Život.

Dětství.

Ravachol se narodil v Saint-Chamond jako nejstarší dítě svého holandského otce a francouzské matky. Jako dospělý přijal dívčí příjmení své matky kvůli tomu, že jeho otec odešel od rodiny, když bylo Françoisovi osm let, a tím přivedl rodinu do problémů. Od té doby musel začít finančně podporovat svoji matku, sestru, bratra a k tomu se ještě staral o svého synovce. Zažil těžké dětství poznamenané chudobou.

Pozdější léta, atentáty a souvislosti.

Ravachol se živil jakými profesemi to bylo možné a za krátkou dobu ho bída přivedla ke kriminální dráze. Nejdříve kradl a padělal peníze. Poté spáchal i vraždu, když se snažil okrást mnicha v Chamblés. Stal se politicky aktivním, začal se stýkat s anarchisty a organizacemi usilujících o zlepšení pracovních podmínek.

Události předcházející atentátům.

Původem pozdější série atentátů byla účast anarchistů na demonstracích za osmihodinovou pracovní dobu ve Fourmies 1. května 1891, kde policie zahájila palbu do davu, což mělo za následek smrt devíti z řad demonstrantů, a v Clichy, která přerostla v místní střety s policií. Tři anarchisté byli zatčeni a během tvrdého výslechu, kdy nejenom že byli podrobeni brutálnímu násilí, ale zároveň nebyla jednomu z nich po celou dobu zadržení umožněna lékařská péče, ačkoliv měl vážná poranění, s nimi následoval soud. Během něj žádal státní žalobce Boulot pro všechny nejtvrdší tresty, nicméně soud uložil tresty pětiletého a tříletého vězení pro 2 z obžalovaných, třetí byl osvobozen. Celá tato aféra vyvolala vlnu rozhořčení mezi anarchisty.

Atentáty.

Ravachol byl přítelem oněch tří souzených anarchistů z řad demonstrantů v Clichy a rozhodl se, že je pomstí. Svůj první atentát spáchal 11. března 1892 - bombou způsobil explozi části budovy na bulváru SaintGermain. Jeho obětí měl být předseda soudu z Clichy Edmond Benoit, a přestože škody byly veliké, jako zázrakem nikdo nebyl zraněn. Ravachol se rozhodl pro další útok, tentokrát byl cílem nenáviděný státní zástupce Bulot z případu Clichy a jeho rezidence v domě na ulici Clichy. 27. března stejného roku došlo k výbuchu, škody byly ještě větší než v předešlém případě, ale opět nikdo nebyl zasažen. Mezitím proběhnul 15. března atentát v kasárnách v Lobau, což v té době ještě více vyburcovalo už tak alarmovanou policii, která věděla, že Ravachol je autorem prvního atentátu. Rozšířila do novin jeho portrét a jala se jej vyhledat za každou cenu. Ravachol v den druhého atentátu obědval v restauraci Véry, kde se zapředl do rozhovoru s jedním číšníkem jménem Lhérot. Později se zde Ravachol opět ukázal a Lhérot v něm poznal policií hledaného zločince. Ravachol byl následně zatčen policií. Bylo potřeba 10 mužů, aby ho dokázali zvládnout. Ještě než stačil začít soud s Ravacholem, vybuchla puma 25. dubna v restauraci Véry, mířená na Lhérota. On sám vyváznul, ovšem dva lidé byli zabiti.

Soud.

Soud s Ravacholem probíhal za zájmu médií a anarchistů. Ravachol se během něj stal svým přístupem, chováním a charismatem dokonalým mučedníkem propagandy činem. Zatímco na sebe vzal veškerou odpovědnost za atentáty, byl veřejnosti předkládán jeho životní příběh člověka, který mládí prožil v bídě a musel se starat o celou rodinu. Původně byl odsouzen k trvalým pracím na doživotí, ale jeho trest byl změněn po jeho dalším soudu v Montbrisonu pro činy spáchané ještě před jeho prvním atentátem. Ač přiznal vraždu mnicha ze Chambles a vykradení jedné hrobky, kde očekával nalezení drahocenné bižuterie, razantně odmítal další vraždu, které mu byla přisuzována. Přesto stále zachovával během celého svého procesu naprosto pozoruhodný klid, vždy mluvil bez jediné známky větších emocí. Verdikt o svém trestu smrti přijal s tradičním anarchistickým heslem: „Ať žije anarchie.“

Smrt a ohlasy.

Po jeho smrti na popravišti skončilo odsuzování Ravachola jako obyčejného zločince, naopak byla počátkem vzniku legendy Ravachola jako mučedníka. Stal se legendou nejen pro anarchisty ale i pro společnost mimo hnutí.

Vliv.

Anarchista Auguste Vaillant, chudý 32letý dělník neschopný uživit rodinu, 9. prosince 1893 při zasedání francouzského parlamentu v Palais Bourbon vrhl z galerie pro obecenstvo do sálu bombu z výbušniny a hřebíků. Exploze lehce zranila kolem dvou desítek osob včetně Vaillanta samotného. Svůj čin vysvětlil jako odvetu za popravu anarchisty Ravachola.

François Claudius Koenigstein (14. října 1859 Saint-Chamond – 11. července 1892 Montbrison), známý jako Ravachol, byl francouzský anarchista. Spáchal několik vražd a bombových atentátů mířících na byty veřejných úředníků, kteří soudili anarchisty. Svým postojem během procesu i svým rozhodně anarchistickým projevem se stal Ravachol v očích mnoha hrdinou a mučedníkem. Za své činy byl odsouzen k smrti a popraven na gilotině.

François Claudius Koenigstein, also known as Ravachol (1859–1892), was a French anarchist. He was born on 14 October 1859, at Saint-Chamond, Loire and died by being guillotined on 11 July 1892, at Montbrison after being twice found guilty of complicity in bombings.


Životopis.

Narodil se roku 1931 ve vesnici Střimice u Mostu jako nejstarší z šesti dětí do rodiny horníka. Kvůli těžbě hnědého uhlí přestala obec existovat.  Fotbal mu učaroval od malička. V tomto ohledu zdědil nadání po otci, který také hrával fotbal, ale ne na vysoké úrovni, jako v budoucnu jeho syn. Otec mu vštěpoval zásady fair play, které se výrazně projevily v jeho budoucí fotbalové kariéře.  První ligu začal hrát na fotbalovém stadiónu "Na drožďárně" v Teplicích. Poté přestoupil do klubu Dukla Praha, za který hrál téměř celou svou kariéru a v jehož dresu, vedle reprezentačního, také získával fotbalovou slávu.  S manželkou Věrou měl syna Antonína a dceru Ivanu. Byl čtyřnásobným dědečkem.  Zemřel 29. června 2015 po dlouhé nemoci.

Klubová a reprezentační kariéra.

Krátce po válce se stal hráčem dorosteneckého mužstva Mostu, kam se rodina po válce přestěhovala. V sedmnácti už hrál za A-mužstvo. V roce 1949, v osmnácti letech, podepsal přestup do ligových Teplic, za které hrál od začátku sezóny 1950 dva roky. Když nastoupil vojenskou základní službu, přešel do nově se tvořícího klubu ATK Praha, který později působil pod názvy ÚDA a Dukla Praha. V armádním mužstvu zůstal patnáct let. Po celou dobu hrál na místě levého záložníka. Stal se tvůrcem hry a spolu s týmem získal sedm ligových titulů.  Reprezentační dres Československa oblékl poprvé v roce 1954 a za národní mužstvo odehrál celkem 63 zápasů, ve kterých vstřelil 10 branek. Měl velký podíl na třetím místě našich fotbalistů na mistrovství Evropy 1960 ve Francii a především na stříbrném umístění na mistrovství světa 1962 v Chile. O půl roku později získal Zlatý míč, který se každoročně uděluje nejlepšímu fotbalistovi Evropy. V letech 1963–1965 hrál za vybraná mužstva světa a Evropy, v týmu Evropy mu byla svěřena funkce kapitána. Závěr hráčské kariéry strávil v letech 1968–1970 v Belgii. Na vrcholné úrovni se pohyboval do třiceti devíti let.  Z mnoha set utkání, která sehrál, mu v paměti nejvíce utkvěl zápasy Dukla Praha – FC Santos v roce 1959 v Mexiko City a Československo – Brazílie ve finále mistrovství světa 1962 v Santiago de Chile. V utkání v Mexiku vyhrála Dukla Praha nad tehdy patrně nejlepším světovým fotbalovým klubem z Brazílie 4:3. Vstřelil dva góly, byl nejlepším hráčem zápasu a podal lepší výkon než největší hvězda Santosu Pelé. Druhým vrcholem pro něj bylo finále mistrovství světa 1962, ve kterém vstřelil Brazilcům jediný a v dané chvíli vedoucí gól Československa, které však nakonec prohrálo 1:3.  V 63 reprezentačních zápasech (1954–1966) dal Masopust 10 gólů. Svou hráčskou kariéru prožil v týmech Teplic (54 zápasů v letech 1950–1951) a zejména v ATK, později přejmenovaný na Dukla Praha – (350 zápasů v období 1952–1968). V československé lize zaznamenal 386 zápasů a 79 gólů. V Poháru mistrů evropských zemí nastoupil ve 37 utkáních a dal 5 gólů a v Poháru vítězů pohárů nastoupil ve 4 utkáních a dal 1 gól. V březnu 2004 ho Pelé jmenoval jedním ze 125 nejlepších žijících fotbalistů světa.

Trenérská kariéra.

Po roce 1968 se stal hrajícím trenérem belgického týmu Crossing. V sezóně 1977/78 přivedl k titulu ligového mistra Zbrojovku Brno, v letech 1984–1988 byl trenérem reprezentace Československa. V letech 1988 až 1991 pak působil v Indonésii jako trenér tamějšího reprezentačního mužstva juniorů (hráčů do 21 let). Řadu let vykonával funkci předsedy Nadace fotbalových internacionálů.

Josef Masopust (9. února 1931 Střimice u Mostu – 29. června 2015 Praha) byl československý fotbalový hráč a trenér. V roce 1962 obdržel cenu "Zlatý míč" pro nejlepšího evropského fotbalistu. Českomoravský fotbalový svaz ho vyhlásil "Nejlepším českým fotbalistou posledních 50 let". V roce 2000 vyhrál anketu "Česká fotbalová osobnost století" a krátce poté jej odborníci zvolili za českého "Fotbalistu století". Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. Figuroval na seznamu UEFA Jubilee 52 Golden Players.

Josef Masopust (9 February 1931 – 29 June 2015) was a Czech football player and coach. He played as midfielder and was a key player for Czechoslovakia, helping them reach the 1962 FIFA World Cup Final. He was capped 63 times, scoring 10 goals for his country.


Biografie.

Mládí.

Carl Peters se narodil 27. září 1856 do rodiny Carla a Elisabeth Petersových. Studoval na gymnáziu v Lüneburgu a poté do roku 1876 na klášterní škole v Ilfeldu. Následně pokračoval ve studiu na vysokých školách v Göttingenu, Tübingenu a Berlíně, kde se věnoval především právu, filozofii, geografii a historii. Roku 1879 úspěšně odpromoval a o rok později se vydal do Anglie, kde žil u svého zámožného strýce. Během následujících čtyř let se zabýval britskými dějinami a prvky britské koloniální správy. Po svém návratu do Německa začal propagovat svoje představy koloniální politiky a podílel se na zrodu Společnosti pro německou kolonizaci ("Gesellschaft für Deutsche Kolonisation"), předchůdce Německé Východoafrické společnosti. V téže době úspěšně složil habilitaci na univerzitě v Lipsku.

Účast na německých kolonizačních projektech.

Na podzim roku 1884 přicestoval Peters na východoafrické pobřeží poblíž Zanzibaru, aby zde skrze jednání s arabskými a africkými vládci zajistil oblasti pro německou kolonizaci. Jeho cíl se mu podařilo splnit během zhruba šesti týdnů, načež německý císař Vilém I. smlouvy uzavřené s východoafrickými náčelníky následujícího roku potvrdil. Následně Německý kancléř Otto von Bismarck oficiálně prohlásil tato území za německý protektorát a Peters se stal předsedou nově vzniklé Německé Východoafrické společnosti.  V dalších letech se vrátil do východní Afriky, kde se mu podařilo vyjednat smlouvu o pronajmutí území se Zanzibarským sultanátem, na základě níž se plocha Německé východní afriky rozšířila na 900 000 km. Maskováním výpravy do Equatorie za snahu osvobodit svého krajana Emina Pašu se Peters pokoušel získat další území pod německou svrchovanost, v tomto svém podniku však pro nedostatek podpory ze strany berlínské vlády neuspěl. Především smlouva uzavřená s vládcem Ugandy byla anulována takzvanou Helgolandskou smlouvou z roku 1890, která stanovila sféry vlivu ve východní Africe.  Roku 1891 byl Carl Peters jmenován říšským komisařem pro Německou východní Afriku se sídlem v oblasti kolem hory Kilimandžáro. Pro kruté a nelidská zacházení byl však povolán roku 1895 zpět do Německa a posléze o dva roky později po disciplinárním řízení propuštěn ze státních služeb. Peters poté odcestoval do Anglie, kde založil "Průzkumnou společnost Dr. Carla Peterse" a několik dalších sdružení a organizací, v rámci nichž organizoval další expedice především do východoafrických německých a britských teritorií a do povodí řeky Zambezi.

Pozdější život.

Roku 1909 si Peters vzal za manželku Theu Herbersovou a díky znovuzískané pozici říšského komisaře mu bylo umožněno pobírat státní penzi. Na počátku první světové války se přestěhoval nazpět do Německa. Zemřel 10. září 1918 ve městě Bad Harzburg.

Carl Peters (27. září 1856 Neuhaus an der Elbe – 10. září 1918 Bad Harzburg) byl německý koloniální podnikatel a cestovatel. Působil především v oblasti východní Afriky a významně se zasadil o vznik zdejší německé kolonie. Od roku 1891 zde působil jako říšský komisař. Byl znám svým nelidským chováním vůči domorodcům, které také vedlo roku 1897 k jeho propuštění ze státních služeb. Za svůj život vydal několik titulů, v nichž mimo jiné popisoval své cesty východní Afrikou.

Carl Peters (27 September 1856 – 10 September 1918), was a German colonial ruler, explorer, politician and author and a major promoter of the establishment of the German colony of East Africa (part of the modern republic Tanzania). A proponent of Social Darwinism and the "Völkisch" philosophy, his attitude towards the indigenous population made him one of the most controversial colonizers even during his lifetime.


Služba.

"Bismarck".

Černobílý kocour původně patřil neznámému námořníkovi posádky bitevní lodi Bismarck. Byl na palubě, když loď 18. května 1941 vyplula na svou jedinou operaci "Cvičení na Rýnu" (krycí jméno pro německý pokus o průnik na Atlantik a narušení britských zásobovacích tras). Bismarck byl potopen 27. května a z jeho posádky čítající 2.200 mužů se zachránilo pouhých 115 námořníků. Několik hodin po potopení lodi byl kocour, plovoucí na kusu prkna, nalezen a vyloven britským torpédoborcem "HMS Cossack" (který kromě Sama nikoho jiného nezachránil). Nevědouc, jaké bylo jeho původní jméno, posádka "Cossacku" kocoura pojmenovala Sam.

"HMS Cossack".

Na palubě Cossacku strávil Sam několik měsíců v konvojové službě ve Středozemí a v severním Atlantiku. 24. října 1941 byl "Cossack" těžce poškozen torpédem z německé ponorky "U-563" na cestě z Gibraltaru do Británie. Posádku vzal na palubu torpédoborec "HMS Legion" a po počasím zmařeném pokusu dovléci torpédovanou loď zpět do Gibraltaru se "Cossack" 27. října potopil západně od základny. Výbuch torpéda stál život 159 námořníků, ale Sam opět přežil.

"HMS Ark Royal".

Poté byl kocour, již v té době přezdívaný Nepotopitelný Sam, "převelen" na palubu HMS "Ark Royal" (ironií osudu na palubu právě té lodi, která rozhodující měrou přispěla ke zničení "Bismarcku"). Ani tady se však v jeho roli maskota Samovi nedostalo klidu. Letadlová loď byla při návratu z Malty rovněž torpédována, a to ponorkou "U 81" 14. listopadu 1941. I tato loď se po průniku velkého množství vody do trupu potopila 30 mil od Gibraltaru při pokusu dovléci ji zpět na základnu. Díky tomu, že se potápěla velmi pomalu, se zachránili všichni členové posádky kromě jednoho. Sam byl nalezen motorovým člunem, jak se drží na kusu dřevěné desky, ""nezraněný, ale velmi rozhněvaný"". O trosečníky se postaraly torpédoborce HMS "Lightning" a HMS "Legion" (loď, která již předtím zachránila trosečníky z "Cossacku"). "Lightning" byl potopen v roce 1942 a "Legion" v roce 1943.

Odchod do výslužby.

Royal Navy nehodlala už dále riskovat a Sam našel nový domov v ubikaci guvernéra Gibraltaru. Odtud se později přestěhoval do námořnického domu v Belfastu, kde prožil konec války. Sam zemřel v roce 1955.  Pastelový portrét Sama (pojmenovaný "Oscar, Bismarckův kocour") od Georginy Shaw-Bakerové má v majetku Národní námořní muzeum v Greenwichi.

Nepotopitelný Sam († 1955), známý rovněž jako "Oscar" (občas psán "Oskar"), byl kocour, jenž byl maskotem celkem tří lodí, jedné patřící Kriegsmarine a dvou patřících Royal Navy, který přežil potopení všech tří.

Unsinkable Sam (also known as Oskar or Oscar) is the apocryphal nickname of a ship's cat who purportedly served during World War II with both the Kriegsmarine and the Royal Navy and survived the sinking of three ships.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v mužstvu ASK Baumgarten, odkud v žákovských kategoriích přestoupil do Rapidu Vídeň. V dresu Rapidu si v sezoně 1999/2000 odbyl premiéru A-týmu a postupem času se stal oporou. Zároveň vykonával pozici kapitána. Na jaře 2005 se s mužstvem radoval ze zisku ligového primátu. V lednu 2006 odešel na přestup do Red Bullu Salzburg. V létě 2007 zamířil na hostovat do zahraničí, konkrétně do řeckého Panathinaikosu FC. Před odchodem na hostování odehrál za Salzburg jedno střetnutí, díky němuž se částečně podílel na zisku mistrovského titulu. Po skončení dvouletého hostování se stal kmenovým hráčem Panathinaikosu. V červenci 2009 vedly jeho další kroky do německého celku 1. FSV Mainz 05, kde nejprve hostoval a poté do klubu přestoupil. Ivanschitzovou třetí zahraniční destinací se stalo působení ve Španělsku, v mužstvu Levante UD. Na začátku roku 2015 se rozhodl okusit kanadsko-americkou MLS, kde nastupoval za tým Seattle Sounders FC, se kterým se v sezoně 2016 radoval ze zisku ligového titulu.

FC Viktoria Plzeň.

V lednu 2017 přestoupil do české Viktorie Plzeň, kde podepsal smlouvu do léta 2018. Ve Viktorii se setkal s trenérem Romanem Pivarníkem, který jej znal ze společného působení v Rapidu Vídeň. Původně nosil v Plzni dres s číslem 27. Po smrti dlouholetého hráče Viktorie Františka Rajtorala, který měl na zádech toto číslo, byla dvacetsedmička na Rajtoralovu počest vyřazena a Ivanschitz dostal nové číslo 33.

Klubové statistiky.

Aktuální k 19. únoru 2017

Reprezentační kariéra.

Andreas Ivanschitz je bývalý mládežnický reprezentant. Nastupoval za všechny žákovské výběry od kategorie U16.  V A-mužstvu rakouské fotbalové reprezentace debutoval 26. 3. 2003 v přátelském utkání ve Štýrském Hradci proti Řecku (remíza 2:2). V roce 2008 se zúčastnil Mistrovství Evropy konaném v Rakousku a Švýcarsku. Celkem odehrál v letech 2003–2014 za rakouský národní tým 69 zápasů a nastřílel 12 branek.  Góly Andrease Ivanschitze v A-týmu rakouské reprezentace

Andreas Ivanschitz [andreas ivanšic] (* 15. říjen 1983, Eisenstadt) je bývalý rakouský fotbalový záložník a reprezentant, od ledna 2017 do června 2018 působící v klubu FC Viktoria Plzeň. Mimo Rakousko působil na klubové úrovni v Řecku, Německu, Španělsku a USA. V roce 2003 byl vyhlášen rakouským fotbalistou roku. Pochází z menšiny Burgenlandských Chorvatů ("Gradišćanski Hrvati"). Syn - Ijjla Ivanchitz

Andreas Ivanschitz (; born 15 October 1983) is an Austrian retired footballer who played as an attacking midfielder. During the career, Ivanschitz played for Rapid Wien, Red Bull Salzburg, 1.FSV Mainz 05, Levante, Seattle Sounders FC and Viktoria Plzen.


Život.

Narodila se v létě 1156 jako nejstarší dcera anglického krále Jindřicha II. a akvitánské vévodkyně Eleonory. Jméno získala na počest babičky Matyldy, Jindřichovy matky.  15. dubna 1165 při návštěvě kolínského arcibiskupa Rainalda z Dasselu v Rouenu došlo k dohodě o budoucím sňatku s rozvedeným pětatřicetiletým saským a bavorským vévodou Jindřichem Lvem. Na podzim 1167 ji matka vyprovodila i s výbavou do Doveru, odkud Matylda s doprovodem odplula do Německa. Svatba proběhla 1. února 1168 v mindenském dómu a oslavy se konaly na hradě v Brunšviku.  V době sňatku byl Jindřich Lev na výsluní moci, byl blízkým spojencem svého příbuzného císaře Fridricha Barbarossy, který měl také přímý podíl na sjednání jeho sňatku s Matyldou. Roku 1174 Jindřich Lev odmítl Fridricha vojensky podpořit při tažení do Itálie a císař tak prohrál v bitvě u Legnana. O pět let později se Jindřich Lev odmítl dostavit ke smírčímu soudu ve Wormsu a v lednu 1180 nad ním ve Würzburgu byla vynesena říšská klatba a říšské sněmy se usnesly o konfiskaci jeho dvou vévodství. V listopadu 1181 se v Erfurtu Jindřich Lev Fridrichovi podrobil, mohl si pak ponechat Brunšvik a Lüneburg, ale byl odsouzen odejít z říše.  V červenci 1182 se tak Matylda s celou rodinou vrátila k otcovu dvoru v Normandii. Jindřich se na podzim vydal na pouť do Compostely a Matylda pobývala v Argentanu, kde na ni skládal oslavné písně Bertrand z Bornu. Na jaře 1184 se manželé přesunuli do Anglie, kde se narodil nejmladší syn Vilém a díky zprostředkování Jindřicha II. se mohla rodina na jaře 1185 vrátit do Brunšviku. Roku 1188 stále nedůvěřivý Fridrich Barbarossa vytáhl na křížovou výpravu a přiměl Jindřicha Lva, který účast kvůli vysokému věku odmítl, aby opět opustil území říše a odešel do Anglie. Matylda zůstala v Brunšviku a tam také v létě 1189 zemřela. Byla pohřbena v místní katedrále sv. Blažeje, kde se v hlavní lodi dochoval její a Jindřichův vápencový náhrobek.

Matylda Anglická řečená Maud (francouzsky "Mathilde d'Angleterre", německy "Mathilde von England", 1156 – 28. června/13. července 1189, Brunšvik) byla bavorská a saská vévodkyně z dynastie Plantagenetů. Je považována za pramáti všech pozdějších Welfů a múzu trubadúra Bertana z Bornu, jenž jí věnoval dvě písně o lásce a přirovnal ji k Heleně Trojské.

Matilda of England (, also called Maud; 6 January 1156 – 28 June 1189) was the eldest daughter of King Henry II of England and Eleanor of Aquitaine. Through her marriage with the Welf duke Henry the Lion, she was Duchess consort of Saxony and Bavaria from 1168 until her husband's deposition in 1180. She was named after her grandmother Matilda of England.


Historie.

Norský lundehund byl vyšlechtěn na ostrovech Værøy a Røst v severním Norsku. Jedná se o nejstarší norské psí plemeno. Byl speciálně vyšlechtěn a chován k lovu papuchalků. Jeho šestý prst mu napomáhal při lovu udržovat rovnováhu a schopnost pohybovat se na útesech, zatímco díky složitelnému uchu se psovi do zvukovodů nedostala voda. Tyto schopnosti potřeboval proto, aby mohl vybíral papuchalky z hnízd, nacházejících se hluboko v útesech. Po mnoho let byl v Norsku držen v izolaci od ostatních psů, proto se zachoval téměř původní vzhled plemene. Jeho předci dodnes nejsou známí.  První popsal toto plemeno v roce 1591 kynolog Schonebol. Mnohem známější je ale popis jejich způsobu práce od Francesca Negriho z roku 1665. V období druhé světové války plemeno značně upadlo a téměř vymřelo, na jeho záchraně se později úspěšně podíleli chovatelé Monrad Mikalsen a Eleonor Christie. Především díky nim se podařilo jej zachovat, ačkoliv k původnímu využití se lundehund přestal využívat. Jako plemeno byl uznán roku 1943.

Vznik jména.

Jméno plemene lundehund vzniklo ze slov „lunde“, což je zjednodušené norské označení pro papuchalka, a ze slova „hund“, což znamená pes. V Česku se těmto psům říká i norští ptačí psi nebo norští papuchalčí psi.

Chov v Česku.

První jedinec tohoto plemene v České republice byla fena Medina Beauty Vearoya, kterou dovezla z USA Renata Kosinová. Medina byla nejúspěšnější fena norského lundehunda v Česku a první zahraniční krytí proběhlo roku 2006. Narodily se dvě feny, přičemž jedna zůstala v Česku, a dva psi (samci), kteří ale odcestovali do zahraničí. Renata Kosinová si postupem času přivezla i dalšího zástupce plemene, psa z chovné stanice Avoin. Oficiální zkratka pro toto plemeno používaná v Česku je NL a nachází se zde několik chovatelských stanic.

Vzhled.

Norský lundehund je postavou typický špic: je malý, obdélníkového formátu, pružný a lehce stavěný. Jeho srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, na dotek hrubá a s podsadou. Nevyskytuje se v jednolitém zbarvení, je to vždy buď červená nebo sobolí v kombinaci s bílou. Hmotnost se pohybuje mezi 5 - 9 kg a výška v kohoutku okolo 35 - 38 cm..  Hlava je středně široká, klínovitého tvaru s harmonickými proporcemi, dobře nasazená na krku. Stop je patrný. Uši trojúhelníkové, středně velké a vztyčené, pokud se pes cítí v ohrožení nebo ve stresu, nosí je stažené dozadu. Oči jsou mírně šikmé, dobře zasazené. Duhovka je většinou žlutavě hnědá. Zuby mohou krom nůžkového skusu mít i klešťový, povolený je i mírný předkus. Krk je suchý, střední délky, bez laloku, dobře osvalený. Srst na něm u samců vytváří límec. Hřbetní linie je rovná a hřbet silný, spíše široký, směrem k ocasu se nezužuje. Ocas je středně vysoko nasazený, střední délky. Nesen buďto stočený do kroužku nad hřbetem nebo svěšený. Bez praporu. Nohy jsou dlouhé, dobře osvalené a štíhlé, tlapky oválné.

Anatomické zvláštnosti.

Toto psí plemeno je zvláštní svojí anatomií, čímž vyniká vůči ostatním psům. Nejdůležitější zvláštností je šest prstů, jak na hrudních tak na pánevních končetinách, což nemá žádné jiné psí plemeno. Šest prstů se tomuto psu hodilo hlavně při lezení na útesech, kdy musel udržet rovnováhu i na vratkých místech.  Další zvláštností jsou jeho uši; chrupavka ušního boltce má schopnost se stáhnout, to má za výsledek to, že ucho je zvláštně složené a stažené, umí tak i uzavřít zvukovody. Používali to v případě, že se dostali do papuchalčího hnízda a museli se plazit na boku, tak uzavřeli uši, aby jim do nich nenateklo bláto a voda.  Tito psi mají volnějši vazy v ramenním kloubu, což jim umožňuje rozpažit přední končetiny. Také mají abnormálně pružný krk.

Povaha.

Povahově je norský lundehund milý a veselý, také přizpůsobivý. Je mírný, snadno ovladatelný, klidný ale zároveň i ostražitý. Také aktivní, energický a bystrý. Rychle se učí nové povely a je velice chápavý. Je hodně fixovaný na člověka a je nerad sám. S dětmi vychází dobře a leckteré jejich hrátky přetrpí. Jiné psy a zvířata v domácnosti toleruje, venku je k ostatním psům kamarádský až zvědavý. Lundehund byl odjakživa zvyklý lovit hnízdící ptáky a dodnes mu toto chování zůstalo. Poměrně dost štěká, je-li k tomu důvod, je to dobrý hlídač, který vetřelce oznámí ale neublíží mu.

Nároky.

Není vhodný pro celoroční pobyt venku.  Má rád pohyb ale nevyžaduje několikahodinové cvičení denně. Hodí se pro veškeré typy pohybu, od dlouhých túr po psí sporty. Je vhodný třeba pro agility nebo dogdancing, pouze však na rekreační úrovni.  Srst je nenáročná a protože je s podsadou, líná 2x ročně, v tuto dobu je nutné ji vyčesávat častěji. Mimo ni ale stačí vyčesat jednou za týden. Mytí šamponem srsti nevadí, ale má samočistící schopnost, proto to není nutné.  Lehce se cvičí, ale vyžaduje spíše vlídné zacházení a z výcvikového hlediska si norského lundehunda může pořídit i začátečník. V mládí je nutná dostatečná socializace, aby si pes zvykl žít ve svém prostředí.

Norský lundehund, též norský ptačí pes (anglicky: "Norwegian Lundehund"), je vzácné norské psí plemeno. Je uznáno Mezinárodní kynologickou federací (FCI), která jej řadí do skupiny špiců a primitivních plemen.

The Norwegian Lundehund ("Norsk lundehund") is a small dog breed of the Spitz type that originates from Norway. Its name is a compound noun composed of the elements "lunde", meaning puffin (Norwegian "lunde", "puffin", or "lundefugl", "puffin-bird"), and "hund", meaning dog. The breed was originally developed for the hunting of puffins and their eggs on inaccessible nesting places on cliffs and in caves.


Stavba.

Základní kostra se zpravidla skládá ze tří (ale např. v Japonsku či Spojeném království je zvykem stavět pouze ze dvou) uválených či uhnětených koulí, z nichž spodní – největší – představuje nohy, prostřední trup a vrchní – nejmenší – pak hlavu. Někdy bývají spodní dvě koule ještě dodatečně oblepovány dalším sněhem, aby byl vytvořen dojem jednolitého těla. Sněhulák může mít i ruce, vytvořené z menších sněhových koulí, resp. válců – ty se přilepují po stranách v horní třetině střední koule. Někdy se pro vyztužení spoje používají klacky nebo násada protažená skrz celé tělo. Taktéž se někdy přilepují uši nebo rohy.  Druhým možným postupem stavby sněhuláka je jeho postupné modelování z hromady sněhu, podobně jako sochař postupně opracovává materiál. Tohoto postupu se většinou využívá při stavbách sněhuláků větších rozměrů, nebo když je již daná hromada k dispozici (např. odfrézovaný sníh) a není proto nutné válet koule.

Dekorace.

Vlastní holou stavbu je posléze možné dekorovat různými doplňky, mezi základní patří: Podle dostupnosti materiálu patří mezi další výbavu ještě:  V posledních letech se rozmohlo i netradiční dekorování láhví v ruce, cigaretou v ústech, či dotváření základní stavby intimními doplňky (prsy, penis).

Historie.

Stavění sněhuláků patří mezi poměrně staré tradice, nicméně kdy přesně lidé začali stavět skulptury ze sněhu, je však zcela neznámo. První písemné zmínky o sněhulácích lze nalézt už v 16. století, a to přímo u Shakespeara.  Sněhulák byl zpopularizován v průběhu 18. století. V roce 1770 se v jedné knížce pro děti vydané v Lipsku poprvé objevuje jeho název (""). Pravděpodobně nejstarší vyobrazení sněhuláka je na mědirytině Daniela Chodowieckého, kde je znázorněn jako personifikace zimy a třeskutého mrazu, maje přitom hrozivý výraz ve tváři a koště v ruce.  V 19. století se pozvolna začal měnit přístup lidí k zimě, která již neznamenala jen čas strádání, a sněhulák se tak ve vyobrazeních tohoto ročního období objevuje výrazně častěji. V této době také získal vizáž „normálního člověka“, svůj charakteristický tvar a přívětivý výraz. Stal se oblíbenou dětskou zábavou a motivem ilustrací pro děti.  Zdá se, že obraz přátelského symbolu zimy ovlivnila koncem 19. století i rostoucí popularita vánočních pohlednic a novoročenek, na nichž byl často umístěn. Po roce 1900 se začal objevovat také jako figurka na vánočním stromečku a později začal být také využíván k reklamním a propagačním účelům.  Dnes se sněhulák zcela běžně vyskytuje ve všemožných oblastech kultury a komerce.

V kultuře.

Sněhulák, či jiné postavy z něj odvozené, se vyskytuje v různých oblastech kultury:  Ve filmu:  V hudbě:  V literatuře:  Ve výtvarném umění:  V užitém umění:

Zajímavosti.

Největší sněhulák v Česku byl postaven ve dnech 2. – 5. března 2005 v Dlouhé Třebové. Měřil na výšku 8,52 m (s kloboukem pak 9,85 m), měl 1,8 m dlouhý nos a 16 m dlouhou šálu. Na jeho stavbě se podílelo 30 lidí za pomoci lehké a těžké mechanizace (bagr, autojeřáb), lešení, bednění a nástrojů jako sekera či motyka. Tento sněhulák pokořil jinou rekordní stavbu, která vznikla krátce předtím: 1. – 3. února 2005 vybudovali odsouzení z protidrogové zóny ve věznici Kynšperk nad Ohří. Byl vysoký 4 m s rozpětím rukou 4,4 m.  Pravděpodobně největší sněhulák na světě – "" (pojmenovaný na počest tehdejšího guvernéra státu Maine Anguse Kinga) – byl postaven v únoru 1999 z téměř 5700 m sněhu v americkém Bethelu (Maine), měřil přes 34,5 m, vážil přes 4000 tun a byl zapsán do Guinnessovy knihy světových rekordů.  Nový nejvyšší sněhulák světa - "Sněhulačka Olympia" - byla postavena v únoru 2008 obyvateli z amerického Bethelu (Maine), kteří tak překonali svůj dřívější rekord. Sněhulák měřil 37,21 m. Stavba trvala měsíc. Soustředné kruhy, které tvořily tělo, byly uplácané z 5890 tun sněhu, které zvedaly jeřáby až do výšky 35 metrů. Ruce tvořily dva devítimetrové smrky, řasy byly složeny ze šestnácti lyží, oči byly z obřích vánočních věnců, nos byl dlouhý 2,5 m a ústa tvořilo pět pneumatik.  V Litvě říkají sněhulákům „bytost bez mozku“. Tohoto faktu bylo využito v zimě 2005, kdy Litevci na znamení protestu proti tehdejší vládě postavili 141 sněhuláků (jeden pro každého poslance) poblíž parlamentu.  V ruštině se sněhulák řekne [Sněžnaja baba] – sněhová bába, ve francouzštině – sněhový dobrák, v japonštině (Yuki Daruma) — Daruma ze sněhu, v polštině pak, což je zároveň výraz pro „troubu“ (hloupou osobu).  Unicode má pro sněhuláka speciální znak ☃ (U+2603).  Začátkem roku 2015 se jistý saúdský islámský klerik vyslovil pro zákaz stavby sněhuláků a neváhal vyhlásit fatvu, jelikož prý sněhuláci podporují chtíč a nevhodné emoce.

Sněhulák je figura vytvořená ze sněhu, která obvykle zobrazuje stylizovanou lidskou postavu. Obvykle tvoří sněhuláka tři sněhové koule různé velikosti, které jsou poskládány na sebe. Největší sněhová koule je na zemi a tvoří nohy sněhuláka, nejmenší koule je na vrcholu a představuje hlavu. Obličej sněhuláka (ústa a oči) většinou tvoří tmavé kamínky nebo kousky uhlí, mrkev představuje nos. Někdy se připojují z boku dvě menší koule jako ruce. Na hlavu sněhuláka se pokládá starý hrnec jako klobouk, do stylizované ruky se vkládá pometlo nebo koště. Někdy se kolem krku sněhuláka uvazuje šála. Sněhulák může být velmi malý nebo může dosahovat velikosti i několika metrů. Závisí to na velikosti a počtu sněhových koulí.

A snowman is an anthropomorphic snow sculpture often built in regions with sufficient snowfall. In many places, typical snowmen consist of three large snowballs of different sizes with some additional accoutrements for facial and other features. Due to the sculptability of snow, there is also a wide variety of other styles. Common accessories include branches for arms and a rudimentary smiley face, with a carrot used for a nose. Clothing, such as a hat or scarf, may be included. Low cost and availability are the common issues, since snowmen are usually abandoned to the elements once completed.


Život.

Po úrazu v dětství silně kulhal. Po studiu matematiky a fyziky učil na pařížském gymnáziu a škole architektury, věnoval se ale hlavně fyzikálním zkoumáním. Roku 1857 byl vyslán do Peru, aby zjistil magnetický rovník, roku 1859 doprovázel přírodovědce A. Grandidiera na jeho cestě kolem světa, po půl roce se však musel ze zdravotních důvodů vrátit. 1863 prokázal, že Měsíc nemá atmosféru, a 1867, že atmosféra Marsu obsahuje vodní páru. Roku 1864 prokázal, že „telurické“ spektrální čáry ve slunečním spektru vznikají absorpčním působením vodní páry v zemské atmosféře. Zúčastnil se šesti výprav k pozorování zatmění Slunce a dvou výprav na pozorování přechodu Venuše. Roku 1868 našel způsob, jak pozorovat sluneční koronu i mimo zatmění a v jejím spektru našel čáry, které neodpovídaly žádnému ze známých prvků. Oznámil proto pravděpodobný objev nového prvku, což vzbudilo velké pobouření, současně však Janssenovo pozorování potvrdil britský astronom N. J. Lockeyer, který pro hypotetický prvek navrhl název helium (z řec. "helios", Slunce). Roku 1874 zkonstruoval „fotorevolver“, aby mohl fotografovat přechod Venuše přes sluneční kotouč. Roku 1875 byla z jeho podnětu založena observatoř v Meudonu u Paříže a stal se jejím prvním ředitelem. Zde se od následujícího roku provádělo systematické fotografování Slunce a album 6000 fotografií vyšlo roku 1904. Janssen se snažil zjistit, zda Slunce obsahuje kyslík, tomu však překáží absorpce v zemské atmosféře. Proto prováděl měření na Pic du Midi de Bigorre v Pyrenejích a od roku 1888 celkem třikrát vystoupil na Mont Blanc v Alpách, až se mu tam 1893 podařilo založit observatoř, kde sám ve svých 69 letech několik dní pozoroval. Je pohřben na hřbitově Pere Lachaise v Paříži.

Ocenění.

Roku 1872 byl zvolen členem Academia dei lintei v Římě a roku 1873 členem Francouzské akademie věd. Byl rytířem řádu Čestné legie a zahraničním členem Royal Society v Londýně. Francouzská astronomická společnost uděluje od roku 1897 Janssenovu cenu. Krátery na Měsíci a na Marsu nesou jeho jméno.

Pierre Jules César Janssen ["pjér žyl sézar žansen"] (22. února 1824 Paříž – 23. prosince 1907 Meudon), ve Francii obvykle Jules Janssen, byl francouzský fyzik a astronom, člen Francouzské akademie věd, průkopník spektroskopie a astrofyziky a spoluobjevitel prvku helium.

Pierre Jules César Janssen (22 February 1824 – 23 December 1907), also known as Jules Janssen, was a French astronomer who, along with English scientist Joseph Norman Lockyer, is credited with discovering the gaseous nature of the solar chromosphere, and with some justification the element helium.


Historie.

Není znám autor receptu, všeobecně se předpokládá, že recept vznikl postupem času. Je to druh jídla, který si obyvatelé Highlands připravovali na cesty mimo domov, obvykle z věcí, co byly po ruce. Protože většinou chovali stáda ovcí, je větší část pokrmu právě z nich. Jídlo je vařeno v ovčím žaludku pro jeho pevnost a snadný přenos, což byl v minulosti důležitý aspekt. K původu haggis existuje několik teorií a příběhů.

Servírování.

Během oslav je servírování haggis vrcholným číslem večera. Světla pohasnou a z předsálí se ozve zvuk skotských dud. Dveře se otevřou a dovnitř vchází skotský dudák ve slavnostním kroji, následován kuchařem, který na stříbrném podnosu nese „hlavního hrdinu večera“ – haggis. Za kuchařem vchází osoba, jíž připadla čest přednést báseň skotského národního básníka Roberta Burnse "Address to Haggis", při níž je haggis slavnostně naporcován. Tento průvod projde za zvuku dud celým sálem. Poté se zastaví v čele sálu (u menších společností v čele stolu). Za přednesu básně je haggis slavnostně naporcován, zalit a zapit sklenkou pravé skotské whisky. A stejně, jako byl přinesen, je haggis za zvuku skotských dud opět odnesen.

Příprava.

Nejdříve ingredience:  Žaludek necháme přes noc ve slané vodě. Játra, srdce a plíčky vložíme do hrnce s vodou, přivedeme k varu a necháme jeden a půl hodiny vařit na mírném ohni. Mezitím si opražíme ovesné vločky. Všechno promícháme se solí pepřem a lojem. Poté žaludek naplníme o trochu více než do poloviny (to aby směs měla dosti prostoru pro následné nabývání). Pečlivě zašijeme otvory a vložíme do velkého hrnce s horkou vodou. Vaříme cca 3 hodiny. Při vaření dávejte pozor, aby se Vám haggis nepřichytil ke stěnám hrnce, případně připálil.  Haggis se podává se šťouchanými brambory (ve Skotsku se tomu říká "chappit tatties") a vařeným šťouchaným tuřínem ("bashed neeps"). Uvedené množství je pro 6-8 osob. Ve Skotsku se takovému jídlu říká haggis, neeps and tatties.

Haggis v kultuře.

Angličané humorně popisují skotský haggis jako smyšleného živočicha takto:

Haggis je tradiční a zároveň národní skotské jídlo, jež jako součást slavnostního menu nesmí chybět u dvou nejvýznamnějších skotských svátků – "Burns' Supper" (25. ledna – oslava narození skotského národního básníka Roberta Burnse) a svátku svatého Ondřeje (30. listopadu) – patrona Skotska. Základem jsou ovčí vnitřnosti jako srdce, játra, nebo plíce, ke kterým se přidává ovčí lůj, cibule, koření, sůl, ovesné vločky a někdy mletá ječná krupice. Směs těchto, ale i dalších ingrediencí se vaří (dle originálního receptu) asi jednu hodinu v ovčím žaludku.

Haggis () is a savoury pudding containing sheep's pluck (heart, liver, and lungs), minced with onion, oatmeal, suet, spices, and salt, mixed with stock, and cooked while traditionally encased in the animal's stomach though now often in an artificial casing instead. According to the 2001 English edition of the "Larousse Gastronomique": "Although its description is not immediately appealing, haggis has an excellent nutty texture and delicious savoury flavour".


Geografie.

Město se rozkládá na levém břehu řeky Podkumok. Nejvyšším bodem je hora Beštau s vrcholem ve výšce 1401 m n. m. a v okolí se nachází více vrcholů: hora Mašuk (okolo 950 m n. m.), Goriačaja, Post, Piket, Kazačka a jiné.

Historie.

První písemná zmínka o sídle "Biš Dag" (Pět hor) pochází od Ibn Battúty z roku 1334. Rusko se oblasti zmocnilo v roce 1780 a zřídili zde "Konstantinogorskou pevnost". Rozvoj zdejšího lázeňství začal stejně jako u ostatních severokavkazských lázní na počátku 19. století. Současný název město nese od r. 1830. Roku 1863 bylo město připojeno na ruskou telegrafní síť a o 30 let později sem byla dovedena železnice. V roce 1915 bylo otevřeno městské divadlo.  Mezi srpnem 1942 a lednem 1943 bylo město obsazeno wehrmachtem. Dne 19. ledna 2010 se město stalo sídlem nově zřízeného Severokavkazského federálního okruhu, vyčleněného z Jižního federálního okruhu.

Lázně.

Město je vyhledávaným rekreačním střediskem, celé oblast je bohatá na minerální vody a Pjatigorsk je administrativním centrem širší aglomerace, která sdružuje města s rekreačním zaměřením (Kavkazské minerální vody). Z této skupiny se Pjatigorsk vyznačuje nejrůznorodějšími přírodními léčebnými zdroji minerálních vod, jejichž léčivé účinky byly známé dávno v minulosti. Nachází se zde více než 40 pramenů o různé teplotě a chemického složení. Z nedalekého Tambukanského jezera se těží bahno, které má léčivé účinky. Klima mírného kontinentálního podnebí je velmi příznivé zejména v létě a začátkem jara, kdy je Pjatigorsk vyhledávaný pro příznivé terapeutické účinky zdejšího vzduchu.

Významné osobnosti.

Mezi zdejší slavné rodáky patří sionista a židovský veterán rusko-japonské války Josef Trumpeldor a sovětský diplomat a orientalista Nikolaj Trofimovič Fedorenko. Ve městě naopak při souboji zemřel básník Michail Jurjevič Lermontov. Ve městě se narodil slovenský interpret Gleb.

Pjatigorsk (: Пятигорск, doslova „Pětihoří“) je město na jihu Ruské federace. Nachází se v jižní části Stavropolského kraje je sídlem Severokavkazského federálního okruhu. Žije zde téměř 150 tisíc obyvatel.

Pyatigorsk (; Circassian: Псыхуабэ, "Psıxwabæ") is a city in Stavropol Krai located on the Podkumok River, about from the town of Mineralnye Vody where there is an international airport and about from Kislovodsk. Since January 19, 2010, it has been the administrative center of the North Caucasian Federal District of Russia. Population:


Život a dílo.

Narodil se v Paříži (ale některé zdroje uvádějí Lyon). V roce 1848 pracoval jako karikaturista pro noviny "Le Charivari", ale v roce 1849 si založil vlastní časopisy "Revue comique" a "Petit journal pour rire". Váhal, zda má dát přednost medicíně, psaní nebo kresbě karikatur, až jednoho dne dostal od kamaráda fotografickou kameru. V roce 1853 udělal v Paříži své první fotografie, v roce 1858 jako první na světě udělal ve stejném městě letecké snímky z balónu. Byly to vůbec první fotografie ze vzduchu, Nadar si nechával radit od svého krajana Aimého Laussedata. Tuto událost zachytil na karikatuře kreslíř Honoré Daumier.  Během své fotografické kariéry vyfotografoval řadu nejslavnějších osobností své doby, jako byli například Franz Liszt, Charles Baudelaire, Hector Berlioz, Alexandre Dumas, Gioacchino Rossini, Jacques Offenbach, Georges Sand, Gérard de Nerval, Édouard Manet, Gustave Doré, Gustave Courbet a mnozí další. Vyhýbal se využívání rekvizit, aby vynikly portrétované osobnosti. Nikdy portrétované neretušoval, věřil totiž, že vrásky nebo kazy pleti hovoří o duševním rozpoložení daného člověka a zpětně vypovídají o prožitém. Věnoval se též erotické fotografii. Jeho konkurentem na poli portrétní fotografie byl autor levných a dostupných fotografických vizitek, Francouz André-Adolphe-Eugène Disdéri.  Nadar se také zapsal do dějin malířství. Přátelil se s mnoha pařížskými avantgardními malíři. V dubnu 1874 jim poskytl prostory pro podnik, pro který se později ujal název První impresionistická výstava. Zúčastnilo se jí 31 umělců, mj. Claude Monet, Edgar Degas, Camille Pissarro, Paul Cézanne, kteří vystavili 165 katalogových položek.  Pseudonym "Nadar" používal se svolením otce i jeho syn Paul Nadar. Postupem času se estetické portréty Nadara staly obětí konvencionalizmu a komercializace. Místo velkorozměrných snímků s nejmenšími detaily na mokrých kolódiových deskách se Nadar začal věnovat lukrativnějším "carte de visite". V roce 1871 zavřel fotografické studio na Boulevard des Capucines a přestěhoval se do ulice d’Anjou 51. Ateliér začal vést jeho syn Paul Nadar se svou matkou, avšak zaměřil se na zisková a populární témata a zůstal u banální roviny fotografie, kterou dotvářel pomocí dekorativního pozadí, hraných vymyšlených póz a bohatých rekvizit.  Nadar se do činnosti studia nezapojoval a ani neschvaloval změny, které v něm nastaly. Uprostřed 80. let se otec se synem usmířili, což vedlo ke společnému podniku s názvem "Entretien de M. Nadar avec M. Chevreul, le jour de son centenaire" ("Rozhovor pana Nadara s panem Chevreulem v den jeho stých narozenin"). Jednalo se o rozhovor s lékárníkem Michelem Eugenem Chevreulem, který Nadar řídil a Paul fotografoval. Soubor fotografií, který se objevil v časopise "L'Illustration" v roce 1886, je považován za průkopnickou práci v historii vývoje fotografické reportáže a první foto-rozhovor.  V roce 1886 převzal Paul Nadar vedení podniku. Po vzoru svého otce začal fotografovat z balónu, v roce 1890 se vydal na cestu z Evropy do Turkestánu ve stopách bývalé Hedvábné stezky a fotografoval navštívená místa. Používal nové zařízení Kodak a brzy se stal zástupcem této společnosti.  Paul Nadar se v roce 1895 stal oficiálně majitelem ateliéru svého otce a vedl jej až do své smrti v roce 1939. Během několika dalších let jej vedla jeho dcera Martha, ale nakonec byl uzavřen. Celé studiové vybavení, negativy i fotografie Nadara staršího i Paula Nadara prodala francouzské vládě druhá manželka Paula Nadara Anne.

Balónové létání.

V roce 1863 Nadar sestrojil na svou dobu obrovský balón "Le Géant", s nímž se pokusil cestovat podobně jako hrdinové Vernova románu "Pět neděl v balóně" (který vyšel v témže roce). Projekt ale skončil v roce 1874 neúspěchem. Ještě však během obléhání Paříže 1870-1871 zorganizoval balónovou přepravu, která v 66 balónech přepravila z obleženého města 11 tun zásilek (2,5 mil. dopisů).  Nadar posloužil Julesu Vernovi jako předloha pro postavu Michela Ardana (jméno je přesmyčkou jména Nadar) v románu "Ze Země na Měsíc".

Ocenění.

Ve Francii dostávají nejlepší fotožurnalisté cenu Prix Nadar, kterou uděluje společnost Gens d’Images.

Pseudonym.

Nadar jako pseudonym po nějaký čas používal i jeho bratr Adrian (Adrien Tournachon), a označoval jím své fotografie. Tento podpis způsobil zmatek a byl příčinou soudní pře mezi oběma bratry, která trvala od března 1856 do prosince 1857. Soud nakonec nakonec svolil používat pseudonym pouze Felixovi jako jedinému uživateli pseudonymu. Tento proces je jedním z prvních svého druhu, který se zabývá autorstvím fotografa. S laskavým svolením svého otce používal dále pseudonym Nadar jeho syn Paul.

Gaspard-Félix Tournachon, známější pod pseudonymem Nadar (6. dubna 1820, Paříž – 21. března 1910, Paříž), byl francouzský fotograf, průkopník portrétní a balónové fotografie, karikaturista, novinář, spisovatel a vzduchoplavec.

Gaspard-Félix Tournachon (6 April 1820 – 20 March 1910), known by the mononymous pseudonym Nadar, was a French photographer, caricaturist, journalist, novelist, balloonist, and proponent of heavier-than-air flight. In 1858 he became the first person to take aerial photographs.


Základní data.

Jednostupňová balistická raketa Thor byla první spolehlivější raketa středního doletu vyvinutá v USA. Byla vybavena motorem MB 3. Motor měl tah 700 kN, pohonnými látkami byl kapalný kyslík a RP-1 (kerosen). Postupně byla modernizována, výkon motoru se zvyšoval až na 912 kN (typ RS-27) a zvětšovaly se i nádrže KPH. Základní stupeň byl kombinován se stupni dalšími.

Varianty.

Thor Able.

Na první stupeň Thor byl připojen druhý stupeň Able s motorem AJ-10, převzatý z rakety Vanguard. Třetí stupeň byl převzat z rakety Scout. Thor Able byla schopná vynést na nízkou oběžnou dráhu Země těleso o hmotnosti 130 kg (někde je uváděno 120 kg), pro únikovou dráhu 45 kg. Startovala celkem šestnáctkrát a šestkrát selhala, tři selhání byly zapříčiněny třetím stupněm Altair. Sloužila jako nosný systém v programu Pioneer. Verze

Thor Ablestar.

K prvnímu stupni Thor byl použit zmodernizovaný druhý stupeň Thor Able. Raketa měla větší nádrže a její motor mohl být jednou restartován. Na oběžnou dráhu Země mohla vynést 230 kg.

Thor Agena.

K prvnímu stupni Thor byl připojen rekonstruovaný druhý stupeň Agena. Rekonstrukce spočívala ve zvýšení výkonu motoru až na 770 kN, změně pohonných látek, později byl první stupeň doplněn třemi pomocnými startovacími motory. Raketu využívaly zejména americké ozbrojené síly a CIA, pro vynášení špionážních družic programu CORONA. 29. září 1962 vynesla Thor Agena B první Kanadskou družici Alouette 1. Vyráběla se ve třech verzích: Thor-Agena-A, Thor-Agena-B a Thor-Agena-D. První start se konal 21. ledna 1959 a naposledy odstartovala 17. ledna 1968.

Thorad Agena.

První stupeň byla prodloužená verze rakety Thor, převzatá z programu Delta a druhý stupeň Agena-D byl používán již v programu Thor-Agena. Jako pomocné rakety se používaly tři rakety Castor. Mezi lety 1966 až 1972 se uskutečnilo celkem 43 startů, dvakrát došlo k selhání a jednou se nepodařilo dopravit satelit na správnou dráhu. Náklad většinou tvořily špionážní a navigační družice pro armádu, ke konci projektu bylo na orbitu dopraveno i několik vědeckých a meteorologických družic.

Delta.

Vznikla další modernizací stupně Able a používala se i v trojstupňové verzi. Byla schopná vynést na nízkou oběžnou dráhu Země 2 100 kg, na dráhu stacionární 475 kg. Měla celou řadu pomocných motorů.

Thor Burner.

Tato varianta se příliš často nepoužívala, k základnímu stupni Thor byl připojen druhý a třetí stupeň Burner, později Burner II (používaný i na raketách Delta a někdy označován jako Star-37), první verze Thor-Burner používala druhý stupeň Altair 3(později označovaný jako Burner I). Mezi lety 1965 - 1976 vykonala 24 letů, přičemž dvakrát selhala. Mohla vynést 150 kg (Thor-Burner) až 513 kg (Thor-Burner IIA) na nízkou oběžnou dráhu. Jejím hlavním posláním byla doprava vojenských meteorologických družic programu Defense Meteorological Satellite Program (DMSP).  Verze

Rakety Thor byly první balistické rakety v arzenálu USA, spadaly pod velení USAF. Jejich název je odvozen od severského boha hromu Thóra. Mezi lety 1959 - 1963 byly rozmístěny na základnách ve Velké Británii, jako rakety středního doletu a byly vybaveny termonukleárními hlavicemi. Později byly přestavěny na nosné rakety a posloužily jako základ pro další generaci nosných systémů - Rakety Delta. V současné době již řada raket Thor není v aktivní službě, její první stupeň je však stále využíván v raketách Delta II.

Thor was a US space launch vehicle derived from the PGM-17 Thor intermediate-range ballistic missile. The Thor rocket was the first member of the Delta rocket family of space launch vehicles. The last launch of a direct derivative of the Thor missile occurred in 2018 as the first stage of the final Delta II.


Život.

Fleck nejprve studoval na polském lyceu a následně jako student medicíny na univerzitě ve Lvově. Roku 1920 se stal asistentem specialisty na tyfus Rudolfa Weigla. Mezi lety 1923 a 1935 pracoval v oddělení vnitřní medicíny ve Všeobecné nemocnici ve Lvovu a jako ředitel bakteriologického. Od roku 1935 pracoval v Bakteriologickém institutu, který sám založil. Když byl roku 1939 Lvov obsazen sovětskou armádou, přešla lékařské část univerzity pod Ukrajinský lékařský institut. Po obsazení Lvova německou armádou ztratil Fleck místo a se svou ženou Ernestinou Waldmanovou a synem Ryszardem museli odejít do židovského ghetta, kde pracoval jako lékař a zároveň se nadále věnoval vědecké činnosti.  V ghettu dokázal izolovat z moči látky potřebné pro očkování proti tyfu. Jelikož byl již před válkou známý díky svým publikacím v zahraničí, neušel další pozornosti nacistů. Ti ho v prosinci 1942 společně s jeho rodinou uvěznili a nutili ho vyrábět sérum proti tyfu pro Němce. V lednu 1943 byl i s rodinou deportován do Osvětimi i tam se věnoval výzkumu vakcín proti tyfu, syfilidě a jiným nemocem. Od prosince 1943 až do osvobození 11. dubna 1945 byl nucen pracovat v laboratoři koncentračního tábora Buchenwald pro takzvaný Institut hygieny SS.  Fleck, jeho žena i syn válku přežili. V období 1945-1952 pracoval jako vedoucí mikrobiologického institutu fakulty medicíny na univerzitě Marie Sklodowské-Curie v Lublinu. Roku 1952 se i se svou ženou přestěhoval do Varšavy, kde se stal ředitelem oddělení mikrobiologie a imunologie na polském státním institutu. Roku 1954 byl zvolen do polské akademie věd.  Po infarktu a nálezu rakovinného bujení emigroval Fleck s manželkou za svým synem do Izraele. Tam vedl Fleck institut pro biologický výzkum v Nes Cijona. Zde 5. července 1961 na druhý infarkt zemřel.  Fleck zavedl pojem „kolektivní myšlení“. Lidé myslící nějakým způsobem podobně, patří do stejné myšlenkové skupiny. Poznání musí být chápáno jako funkce tří součástí: je to vztah mezi jedincem, nějakým záměrem a danou komunitou, která si je podobná myšlením a uvnitř které se jedinec pohybuje. To ovšem funguje pouze v tom určitém způsobu myšlení mající původ v dané komunitě.

Ludwik Fleck (11. července 1896, Lvov – 5. července 1961, Nes Cijona, Izrael) byl polský mikrobiolog, lékař a vědec. Svými myšlenkami výrazně ovlivnil Thomase S. Kuhna. Fleck je považován za předchůdce vědecko-filozofické polské školy.

Ludwik Fleck (11 July 1896 – 5 June 1961) was a Polish and Israeli physician and biologist who did important work in epidemic typhus in Lwów, Poland, with Rudolf Weigl and in the 1930s developed the concepts of the ""Denkstil"" ("thought style") and the ""Denkkollektiv"" ("thought collective").


Historie.

Oblast dnešního Balatonfüredu obývali lidé již v pravěku. Doloženo je i osídlení z dob Římské říše. Název "Füred" je poprvé zmíněn ve spisu majetku Tihanyského opatství z roku 1211.

Lázeňství.

Státní kardiologické sanatorium ("Szívkórház") je se 429 lůžky největším zařízením svého druhu v Maďarsku. Účinky místní léčivé vody jsou známé již od 17. století, město bylo oficiálně prohlášeno lázněmi roku 1772. Kossuthův pramen ("Kossuth Lajos forrás") a další prameny v okolí nemocnice obsahují volný a vázaný oxid uhličitý, železo, hořčík, draslík, hydrogenuhličitan, vápník, sodík, síru a další minerály. Voda z pramenů o teplotě 14-15 °C je odváděna do budovy lázní, kde se ohřívá na 32-34 °C a následně se používá k léčbě.

Promenáda.

Promenáda na břehu jezera nese jméno indického spisovatele, básníka a filozofa Rabíndranátha Thákura ("Tagore-sétány"), který se léčil v místních lázních a založil tradici sázení stromů do místního parku. Dodnes zde zasadilo strom mnoho laureátů Nobelovy ceny a významných osobností z Maďarska i ze světa (mezi mnoha jinými například indický duchovní vůdce Gándhí, maďarský fyzik György Marx, ruský kosmonaut Valerij Kubasov nebo bývalý maďarský prezident Árpád Göncz).V parku je také mnoho bust významných maďarských osobností, například Istvána Széchenyiho, Ference Deáka a mnoha dalších.Na břehu jezera jsou též sochy Jánose Pásztora "Převozník (Révész)" a "Rybář (Halász)".

Rekreace.

Balatonfüred poskytuje mnoho příležitostí k turistice a k rekreaci. Ve městě je přístav, placené pláže, kemp a několik hotelů a penzionů. V roce 1846 byl v Balatonfüredu spuštěn na vodu první parník "Kisfaludy", čímž byla zahájena lodní doprava na Balatonu.

Balatonfüred je maďarské město, středisko stejnojmenného okresu Veszprémské župy. Jedná se o významné lázeňské a rekreační středisko. S 13 138 obyvateli se jedná o největší sídlo severního břehu Balatonu, někdy je také nazýván jeho hlavním městem.

Balatonfüred () is a resort town in Veszprém county, in Hungary, with a population of 13,000, situated on the northern shore of Lake Balaton. It is considered to be the capital of the Northern lake shore and is a yachting destination. It is also a location for fishing, carp being the most common catch, although the introduction of eels and other non-indigenous species has caused ecological damage in recent years.


Hudební studium.

Ještě jako Marie Jedličková studovala na konzervatoři v Brně hru na housle, klavír, violoncello a harfu.  Brzy začala zpívat ve sboru Městského divadla v Brně. Zpěv studovala u S. Anspitzera. Posléze pokračovala ve studiu zpěvu v Praze.

Operní dráha.

V letech 1908–1910 působila Jeritza v Mnichově, kde jí byly přiděleny role pro operetní pěvkyni. Její nadání však vedlo jednoznačně k opernímu zpěvu. V roce 1910 debutovala v Městském divadle v Olomouci v roli Elsy v opeře Richarda Wagnera "Lohengrin". V roce 1911 byla angažována ve Vídni v Lidové opeře ("Volksoper Wien"). Poté zpívala titulní roli v premiérách obou verzí opery Richarda Strausse "Ariadna na Naxu" ("Ariadne auf Naxos"), a to v roce 1912 ve Stuttgartu i při uvedení druhé verze v roce 1916 ve Vídni.  V roce 1912 vystupovala Jeritza v Bad Gasteinu, kde ji uslyšel zpívat rakouský císař František Josef I. Panovník se zasadil za její okamžité angažmá v Dvorní opeře (dnešní Vídeňská státní opera). Na této prestižní scéně byla po dlouhá léta největší hvězdou ("primadonna assoluta"). V roce 1919 zpívala při světové premiéře roli Císařovny v další Straussově opeře "Žena beze stínu". Již v roce 1917 byla jmenována komorní pěvkyní a čestnou členkou souboru opery, ve které zpívala až do roku 1935. Po druhé světové válce přispěla finančně na znovuvýstavbu těžce poškozené operní budovy.  V letech 1921–1932 zpívala Maria Jeritza také v Metropolitní opeře v New Yorku. Debutovala zde 19. listopadu 1921 v roli Mariety v opeře "Mrtvé město" ("Die Tote Stadt") skladatele Ericha Wolfganga Korngola. Osobně se zde zasloužila o uvedení Janáčkovy opery "Její pastorkyňa". V „Met“ vystupovala po dobu svého angažmá ve 20 rolích ve 290 představeních. Pražské publikum ji mohlo v Národním divadle vidět a slyšet pouze na pohostinských vystoupeních. Žila střídavě v New Yorku a ve Vídni.  Maria Jeritza měla nádherný hlas, krásný zjev a vynikala též výrazným hereckým talentem. Publikum si úplně podmanila. Byla obdivována jako skvělá interpretka dramaticky vypjatých rolí. Zpívala na mnoha místech po celém světě, kromě v USA (New York) a Rakousku (Vídeň), také v Československu (Praha), Velké Británii (Londýn), Francii, Švédsku, Dánsku, Maďarsku, Rusku a dalších zemích.  Maria Jeritza pomohla šířit slávu českého operního zpěvu a díla Leoše Janáčka ve světě, stejně jako činila její kolegyně Ema Destinnová, která si vydobyla jedno z předních míst mezi sopranistkami světa. Pro Marii Jeritzu psali přední skladatelé a byla obdivována tisíci operních milovníků. Byla jednou z pěvkyň, kterým Giacomo Puccini svěřil roli Tosky ve své stejnojmenné opeře. V pozdějších letech se pokoušela o operní režii, účinkovala ve zvukových filmech a napsala svůj životopis pod názvem "Sunlight and Song" (Sluneční svit a píseň).

Osobní život.

Po krátkém dvouletém manželství s mužem jménem Wiener se provdala 13. března 1919 za velmi zámožného šlechtice Friedricha Leopolda Salvatora svobodného pána Poppera z Podhrágy (1886–1953), majitele banky a zámku. Po rozvodu se stal jejím třetím manželem dne 29. července 1935 americký podnikatel a filmový producent z Hollywoodu Winfield R. Sheehan (1883–1945). Po jeho smrti se v roce 1948 provdala za Irvinga Seeryho z New Jersey, kam se také toho roku přestěhovala.  Zemřela ve věku 94 let a je pochovaná na Hřbitově Svatého Kříže ("Holy Cross Cemetery") v North Arlingtonu (New Jersey, USA).

Maria Jeritza (vlastním jménem Marie Jedličková, 6. října 1887 Brno – 10. července 1982 Orange, New Jersey, Spojené státy americké) byla operní pěvkyně, dramatická sopranistka. Kvůli svému silnému hlasu si ve světě získala přízvisko "Moravian Thunderbolt" („moravské hromobití“).

Maria Jeritza (6 October 188710 July 1982) was a Czech soprano singer, long associated with the Vienna State Opera (1912–1935) and the Metropolitan Opera (1921–1932 and 1951). Her rapid rise to fame, beauty and personality earned her the nickname "The Moravian Thunderbolt".


Mládí a první světová válka.

Kurt Student se narodil 12. května roku 1890 ve vesnici Birkholz v pruské provincii Braniborsko. Ve svých jedenácti letech přestoupil ze základní školy na královskou pruskou vojenskou akademii v Postupimi. Po jejím dokončení na jaře roku 1910 byl k 3. březnu zařazen jako praporčík ("Fähnrich") k 1. praporu horských myslivců ‘Yorck von Wartenburg’ ("1. Jäger-Battalion ‘Yorck von Wartenburg’") v Ortelsburgu.  K počátku května téhož roku nastoupil na vojenskou školu v Gdaňsku, kde studoval až do počátku března následujícího roku. Po dokončení se vrátil zpět k 1. praporu horských myslivců ‘Yorck von Wartenburg’ a zde zůstal až do 1. srpna roku 1913. Následně se Student, již v hodnosti poručíka ("Leutnant"), přihlásil na pilotní výcvik na vojenské pilotní škole v Berlíně-Johannisthalu. Pilotní kurz dokončil ke konci ledna roku 1914 a následně začal sloužit u letecké vojenské základny v Poznani. Zde byl v červnu téhož roku zařazen jako pilot k místnímu 2. leteckému praporu ("Flieger-Bataillon 2").  V srpnu stejného roku ho však čekalo další přeložení a to tentokrát k 17. polnímu leteckému praporu ("Feld-Flieger-Bataillon 17") s nímž byl následně odvelen na východní frontu, kde se utkával na haličské frontě s carskými leteckými jednotkami. V únoru roku 1916 se mladý nadporučík Student vrátil na západní frontu, kde čelil francouzským a britským letadlům jako bojový pilot 19. bojového oddílu ("Kampfstaffel 19") od 4. bojové eskadry ("Kampfgeschwader 4"), která spadala pod nejvyšší armádní velení.  Na podzim roku 1916 byl přeřazen jako pilot k 9. bojové eskadře ("Jagdstaffel 9"), kde o necelý týden později převzal velení celé jednotky. Ve velení eskadry zůstal Student až do května následujícího roku, kdy byl zraněn ve vzdušném souboji nepřátelským letounem a až do července téhož roku se ze svých zranění léčil.  Funkce velitele bojové eskadry ho čekala i po návratu na frontu, avšak tentokrát byl zařazen k eskadře spadající přímo pod 3. armádu generálplukovníka Karla von Einema.  Ve velení byl vystřídán až ke konci února roku 1918, kdy byl zařazen k 3. leteckému záložnímu oddílu ("Fliegerersatz-Abteilung 3") ve městě Gotha. K počátku následujícího měsíce byl zkušený pilot Student jmenován velitelem této letecké jednotky.  Ke konci května téhož roku byl Student povýšen do hodnosti kapitána ("Hauptmann") a byl jmenován do funkce velitele oddělení pro experimenty a vědu u leteckého velení. V této funkci přečkal Student válku a zůstal zde až do konce září roku 1919.  Během své služby v první světové válce byl Student jednou raněn v boji a propracoval se až do hodnosti kapitána ("Hauptmann"). Krom řady vyznamenání jako je např. rytířský kříž královského pruského domácího řádu Hohenzollernů s meči nebo obou tříd pruského železného kříže se mohl pyšnit šesti potvrzenými vítězstvími ze vzdušných soubojů.  V meziválečném období pracoval Student v oblasti vojenského výzkumu a vývoje. Versaillská smlouva nezakazovala provoz kluzáků, proto se Student soustředil na tuto oblast. Byl rovněž několikrát přítomen leteckým cvičením Rudé Armády, podle historiků šlo o inspiraci pro jeho pozdější letecké operace. Po obnově luftwaffe se Student z armády a vrátil se zpět k letectvu, navíc ho Hermann Göring jmenoval vedoucím výcvikových středisek. V červenci 1938 pak byl jmenován velitelem vzdušných a výsadkových jednotek, v době, kdy začala II. světová válka, byl už velícím generálem 7. letecké divize a 1. německé výsadkové divize.

Druhá světová válka.

Studentova jednotka nebyla nasazena při invazi do Polska a ve svých prvních akcích se příliš nevyznamenala. V Holandsku po začátku bojů o Haag dne 10. května 1940 nedokázali obsadit tři letiště a Němci tu utrpěli obrovské ztráty. Student byl v následných bojích o Rotterdam zasažen do hlavy (i když se později jeho zranění vysvětlovalo různě) a málem upadl do zajetí – zachránit se ho podařilo až 14. května při nechvalně známém bombardování Rotterdamu.  Podílel se zejména na přípravě úspěšného úderu na belgickou pevnost Eben-Emael, za což byl vyznamenán Rytířským křížem železného kříže s dubovými ratolestmi za odvahu.  V lednu 1941 byl Student jmenován velícím generálem XI. oddílu Freikorps – šlo o nově zformovanou jednotku německých vzdušných sil. Byl pověřen velením operace Merkur, což byla vzdušná invaze na Krétu. Nakonec se podařilo ostrov dobýt, ovšem za cenu nesmírných ztrát, což vedlo Hitlera k zákazu jakýchkoli podobných akcí. Po kapitulaci Kréty 31. května 1941 zde Student zůstal jako dočasný velitel ostrova a na Göringův příkaz zahájil rozsáhlé represe proti místnímu obyvatelstvu (mezi nejhorší akce patřily masakry Kondomari a Randa Kandanos).  V roce 1943 byl Student požádán majorem Haraldem Morsem, aby naplánoval operaci Unternehmen Eiche k osvobození italského diktátora Benita Mussoliniho. Pod velením majora Otty Skorzenyho se povedlo prakticky bez jediného výstřelu Duceho osvobodit z horského hotelu Campo Imperatore. I za tuto akci dostal Student vyznamenání v podobě Železného kříže.  Další kroky Studenta směřovaly přes Itálii do Francie, kde se zúčastnil obrany pobřeží při invazi spojenců v Normandii (1944). Stanul v čele 1. armády parašutistů a pokoušel se zhatit britskou operaci Market Garden u Arnhemu. Už v roce 1945 se přemístil na východní frontu v oblasti Šlesvicko-Holštýnsko, kde měl převzít armádní skupinu Vistula, v dubnu 1945 byl ale zajat u Mecklenburgu britskými vojáky dřív, než se mohl chopit velení.

Válečné zločiny a poválečný život.

Kurt Student byl v roce 1947 obžalován v osmi bodech za týrání a vraždy vězněných vojáků, kterých se dopustily jeho jednotky na Krétě, stejně jako za zločiny proti civilnímu obyvatelstvu tamtéž (Kondomari, Alikianos, Kandanos). Vina mu byla prokázána ve třech z osmi žalob, ale na výši jeho trestu mělo dopad svědectví velitele 4. novozélandské brigády Lindsay Merritta Inglise. Student byl nakonec odsouzen k pěti letům vězení, ale už v roce 1948 mu byl ze zdravotních důvodů trest předčasně ukončen. Student žil dále v Německu, kde také v roce 1978 zemřel.

Kurt Arthur Benno Student (12. května 1890 – 1. července 1978) byl vysoce vyznamenaný německý bojový pilot z první světové války a pozdější generálplukovník ("Generaloberst") německé Luftwaffe za druhé světové války, kdy byl architektem a velitelem německých výsadkových vojsk. Mimo jiné byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi.

Kurt Arthur Benno Student (12 May 1890 – 1 July 1978) was a German general in the Luftwaffe during World War II. An early pioneer of airborne forces, Student was in overall command of developing a paratrooper force to be known as the "Fallschirmjäger", and as the most senior member of the "Fallschirmjäger", commanded it throughout the war. Student led the first major airborne attack in history, the Battle for The Hague in May 1940. He also commanded the "Fallschirmjägers" in its last major airborne operation, the invasion of Crete in May 1941. The operation was a success despite German losses, and led the Allies to hasten the training and development of their own airborne units.


Historie.

V minulosti byla oblast al-Hasa součástí historického území Bahrajn, který zahrnoval dále dnešní Bahrajn, Katar, Spojené arabské emiráty a části Ománu. V roce 1550 obsadila al-Hasu a sousední Qatif vojska osmanského sultána Sulejmana I. Byl zde ustanovan vilájet Lahsa. Od té doby až téměř do první světové války byla oblast součástí Osmanské říše. V druhé polovině 19. století střídavě o al-Hasu bojovali protiosmanští Saúdové a proosmanští Rašídové, nakonec se na začátku 20. století al-Hasa vrátila opět po alespoň symbolickou osmanskou vládu.  Do první světové války byl sousední sultanát Nadžd (pod vládou Saúdovců) vazalem Osmanské říše, ale roce 1914 získal na Osmanské říši nezávislost a v roce 1917 se přiklonil na stranu Britů. Ti sice podporovali hidžázkého krále Husajna al-Hášimího z rodu Hášimovců, ale i tak Ibn Saúdův stát v roce 1921 uznali. Ten již v roce 1913 dobyl al-Hasu a sousední Qatif a připojil je jako další državu k Nadždu. Když Ibn Saúd dále roce 1925 dobyl území Hidžázu, prohlásil se a nechal korunovat králem Hidžázu a nazýval se králem Hidžázu a Nadždu (porovnejte se Švédsko-norskou unií), čímž vznikla personální unie Hidžázu a Nadždu. Roku 1932 připojil Ibn Saud z rodu Saudovců ke svému království Hidžázu a Nadždu právě území Al-Hasa s Qatifem a vazalské knížectví Asír (kde ponechal u vlády místního knížete jako vazalského panovníka), čímž vzniklo dnešní království Saúdská Arábie.

Světové dědictví UNESCO.

Ve vnitrozemí regionu, přibližně 70 km od pobřeží Perského zálivu se nachází stejnojmenná oáza a město Al-Hasa. Oáza byla osídlena již v období neolitu a od té doby je nepřetržitě obydlena. V této kulturní krajině se dochovaly zde různé zahrady, zavlažovací kanály, studny, vodní rezervoáry a další vodohospodářské stavby stejně jako pevnosti, opevnění a mešity. Rozlehlé palmové háje čítají přibližně 2,5 milionu stromů palmy datlové. Od června 2018 jsou nejvýznamnější lokality zapsány na seznamu světového dědictví UNESCO.

al-Hasa (arabsky "الأحساء al-Aḥsāʾ", místně "al-Ḥasā"; turecky "Lahsa") je tradiční region na východě dnešní Saúdské Arábie, ležící při pobřeží Perského zálivu. Nachází se zde největší ropné pole na světě Ghawar. Centrem oblasti je město Dammám, mezi další města patří např. Ras Tanura a al-Hasa. Oblast al-Hasa je stejně jako Hidžáz spíše pobřežní oblastí na rozdíl od Nadždu, který se rozkládá ve vnitrozemí, kde je poušť a vysočina. Ze správního hlediska je al-Hasa součástí emirátu Východní provincie.

Al-Aḥsāʾ (, "al-ʾAhasā"), also known as al-Ḥasāʾ () or Hajar (), is a traditional oasis historical region in eastern Saudi Arabia whose name is used by the Al-Ahsa Governorate, which makes up much of that country's Eastern Province. The oasis is located about inland from the coast of the Persian Gulf.


Životopis.

McDormand se narodila v Gibson City v Illinois. Byla adoptovaná v roce a půl párem původem z Kanady: Noreen E. (rozené Nickelson), zdravotní sestry a recepční a Vernonen W. McDormandem, pastorem. Nemá žádné biologické sourozence. Její rodiče měli za její dětství v pěstounské péči kolem devíti dětí. Z toho si adoptovali děti tři, Frances byla poslední. Rodina se několikrát stěhovala, bydleli v několika malých městech v Illinois, v Georgii, v Kentucky a Tennessee. Nakonec se usídlili v Monessen v Pensylvánii, kde navštěvovala střední školu Monessen High School. V Západní Virginii navštěvovala Bethany College, kde získala v roce 1979 titul Bachelor of Arts. V roce 1982 získala titul magistr umění na Yaleově univerzitě. Na univerzitě byla spolubydlící s herečkou Holly Hunter.

Kariéra.

První zkušenost s herectvím přišla se hrou Dereka Walcotta "Trinidad and Tobago", projektem, který byl podporován nadací MacArthur Foundation. V roce 1984 se poprvé objevila před kamerou ve snímku "Zbytečná krutost",v prvním filmu bratrů Coenových. V roce 1987 si zahrála ve filmu s Holly Hunter a Nicolasem Cagem "Potíže s Arizonou." Roli Connie Chapman si zahrála v páté řadě policejního dramatu "Hill Street Blues". V roce 1988 si zahrála roli Stelly Kowalski ve hře "A Streetcar Named Desire". Za roli získala nominaci na ceny Tony.  Poté co se objevila v několika divadelních a televizních projektech, začala získávat úspěch a chválu od kritiků za její výkon v dramatických filmech. V roce 1988 byla nominovaná na Oscara za výkon ve vedlejší roli ve filmu "Hořící Mississippi." V roce 2000 byla nominovaná ve stejné kategorii za výkon ve filmu "Na pokraji slávy". Za roli ve filmu "Skvělí chlapi" (2000) získala ocenění Critics' Choice Awards, Florida Film Critics Circle Awards a Los Angeles Film Critics Association Awards. V roce 2006 získala další nominaci na Oscara za výkon ve filmu "Její případ". Ten samý rok vyhrála cenu Independent Spirit Awards za roli ve filmu "Zbožňuju prachy!".  V roce 2008 si zahrála ve filmech "Po přečtení spalte" a "Velký den slečny Pettigrewové". Zahrála si v akčním filmu "Transformers 3." Vrátila se do divadla s rolí ve hře "Good People" a za roli získala ocenění Tony v kategorii nejlepší herečka ve hře. Svůj hlas propůjčila do filmu "Madagaskar 3". V listopadu roku 2014 začala stanice HBO vysílat limitovaný seriál "Olive Kitteridgová", ve kterém si zahrála hlavní roli. Za roli Olive získala cenu Emmy a stala se tak dvanáctou herečkou v historii, která je držitelkou ceny Tony, ceny Emmy a Oscara. V roce 2017 si zahrála hlavní roli ve filmu "Tři billboardy kousek za Ebbingem". Za roli získala nominaci na Oscara a vyhrála cenu Zlatý glóbus a Screen Actors Guild Awards.

Osobní život.

V roce 1984 se provdala za filmaře Joela Coena a společně si v roce 1995 adoptovali syna Pedra McDormand Coena z Paraguaye. Společně žijí v New Yorku.

Frances Louise McDormand (* 23. června 1957 Chicago, Illinois) je americká herečka, držitelka Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve filmu "Fargo" z roku 1996, držitelka ocenění Tony za roli v divadelní hře "Good People" (2011) a držitelka ceny Emmy za roli v limitovaném seriálu stanice HBO "Olive Kitteridgeová" (2014). V roce 2018 získala Zlatý glóbus za roli ve filmu "Tři billboardy kousek za Ebbingem".

Frances Louise McDormand (born Cynthia Ann Smith, June 23, 1957) is an American actress. She is the recipient of numerous accolades, including two Academy Awards, two Emmy Awards (Primetime) and a Tony Award, making her one of the few performers to achieve the Triple Crown of Acting.


Místa spojovaná se Šangri-La.

Několik míst v buddhistickém Himálaji mezi severní Indií a Tibetem si nárokuje postavení inspirace pro vytvoření Hiltonovy legendy – důvod je zřejmý, snaha o přilákání co největšího počtu turistů. V čínské tradici se lze se Šangri-La setkat u básníka Tchao Čchiena v jeho sbírce "Příběh Údolí broskvového květu". Druhým místem, kde se mohla nacházet skrytá údolí Šangri-La, jsou tibetské hory Kunlun.  Velmi oblíbeným místem, které mohlo být inspirací pro vznik této legendy, je údolí Hunza v severním Pákistánu, blízko čínských hranic, které Hilton navštívil několik let před zveřejněním "Ztraceného obzoru". Jednalo se o izolované údolí plné zeleně, obklopené horami a uzavřené na západním konci Himálaje, což velmi blízce odpovídá popisu v Hiltonově knize. Díky této popularitě vzniklo v nedalekém údolí Skardu velké turistické středisko nazvané Šangri-La.  Od roku 1933 vzniklo mnoho moderních pseudolegend založených na Šangri-La díky knihám a filmům založeným na Hiltonově románu. Nacistické Německo bylo legendou Šangri-La velmi zaujato, protože doufalo v nalezení starobylé „nadřazené rasy“, příbuzné nebo podobné árijské rase. Vyslalo do Tibetu sedm různých expedic, z nichž nejslavnější v roce 1938 vedl Ernst Schäfer. Zážitky rakouských členů SS Heinricha Harrera a Petera Aufschnaitera jsou dobře známé díky knize "Sedm let v Tibetu" a stejnojmennému filmu.

V moderní době.

V roce 1942 prezident Spojených států Franklin Delano Roosevelt, zjevně pod vlivem Hiltonova románu, pojmenoval prezidentovo útočiště později známé jako Camp David "Shangri-La". Po Doolittlově náletu na Tokio prezident odpověděl na otázku odkud startovala letadla: "Shangri-La". V narážce na předchozí zmínky americké námořnictvo na konci války pojmenovalo letadlovou loď třídy Essex "Shangri-La".

In Search of Myths and Heroes.

O expedici jdoucí po stopách vzniku legendy Šangri-La vypráví dokumentární seriál Velké Británie „In Search of Myths and Heroes“ (Po stopách mýtů a hrdinů), 2005. Michael Wood se vydává na romantické a poutavé cesty do minulosti, aby prozkoumal čtyři nejslavnější mýty světa, kterými jsou: Šangri-La, zlaté rouno, královna ze Sáby a svatý grál. Putování ho zavede na nejodlehlejší a nejobdivuhodnější místa na zemi. Navštíví fantastickou krajinu západního Tibetu, hory v Gruzii a Kavkaz, jižní Irák, Etiopii, pobřeží Jemenu, Africký roh a řadu dalších oblastí. Během svého pátrání se Michael Wood ponoří do minulosti, aby oddělil skutečnost od fikce a odhalil historickou pravdu.  Pro odhalení pravdy o legendární osadě Šangri-La se Michael ve 2. části dokumentu vydává do Tibetu přes území západního Nepálu, ovládané komunistickou stranou. Po stovkách kilometrů po nezpevněných cestách nakonec přijíždí k pozoruhodným rozvalinám ztraceného města, které považuje za skutečnou inspiraci, jež podnítila vznik mýtu.

Šangri-La je smyšleným místem, které se objevuje v knize "Lost Horizon" (1933, v češtině "Ztracený obzor") od britského autora Jamese Hiltona. Šangri-La je v této knize popsáno jako tajemné údolí nacházející se na západním konci pohoří Kchun-lun-šan, které je vedeno klášterem lámů. Šangri-La se stalo synonymem pro ráj na zemi, ale jedná se také o mytickou himálajskou utopii, zemi žijící v neustálém míru a štěstí, izolovanou od okolního světa. Toto slovo také připomíná snění o exotickém Orientu, který je pro mnohé obyvatele tzv. Západního světa místem záhad a tajemství. Příběh o Šangri-La je také založen na mýtu o městě Šambala, který má své místo v tibetské buddhistické tradici.

Shangri-La is a fictional place described in the 1933 novel "Lost Horizon" by British author James Hilton. Hilton describes Shangri-La as a mystical, harmonious valley, gently guided from a lamasery, enclosed in the western end of the Kunlun Mountains. Shangri-La has become synonymous with any earthly paradise, particularly a mythical Himalayan utopia – a permanently happy land, isolated from the world. In the novel, the people who live at Shangri-La are almost immortal, living hundreds of years beyond the normal lifespan and only very slowly aging in appearance. The name also evokes the imagery of the exoticism of the Orient.


Kariéra.

Claude Lemieux se narodil v Quebecu, což je francouzsky mluvící část Kanady. Jeho o dva roky mladší bratr Jocelyn Lemieux hrál později také v NHL. Claude začínal v lize QAAA ("Quebec Amateur Athletic Association") v týmu Richelieu Riverains, kde se projevoval jeho talent. V sezóně 1982/1983 začal hrát juniorský hokej v lize QMJHL ("Quebec Major Junior Hockey League"), kde nastupoval za tým Trois-Rivieres Draveurs, kde zářil, proto ho už po této sezóně v jeho 17 letech draftoval do NHL tým Montreal Canadiens v 2. kole na celkově 26. místě draftu 1983.  V další sezóně 1983/1984 už nastoupil ve svých 18 letech za Montreal v NHL. Po 8 zápasech byl ale odeslán zpět do juniorské ligy QMJHL do týmu Verdun Juniors. Za tuto sezónu byl zvolen do 2. All-Star Týmu ligy QMJHL ("Ideální sestava sezóny v lize QMJHL"). V sezóně 1984/1985 si zahrál pouze v jednom zápase v NHL za Montreal, ale tato sezóna pro něj přesto byla úspěšná. Hrál za Kanadu na Juniorském mistrovství světa ve Finsku a vyhrál s reprezentací zlatou medaili a ještě k tomu se mu dařilo i v juniorské lize, kde v 52 zápasech nastřílel 58 gólů a připsal si 124 kanadských bodů a byl nominován do 1. All-Star výběru ligy QMJHL. V sezóně 1985/1986 hrál většinu základní části v týmu Sherbrooke Canadiens hrajícím v lize AHL ("American Hockey League"). V NHL hrál jen v 10 zápasech základní části, ale vynahradil si to v Playoff, ve kterém dal ve 20 zápasech 10 gólů a vyhrál už ve svých 19 letech svůj první Stanley Cup o kterém sní většina hokejistů. V sezóně 1986/1987 hrál poprvé celou sezónu v NHL a v 76 zápasech si připsal 53 kanadských bodů, což je na nováčka slušné. V té sezóně byl vybrán do týmu největších hvězd ligy NHL ("All-Star Týmu"), který reprezentoval ligu proti Sovětské reprezentaci v sérii zápasů nazvané Rendez-Vous 87', kde odehrál 2 zápasy, aniž si připsal bod. Po sezóně v létě 1987 byl nominován do Kanadské reprezentace pro Kanadský pohár. Poté co Kanada porazila Československo v semifinále 5:3 a Sovětský svaz ve finále 2:1 na zápasy, tak Claude vyhrál s reprezentací zlatou medaili. V sezóně 1987/1988 si připsal 61 kanadských bodů v 78 zápasech. Začínal být nechvalně proslulý svou zákeřností, díky níž ho začínali ostatní hokejisté nenávidět. Mediálně byl zase známý svou prostořekostí. V sezóně 1988/1989 se s Montrealem dostal až do finále bojů o Stanley Cup, ale tam narazili na Calgary Flames. Polovinu sezóny 1989/1990 vynechal kvůli zranění břišních svalů.  Po té sezóně byl 4. září 1990 vyměněn z Montrealu Canadiens do New Jersey Devils za Sylvaina Turgeona. Ve své první sezóně v New Jersey (1990/1991) sice neuchvátil, ale v dalších sezonách si v tomto týmu vedl velmi dobře. Sezóna 1992/1993 byla jeho nejvydařenější v prozatímní kariéře, co se individuálních statistik týče, když si v 77 zápasech připsal 81 kanadských bodů za 30 gólů a 51 asistencí. Naopak o rok později v sezóně 1993/1994 dokázal nasbírat ve srovnatelném počtu zápasů téměř o polovinu bodů méně. V sezóně 1994/1995, která byla kvůli stávce hráčů NHL zkrácena na 48 zápasů základní části, vyhrál s New Jersey Devils svůj druhý Stanley Cup a svým výkonem v Playoff si vysloužil cenu Conn Smythe Trophy pro nejlepšího hráče Playoff.  Začal se z něho stávat specialista na vypjaté a důležité zápasy, kdy dokázal rozhodovat zápasy důležitými góly a vyprovokovat soupeře k faulům. Právě pro tyto jeho vlastnosti po něm toužil ambiciózní tým Colorado Avalanche, který ho získal 3. října 1995 komplikovanou výměnou, kdy Claude nejdříve zamířil z New Jersey do New York Islanders za Stevena Thomase a o pár hodin později už jeho práva putovala do Colorada za Wendela Clarka. Hned v první sezóně v Coloradu (1995/1996) vyhrál svůj už třetí Stanley Cup a stal se teprve čtvrtým hráčem v historii NHL, který získal Stanley Cup se třemi různými týmy. Po sezóně byl nominován do reprezentačního týmu Kanady pro Světový pohár v ledním hokeji 1996, na kterém získal se spoluhráči po prohraném finále 1:2 na zápasy s USA stříbrné medaile. V sezóně 1996/1997 promarodil půlku sezóny. V sezónách 1997/1998 a 1998/1999 dokázal překročit hranici 50 kanadských bodů.  V sezóně 1999/2000 se dočkal návratu do týmu New Jersey Devils, když byl 3. listopadu 1999 společně s 1. kolem draftu 2000 (David Hale) a 2. kolem draftu 2000 (Matt DeMarchi) vyměněn, za Briana Rolstona společně s 1. kolem draftu 2000 ("Tento výběr v draftu byl později vyměněn z Colorada do týmu Boston Bruins") (Martin Samuelsson). Tato výměna byla pro Claudea velice šťastná, protože v této sezóně s New Jersey vyhrál svůj čtvrtý Stanley Cup. On byl pro tým z New Jersey posila určená právě pro playoff této sezóny, protože mu po této sezóně vypršela smlouva a v létě si jako volný hráč mohl vybírat, kde bude hrát dál.  Smlouvu ale podepsal až 5. prosince 2000 a to s Phoenixem Coyotes. V sezóně 2000/2001 už tedy stihl dohrát pouze 46 zápasů. V sezóně 2001/2002 mu sice bylo už 36 let, ale i přesto si dokázal připsat na konto 41 kanadských bodů.  V sezóně 2002/2003 byl 16. ledna 2003 vyměněn z Phoenixu do Dallasu Stars za Scotta Pellerina a 4. kolo draftu 2004 (Kevin Porter). V Dallasu už pouze dohrál sezónu a po sezóně se stal volným hráčem. Nebyl o něho zájem a tak podepsal smlouvu v Evropě se švýcarským klubem EV Zug hrajícího nejvyšší švýcarskou soutěž NL A. Ve Švýcarsku ovšem sehrál pouhých 7 zápasů a poté ukončil svou hráčskou kariéru. Po skončení kariéry si otevřel ve Phoenixu svojí hokejovou školu.  Claude Lemieux přišel během sezóny 2008/2009 s překvapivou informací, že se chce jako hráč vrátit do vrcholového hokeje a to dokonce do NHL. To se také díky jeho přátelství s manažerem týmu San Jose Sharks Dougem Wilsonem stalo skutečností. San Jose ho nejprve poslalo hrát Asijskou hokejovou ligu za spřátelený čínský tým China Sharks a poté do nižší americké ligy za svůj farmářský tým Worcester Sharks a po těchto testech dostal šanci hrát po šesti letech zase NHL. Za Sharks odehrál 18 zápasů a zaznamenal jednu asistenci. V playoff sehrál jediný zápas a se San Jose vypadli překvapivě už v prvním kole s Anaheimem Ducks. Po této sezóně se rozhodl dne 12. července 2009 definitivně ukončit svou hráčskou kariéru.

Claude Percy Lemieux (* 16. července 1965, Buckingham, Québec, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník, který hrál naposled v týmu San Jose Sharks (NHL). Tento čtyřnásobný držitel Stanley Cupu se proslavil svojí zarputilostí a buldočím stylem hry, pro kterou ho většina jeho protihráčů nenáviděla, ale pro svůj tým byl vždy velmi cenný.

Claude Percy Lemieux (born July 16, 1965) is a Canadian retired professional ice hockey player. He last played for the San Jose Sharks before announcing his retirement on July 8, 2009. He is one of only 11 players in Stanley Cup history to win the Cup with three or more different teams. His 80 career playoff goals are the ninth-most in NHL history. Lemieux is also a former president of the ECHL's Phoenix RoadRunners. He is also the father of New York Rangers forward Brendan Lemieux.


Historie.

Zdejší kopec byl osídlen a záhy opevněn Keltibery, čili smíšenými kmeny Keltů a Iberů, patrně již v průběhu 5. století př. n. l.. Pod vlivem řeckých a fénických obchodníků se zde ve starověku razily mince. Rozvoji města, v němž byl založen přístav, velmi přispěl příchod řeckých kolonistů. Ti město pojmenovali Zakynthos a proto patrně pocházeli ze stejnojmenného ostrova.  Významnou roli hrálo Sagunto během konfliktu mezi starověkými mocnostmi, Římem a Kartágem, známým jako punské války. Město stálo na straně římské republiky, avšak v roce 219 př. n. l. se jej po osmiměsíčním obléhání zmocnilo kartaginské vojsko vedené slavným vojevůdcem Hannibalem Barkasem. Právě pád města se pro Řím stal záminkou k vypovězení války, která trvala až do roku 201 př. n. l. a přes počáteční Hannibalovy úspěchy skončila krutou porážkou Kartága.  Město obsadili Římané a přejmenovali jej na Saguntum. V prosperujícím městě, které se stalo municipiem, bylo vystavěno divadlo či amfiteátr a údajně zde bydlelo na 50 000 obyvatel. Pozvolným úpadkem Saguntum prošlo po pádu Západořímské říše, kdy čelilo invazi germánských kmenů.  V průběhu 8. století, kdy Pyrenejský poloostrov obsadili Arabové, se Sagunto, které bylo tehdy známé jako Morvedre či Morviedro, stalo součástí Córdobského chalífátu. Ve městě byly v maurském stylu vystavěny paláce, lázně a mešity, avšak jeho význam začal vedle nedaleké rychle rostoucí Valencie postupně upadat. Město v roce 1098 dobyl slavný kastilský rytíř El Cid, avšak krátce poté se jej znova zmocnili Mauři. Definitivně se Sagunto dostalo pod křesťanskou nadvládu v roce 1238, kdy jej dobyla vojska krále Jakuba I. Aragonského.  Během španělské války za nezávislost došlo v blízkosti města 25. října 1811 k bitvě, v níž byly španělské oddíly poraženy Francouzi, jež vedl maršál Louis Gabriel Suchet.  Díky rozvoji zdejšího strojírenského průmyslu se město v průběhu 19. století rozšířilo z území historického centra nacházejícího se pod zdejším kopcem až k nedalekému přístavu.

Sagunto (ve valencijštině Sagunt) je přístavní město nacházející se ve východním Španělsku. Sagunto, které přináleží do Valencijského společenství a provincie Valencia, se nachází 30 kilometrů na sever od hlavního města provincie i celého Valencijského společenství, Valencie. Ve městě žije přibližně 65 000 obyvatel.

Sagunto (; ) is a city in Eastern Spain, in the modern fertile "comarca" of Camp de Morvedre in the province of Valencia. It is located c. 30 km north of Valencia, close to the Costa del Azahar on the Mediterranean Sea.


Kariéra.

Během roku 1851 Berthelot nastoupil Collège de France jako asistent svého bývalého učitele Antoine Jérôme Balarda, a seznámil se s celoživotním přítelem Ernestem Renanem. O tři roky později si vydobyl uznání svojí doktorskou prací na téma "Sur les combinaisons de la glycérine avec les acides" (tj. Sloučeniny glycerolu a kyselin), která popisuje sérii obdivuhodných výzkumů navazujících a rozšiřujících klasické dílo Michel Eugène Chevreula. V roce 1859 byl jmenován profesorem organické chemie na "École Supérieure de Pharmacie". V roce 1863 se stal členem Académie Nationale de Médecine. O dva roky později přijal vedení katedry organické chemie, které byla vytvořena zvláště za jeho přispění právě na Collège de France. Byl zvolen zahraničním delegátem Královské švédské akademie věd v roce 1870. A o tři roky později vstoupil do Francouzské akademie věd, kde se stal doživotním tajemníkem v roce 1889 po Louisi Pasteurovi.  V roce 1876 byl jmenován všeobecným inspektorem vyššího vzdělání a ani po svém zvolení doživotním senátorem v roce 1881 se nepřestal aktivně zajímat o vzdělávací systém, ovlivněný i všeobecnou brannou povinností. Ve vládě úřadujícího premiéra Gobleta (1886–1887) působil jako ministr národního vzdělávání a ve vládě Bourgeoise (1895–1896) byl ministrem zahraničních věcí.

Objevy.

Základní koncepce, která prostupuje celou Berthelotovou prací v oblasti chemie, definovala závislost chemických jevů na působení fyzikálních sil, které je možné určit a měřit. Když Berthelot začínal svou vědeckou dráhu, panoval všeobecný názor, že syntézu organických látek nelze vysvětlit stejnými principy jako vznik anorganických látek a že je nutné uvažovat s projevy vitalismu.  Berthelot zaujal nekompromisní odpor vůči takovému názoru a syntetickou výrobou četných uhlovodíků, přírodních tuků, cukrů a dalších složek prokázal, že organické sloučeniny mohou být vytvořeny běžnými chemickými postupy a řídit se stejnými principy jako anorganické látky. Tím poukázal na tvůrčí charakter chemie, na jehož základě si umí sama realizovat abstraktní pojetí svých teorií a svého členění - na rozdíl od přírodních věd.

Publikace.

Svá zkoumání výroby organických sloučenin publikoval v četných článcích a knihách, např. "Chimie organique fondée sur la synthèse" (1860) a "Les Carbures d'hydrogène" (1901). Deklaroval, že chemické jevy se neřídí svými zvláštními zákony, ale lze je vysvětlovat v termínech obecných zákonů mechaniky, které platí v celém vesmíru. Své prohlášení podložil množstvím experimentů popsaných ve svých publikacích "Mécanique chimique" (1878) a "Thermochimie" (1897). Tento obor studia jej přirozeně směřoval ke zkoumání výbušnin, a po teoretické bázi jej dovedl až k závěrům publikovaným v práci "Sur la force de la poudre et des matières explosives" (1872). To i prakticky využil jako prezident Vědeckého výboru pro obranu během obléhání Paříže v letech 1870–1871 a později jako šéf Francouzského výboru pro výbušniny.  Berthelot prováděl experimenty za účel měření tlaku plynu při explozi vodíku ve speciální nádobě vybavené pístem a snažil se jimi rozlišit spalování směsi vodíku a kyslíku od skutečné exploze.  Během pozdějšího života bádal a psal knihy o rané historii chemie jako je "Les Origines de l'alchimie" (1885) a "Introduction à l'étude de la chimie des anciens et du moyen âge" (1889), Také přeložil mnoho starých řeckých, syrských a arabských pojednání o alchymii a chemii, včetně "Collection des anciens alchimistes grecs" (1887-1888) a "La Chimie au moyen âge" (1893). Napsal "Science et philosophie" (1886) a další četné příspěvky do "La Grande Encyclopédie", kterou pomáhal založit.

Soukromý život.

Narodil se v Paříži, v rodině lékaře. Po vystudování historie a filozofie rozhodl se stát se vědcem. Oženil se Sophií Niaudetovou (1837-1907), s níž měl šest dětí Marcel André (1862-1939), Marie-Hélène (1863-1895), Camille (1864-1928), Daniel (1865-1927), Philippe (1866-1934) a René (1872-1960).  Zemřel náhle 18. března 1907 krátce po smrti své ženy v Paříži a je pochován na pařížském Pantehonu.

Pierre Eugène Marcellin Berthelot (uváděn také Marcelin; 25. října 1827 Paříž – 18. března 1907) byl francouzský chemik a politik. Zformuloval tzv. Thomsen-Berthelotův princip v oblasti termochemie. Syntetizoval mnoho organických sloučenin z anorganických látek a vyvrátil teorii vitalismu. Je považován za jednoho z největších chemiků všech dob.

Pierre Eugène Marcellin Berthelot (; 1827–1907) was a French chemist and politician noted for the ThomsenBerthelot principle of thermochemistry. He synthesized many organic compounds from inorganic substances, providing a large amount of counter-evidence to the theory of Jöns Jakob Berzelius that organic compounds required organisms in their synthesis. Berthelot was convinced that chemical synthesis would revolutionize the food industry by the year 2000, and that synthesized foods would replace farms and pastures. "Why not", he asked, "if it proved cheaper and better to make the same materials than to grow them?"


Historie.

Historie somálské kočky spadá do poloviny 20. století. Vychází z plemene habešská kočka. Když se těmto kočkám narodila dlouhosrstá koťata, majitelé je dali vykastrovat a prodávali je jako mazlíčky. Habešské kočky se takto dostaly do Austrálie a do USA. V 60. letech 20. století byla v Kanadě vyšlechtěna první somálská kočka a byla ustavena první chovná linie. Ačkoli jméno kočky může mást, toto plemeno nemá nic společného se Somálskem ani s Afrikou. Jméno dostala podle příbuznosti a podobnosti s habešskou kočkou. V obličeji jsou zřetelné orientální rysy a majestátní výraz.

Popis.

Je středně velká, má pružné a svalnaté tělo a širokou hlavu. Oči jsou mandlového tvaru a mají zlatou nebo zelenou barvu bez ohledu na barvu srsti. Nad očima má pozůstatek kresby - krátkou svislou černou linku vedoucí od horního víčka k uchu. Její velké uši jsou daleko od sebe a směřují dozadu. Na špičkách uší má štětičky, podobně jako rys. Nohy má dlouhé, štíhlé a zakončené malými tlapkami s huňatou srstí. Má středně dlouhou hustou srst s mírně vyklenutým hřbetem. Ocas je dlouhý, hustý a u kořene se slabě zužuje.  Různé barevné varianty kočky somálské se jmenují v různých zemích jinak. Například divoce zbarvená somálka ve Velké Británii se v USA jmenuje rezavě červená. Neobvyklé pojmenování "sorrel", dříve známé jako červená, je dnes v Británii spolu s divoce zbarvenou somálkou nejběžnější. V Severní Americe je běžná také modrá, plavá, a chovatelé navíc vyšlechtili i stříbrnou a lilovou (levandulovou) odrůdu. Typický znak pro somálskou kočku je tzv. ticking, neboli přítomnost tří až dvanácti pruhů (většinou černých) na každém chlupu. Ticking se objevuje u koťat zhruba od 18 měsíců. Různé barevné varianty mají i odlišné barvy tlapek a spodní strany těla.  Somálská kočka má nespoutaný temperament, vyžaduje pozornost a při nedostatečné péči může trpět sociální depresí. Nejlépe se jí žije v domácnosti, kde si má každý den s kým hrát, a dobře se snáší s další kočkou, a dokonce i se psem. Vyznačuje se také vysokou inteligencí a hravostí. Potřebuje aktivní pohyb a dostatek míst k běhání, šplhání a prolézání. Kromě lidské pozornosti je dobré jí také pořídit různé kočičí hračky, kterými se může zabavit, když je o samotě.

Péče.

Ideální podmínky pro chov kočky somálské jsou dostatečný prostor - možnost chodit v létě ven a mít teplé přístřeší na zimu. Jejich hebká srst nevyžaduje speciální péči, i když se počítá mezi dlouhosrstá plemena, většinou se její srst nezacuchává a stačí ji pouze občas vykartáčovat. Pokud má dostatek možností na škrábání, není nutno jí zkracovat a upravovat drápy. Samozřejmostí je pravidelné čištění uší a kontrola srsti a prevence napadení klíšťaty a blechami. Normální velikost jednoho vrhu jsou tři až čtyři koťata. Cena za koupi somálské kočky se pohybuje v rozmezí 6 000 - 15 000 Kč. Výstavní a šlechtěné kočky však mohou stát mnohem víc. Celkové náklady na chov a péči jsou přibližně stejné jako u většiny běžných plemen.

Somálská kočka patří mezi dlouhosrstá plemena kočky domácí. Má pružné, svalnaté a elegantně tvarované tělo. Dospělý jedinec váží v průměru 3,5 - 5,5 kg. Kočka má různá zbarvení srsti - od sorrel (červené) přes divoké (rezavé) zbarvení po modrou, stříbrnou a lilu, které byly postupně vyšlechtěny. Je výborným společníkem a oddaným plemenem s přátelskou povahou.

The Somali cat is often described as a long-haired African cat; a product of a recessive gene in Abyssinian cats, though how the gene was introduced into the Abyssinian gene pool is unknown. It is believed that they originated from Somalia, long lost cousin of the Abyssinian cat; which has origins in Ethiopia.


Historie.

V 70. letech 20. století byl švýcarský hodinářský průmysl v hluboké krizi. Asijské firmy vsadily na tehdy moderní quartzovou technologii a společnosti jako SEIKO se svými analogovými a digitálními quartzovými hodinkami válcovaly světový trh s hodinkami. Za pouhých 10 let zbankrotovalo 1000 švýcarských hodinářů, hodnota vývozu hodinek klesla na polovinu a podíl švýcarských hodinek na světovém trhu klesl ze 43 % na 15 %.  A zatímco v Japonsku sjížděly z automatizovaných linek tisíce levných quartzových hodinek, byla ve švýcarském hodinářském segmentu situace úplně jiná. Zde stovky drobných hodinářů vyráběly hodinky většinou pod svou značkou a díly odebíraly od zhruba tisícovky dodavatelů.  Jedním z lidí, který si uvědomoval, že švýcarský hodinářský průmysl bude potřebovat radikální změnu, byl Ernst Thomke. Thomke přišel do ASUAG v roce 1978 a ihned začal se změnami. Snížil výrobní náklady, propustil 60 % zaměstnanců, zkonsolidoval výrobu strojků pod společnost ETA SA a urychlil přechod ETA na výrobu quartzových analogových hodinek.  Thomke si také uvědomoval, že se musí zjednodušit a sjednotit nejenom výroba strojků, ale celých hodinek, čímž vznikly ultratenké hodinky Delirium s tělem z jednoho kusu (nahrazuje pouzdro hodinek, základnu strojku a dýnko), do kterého se ukládal strojek číselníkem (stejně jako u hodinek Swatch). Plán byl začít montovat strojky ETA do hodinek (nejlépe plastových) a začít tak s masovou produkcí dostupných švýcarských hodinek, které by konkurovaly Asijské produkci.  Thomke měl však jeden zásadní problém — kde vzít na svůj plán peníze? Banky už byly unavené z neustálého pumpování peněz do nemocného švýcarského hodinářského průmyslu. Naštěstí se Thomke setkal s investorem Nicolasem Hayekem a ukázal mu své tajné plány.  Hayek, který zrovna sloučil SSIH a ASUAG a určil jim, že se mají soustředit pouze na design hodinek (ETA se měla starat o dodávky hodinek pro všechny značky skupiny), slíbil, že peníze od bank sežene. Peníze opravdu sehnal a v roce 1983 se na trhu objevily první „Swatchky“. A byl to ohromný úspěch od samého začátku, i když nikdo nevěřil, že se v tomto segmentu švýcarské hodinky opět někdy vrátí na scénu.

Swatch je švýcarská hodinářská společnost založená v roce 1983 Nicolasem Hayekem, organizačně součást společnosti Swatch Group. Produktová řada Swatch byla vytvořena jako reakce na "quartzovou krizi" sedmdesátých a osmdesátých let, kdy levné asijské digitální i analogové hodinky zaplavily světový trh s hodinkami.

Swatch (stylized as swatch) is a Swiss watchmaker founded in 1983 by Nicolas Hayek and a flagship subsidiary of The Swatch Group. The Swatch product line was developed as a response to the "quartz crisis" of the 1970s and 1980s, in which Asian-made digital watches were competing against traditional European-made mechanical watches.