011 in Zürich and Winterthur, Switzerland. This was the 13th women's championship run by the International Ice Hockey Federation (IIHF). The United States were the defending champions and defended their title, capturing their third straight gold medal by defeating Canada 3–2 in overtime on a goal by Hilary Knight. IIHF council member Monique Scheier-Schneider presided over the events.