Historie.

V dubnu 2005, Damien Katz (bývalý vývojář Lotus Notes v IBM; současně zakladatel a CTO CouchBase) zaslal na svůj blog zprávu o novém databázovém systému, na kterém v té době pracoval. Na detaily byl příspěvek o projektu v jeho rané fázi skoupý, nicméně z příspěvku bylo jisté, že se jedná o úložný systém pro objemné objektové databáze nazývaný CouchDB (Couch – pohovka – je akronymem pro cluster nespolehlivého spotřebitelského hardware). Jeho cílem bylo vytvořit databázi určenou pro Internet a od základu ji navrhnout pro služby web aplikací. CouchDB byla původně napsána v C++, později byl však projekt přepsán pro Erlang OTP platformu vybranou pro její toleranci k chybám. Vývoj projektu po téměř dva roky sám sponzoroval a uvolnil jako open source projekt pod GNU GPL.  V únoru 2008 se projekt stal součástí Apache Incubator a byl přelicencován pod Apache Licence. V listopadu 2008 se stal plnohodnotným Apache projektem podobně jako Apache HTTP Server, Apache Tomcat a Apache Ant.  V současnosti je CouchDB spravována Apache Software Foundation s podporou ze strany IBM. Katz na projektu pracuje na plný úvazek jako vedoucí vývojář.

Návrh.

CouchDB je v mnohém podobná jiným dokumentovým úložištím jako jsou MongoDB a Lotus Notes. Namísto ukládání dat v řádcích a sloupcích tak, jak to dělají relační databázové systémy, CouchDB spravuje kolekce JSON dokumentů. Dokumenty v rámci kolekce nesdílejí společné schéma, přičemž nabízejí dotazovací kapacity prostřednictvím pohledů. Pohledy jsou definovány agregačními funkcemi a souběžně s tím filtrovány obdobně jako v MapReduce přístupu.  Pohledy jsou většinou ukládány v databázi a jejich indexy plynule obnovovány, nicméně dotazy mohou vyústit i v pouze dočasné pohledy. CouchDB podporuje systém zprostředkovávající pohledy prostřednictvím externích socket serverů a na JSONu založeném protokolu. Díky tomu takové servery mohly být a také byly vytvořeny v mnoha různých jazycích.  CouchDB nabízí RESTful HTTP API spolu s množstvím volně dostupných klientů. Dodatečně, plugin architektura dovoluje užití různých počítačových jazyků pro pohledové servery, za všechny například JavaScript (výchozí), Perl, Ruby, Python, PHP či Erlang. Podpora ostatních jazyků může být snadno doplněna. Návrh CouchDB a její filosofie naplno čerpá z Web architektury, z jeho konceptu, zdrojů a metod a zjednodušeně může být popsána následujícím:  CouchDB je užívána mnoha softwarovými projekty a webovými stránkami. Například v distribuci Ubuntu od její verze 9.10 slouží k ukládání a synchronizaci adresářů, Tomboy poznámek či Firefox záložek se službou one.ubuntu.com. Od verze 0.11 CouchDB podporuje CommonJS' Module specifikaci.

Příklady.

CouchDB nabízí množinu RESTful HTTP metod (POST, GET, PUT, DELETE) za pomoci cURL nástroje příkazové řádky pro komunikaci s CouchDB serverem na výchozím portu 5984: CouchDB server zpracuje HTTP požadavek a vrátí následující odpověď formátovanou jako JSON řetězec: Pro vytvoření nové databáze 'couch' stačí vykonat následující příkaz: V případě, že databáze ještě neexistuje je vytvořena a dostanete následující odpověď: nebo tuto odpověď v případě, že databáze již existuje: Tento příkaz slouží k získání informace o databázi: Při úspěšném zpracování server vrátí odpověď: A databázi včetně veškerého jejího obsahu můžeme samozřejmě i smazat: Proběhlo-li vše v pořádku, obdržíme kladnou odpověď: či odpověď zápornou v případě, že databáze neexistuje:

Open source komponenty.

CouchDB zahrnuje množství jiného open source softwaru jako součást své základní distribuce.

Apache CouchDB, (dále pouze CouchDB) je open source dokumentově orientovaný databázový systém napsaný v programovacím jazyku Erlang a navržený pro místní replikaci a snadnou horizontální škálovatelnost napříč rozmanitými zařízeními. CouchDB je podporována komerčními subjekty CouchBase a Cloudant.

Apache CouchDB is an open-source document-oriented NoSQL database, implemented in Erlang. CouchDB uses multiple formats and protocols to store, transfer, and process its data, it uses JSON to store data, JavaScript as its query language using MapReduce, and HTTP for an API.


Struktura Alpského valu.

Opevnění s ohledem na horský terén často netvořila souvislou linii, nýbrž pouze uzávěry důležitých průsmyků a údolí, členěné do značné hloubky od hranic. Jejich důležitou součástí byly vojenské silnice, lanovky a kasárna, tedy prvky, umožňující výstavbu a zásobování pevnostních objektů a fungování jejich posádek v obtížném horském terénu.  Základní organizační jednotkou Alpského valu byly sektory ("settore"), které se dělily na podsektory ("sottosettore"). Součástí každého sektoru byly opěrné body ("caposaldo"), schopné do jisté míry samostatné obrany, které se skládaly z jednotlivých tvrzí, samostatných objektů, úkrytů a kasáren. V některých případech bylo několik opěrných bodů součástí pevnostní skupiny ("gruppo di capisaldi").

Pevnostní objekty.

Konstrukce bojových objektů vycházela z italských zkušeností s bojem v horských oblastech, které byly získány během první světové války a zřejmě také z poznatků, získaných průzkumem rakousko-uherských opevnění, jež se po první světové válce ocitla na italském území. Objekty byly většinou malé, velmi dobře maskované a zabudované do terénu, a to často do strmých skalních stěn. Jednotlivé objekty byly obvykle propojeny úzkými podzemními chodbami, které často přecházely do strmých schodišť. Na rozdíl od většiny tehdejších opevnění byly bojové objekty stavěny z prostého betonu, nikoli ze železobetonu. Jejich konstrukce byla stanovena instrukcemi, z nichž nejdůležitější byly instrukce 200, 7000 a 15000. Objekty, stavěné podle nejstarší instrukce, označované jako typ „200“ (centro) měly obvykle podobu malých tvrzí s jednoduchými vchody a malými objekty, vesměs určenými pro jedinou zbraň nebo pancéřovou kopuli. Dělostřelecké tvrze tohoto typu obvykle zahrnovaly několik děl, působících stejným směrem. Malé objekty typu „7000“ (postazione) byly samostatné (nebyly vybaveny podzemím) a byly určeny především k zesílení stávajících pevnostních linií. Modernější objekty typu „15000“ (opera) měly podobu tvrzí nebo velkých samostatných objektů se silnou výzbrojí (zvláště protitankovou). Některé z těchto objektů byly vyzbrojeny i dělostřeleckými zbraněmi.

Výzbroj a vybavení objektů.

Nejdůležitější a nejpočetnější zbraní Alpského valu byly těžké kulomety několika typů, umisťované v pancéřovaných střílnách. Protitankovou obranu zajišťovaly staré lodní kanóny Nordenfelt ráže 57 mm, později pak protitankové kanóny ráže 47 mm. Dělostřelectvo tvořily především kanóny ráže 75 mm v několika typech lafet. Vzácně se vyskytovaly škodovácké houfnice ráže 100 mm a jen ojediněle minomety ráže 81 mm. Do objektů typu „200“ bylo instalováno množství čtyřstřílnových a jednostřílnových pancéřových kopulí a pozorovacích zvonů. Modernější objekty typu „15000“ byly pancéřovými prvky vybavovány jen zřídka, neboť v době jejich výstavby (1940-1942) trpěla Itálie silným nedostatkem oceli. Vnitřní vybavení objektů a tvrzí bylo skromné a zahrnovalo především malé generátory elektrické energie a ručně poháněné ventilační systémy.

Dnešní stav opevnění.

V důsledku svého angažmá na straně Osy přišla Itálie po skončení druhé světové války o část svého území. Některé důležité části opevnění na západě se ocitly na území Francie a zbývající objekty byly zdemolovány. Na východě se všechna opevnění ocitla na území dnešního Slovinska a Chorvatska. Opevnění na rakouských hranicích zůstala na italském území a po válce byla znovu vyzbrojena a zesílena, aby se stala součástí obrany Severoatlantická aliance proti případnému útoku vojsk Varšavské smlouvy přes území neutrálního Rakouska. Podstatná část objektů Alpského valu se dochovala v dobrém stavu, a to včetně pancéřových prvků. Ve srovnání s jinými velkými pevnostními systémy patří Alpský val mezi málo probádaná opevnění. Pro své rozsáhlé podzemní prostory a umístění v neobydlených a zároveň malebných horských oblastech, jsou tyto pevnostní objekty atraktivním cílem milovníků vojenské historie a architektury.

Alpský val ("Vallo Alpino") je systém stálých opevnění vybudovaných v Itálii v letech 1930–1942, který patří mezi nejrozsáhlejší pevnostní systémy 20. století, jako jsou francouzská Maginotova linie či německý Atlantický val. Alpský val chránil celé hranice Itálie podél francouzských, rakouských a jugoslávských hranic, pouze na švýcarských hranicích byla opevnění podstatně slabší. Jeho specifickým rysem je umístění většiny objektů v horském terénu, nezřídka i v nadmořských výškách přesahujících 2000 metrů. Po připojení Rakouska k Třetí říši byla zintenzivněna výstavba na hranicích s Rakouskem, která pokračovala až do roku 1942, neboť Italové svému spojenci nedůvěřovali. Naopak výstavba opevnění na francouzských hranicích byla utlumována, a to zvláště po porážce Francie v roce 1940. Některé úseky opevnění ve Francii posloužily k obraně německých a fašistických jednotek proti Spojencům v roce 1944.

The Alpine Wall ("Vallo Alpino") was an Italian system of fortifications along the of Italy's northern frontier. Built in the years leading up to World War II at the direction of Italian dictator Benito Mussolini, the defensive line faced France, Switzerland, Austria, and Yugoslavia. It was defended by the "Guardia alla Frontiera" (GaF), Italian special troops.


Pozadí.

16.-19. října 1813 prohrál Napoleon u Lipska a musel svá vojska stáhnout z Německa. Koalice nyní chystala útok na francouzské území. Napoleon sice zvítězil u Brienne, ale nešlo o příliš velké vítězství. Bylo dosaženo za číselné převahy a nemohlo zvrátit situaci v jeho prospěch.  Blücher chtěl Napoleonovi Brienne oplatit. Nyní měl 74-80 tisíc mužů proti 45 tisícům francouzským vojákům. Před bitvou Napoleon vyslal pryč maršála Neye a jeho muže. Bitvy se tedy mohlo zúčastnit jen 34 000 Francouzů.

Bitva.

Koaliční jednotky tvořily kolem Francouzů půlkruh. Nejdříve se ruští vojáci snažili rozvinout děla, ale zaútočila na ně francouzská jízda. Dělostřelci rychle děla nabili a počkali až Francouzi vjedou před jejich ústí. Pak vypálili. Způsobili Francouzům těžké ztráty, ale nezabránili jim vjet mezi ně. Jezdci zajali několik děl a zaútočili na ruskou pěchotu, která zaútočila na La Rothière, ale nyní se stahovala. Rozrazili husary a útočili na pěchotu.  Přestalo sněžit a bylo vidět. Generál Vasilčikov nechal své jednotky přeskupit do čtverhranů. Rusové se bránili palbou z mušket a útok dalších ruských sil rozrazil francouzským jezdcům bok. Byli zahnáni na útěk a Rusové zajali 24 jízdních děl.  Napoleonovi hrozil průlom středu jeho pozic, ale začalo znovu sněžit a nebylo nic vidět. Kolem čtvrté se viditelnost zlepšila a Rusové zaútočili s bodáky na La Rothière. Ruští vojáci donutili většinu francouzských sil La Rothière vyklidit. Jen někteří veteráni se zabarikádovali na severu vsi a houževnatě se bránili. Ruský postup navíc zpomalil útok generála Colberta, jenž napadl jednotky, které do města teprve vstupovaly.  Nalevo od La Rothière Rakušané zaútočili na Dienville, přes jediný úzký most. Jejich postup byl rychle zastaven, ale napravo od La Rothière zaútočili Würtemberčané z lesa Beaulieu. Jejich postup zastavil maršál Victor. Nasazení dalších sil na tomto úseku situaci změnilo. Kolem páté musel Victor ustoupit. V sedm byl dobyt Chausmeil a Napoleon si uvědomil, že bitvu prohrál.  Napoleon zahájil útok na La Rothière, dobyl jej zpět, ale bylo jasné, že útok dalších ruských sil ho dobude zpět. Napoleona zachránila noc. Koaliční velitelé se rozhodli, že nebudou útočit v noci, aby nedošlo k bojům mezi vlastními vojáky. V noci se Francouzi stáhli z bojiště.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení IV

Bitva u La Rothière bylo válečné střetnutí napoleonských válek. Střetla se v ní vojska protinapoleonské koalice a vojska Francie. Bitva skončila vítězstvím koalice.

The Battle of La Rothière was fought on the 1st of February 1814 between the French Empire and allied army of Austria, Prussia, Russia, and German States previously allies with France. The French were led by Emperor Napoleon and the coalition army was under the command of Gebhard Leberecht von Blücher. The battle took place in severe weather conditions (wet snowstorm). The French were defeated but managed to hold until they could retreat under cover of darkness.


Historie.

Fotbalový klub Bursaspor byl založen 1. června 1963. Během následujících dekád na sebe upozornil především výhrou v tureckém poháru v ročníku 1985/1986.

Poprvé mistrem Turecka.

V ročníku 2009/10 vyhrál Bursaspor senzačně ligový titul o bod před Fenerbahçe. Tým posílil český stoper Tomáš Zápotočný hostující z Beşiktaşe. Tým z města Bursy vstřelil nejvíce branek ze všech a disponoval druhou nejlepší obranou, a to i díky bulharskému brankáři Dimitaru Ivankovi. Na rozdíl od konkurence se v koncovce nespolehl na jednoho střelce – Argentinec Pablo Batalla a levý křídelník Ozan Ipek se trefili 8×, Turgay Bahadir se trefil 7×.  Významným faktorem v úspěšné honbě za titulem v Süper Lig byla dobrá bilance proti silné trojici z Istanbulu. Obhajující Beşiktaş podlehl Bursasporu v obou zápasech, Galatasaray uhrál proti Bursasporu vedle jedné prohry jen remízu, Fenerbahçe sice v Burse vyhrálo, ale doma prohrálo.  Fenerbahçe v závěrečném zápase přivítalo Trabzonspor, který už ale o nic nehrál. Když pořadatelé Fenerbahçe na světelné tabuli dvě minuty před koncem zápasu ukázali výsledek souběžně hraného zápasu Bursasporu s Besiktasem 2:2, Fenerbahçe se pokusilo udržet remízu 1:1 zajišťující titul, přičemž tuto remízu udrželi. Díky chybě domácích pořadatelů ale titul historicky poprvé získal Bursaspor, který od Besiktase vyrovnávací branku na 2:2 neinkasoval a vyhrál doma 2:1.

Premiérová Liga mistrů.

Trenér Ertuğrul Sağlam nedovedl v další sezóně titul obhájit, s týmem skončil až třetí s velkou ztrátou na čelo. Ve skupině Ligy mistrů byla Bursasporu nalosována těžká skupina s Manchesterem United, Valencií a Glasgow Rangers, kde turecký tým prohrál rovnou pětici zápasů a získal jediný bod doma se skotskými Rangers, což stačilo jen na poslední místo.

Výsledky v evropských pohárech.

Liga mistrů: Pohár vítězů pohárů:  Evropská liga:

Bursaspor je turecký fotbalový klub z města Bursa. Založen byl roku 1963. Jednou vyhrál Süper Lig (2009/10), jednou turecký fotbalový pohár (1986) a v sezóně 1974/75 se probojoval do čtvrtfinále Poháru vítězů pohárů.

Bursaspor Kulübü Derneği (), commonly known as Bursaspor, is a Turkish sports club located in the city of Bursa. Formed in 1963, the club colours are green and white, with home kits usually featuring both colours in a striped pattern.


Historie strany.

Vznik strany.

Plány na založení nové strany se datují do roku 2008, kdy o této myšlence jednal Miroslav Kalousek (KDU-ČSL) s tehdejším senátorem Karlem Schwarzenbergem (nestraník za Zelené) a s Petrem Gazdíkem (STAN). Vznik strany je datován k 26. 6. 2009, kdy byla zaregistrována na Ministerstvu vnitra ČR. Ustavující sněm strany se konal 28. listopadu 2009 v Praze. Do jejího čela byl jednomyslně zvolen Karel Schwarzenberg. Prvním místopředsedou byl zvolen Miroslav Kalousek. V době svého založení strana čítala 1900 členů. Strana byla založena před předčasnými volbami do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2009, které se však neuskutečnily. Prvními volbami, kterých se TOP 09 účastnila, tak byly volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v květnu 2010. V nich získala 16,7 % platných odevzdaných hlasů.  Se STANem byla v roce 2009 podepsána dohoda o vzájemné podpoře nejméně do roku 2012. V roce 2013 byla tato spolupráce prodloužena navazující smlouvou. Tato spolupráce trvala i ve volbách do poslanecké sněmovny v roce 2013, v krajských volbách v roce 2012 a 2014, ve volbách do Senátu v roce 2014 a 2016 a ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014. V komunálních volbách v roce 2014 a v krajských volbách v roce 2016 oba subjekty postupovaly samostatně, tak ve společných koalicích. Ke konci roku 2016 se TOP 09 a STAN domluvily na ukončení spolupráce.

Vláda Petra Nečase.

Po volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2010 zasedla TOP 09 ve vládě s ODS a VV. Koalice disponovala 118 z celkového počtu 200 poslanců. Předseda vlády, kterým se stal Petr Nečas, byl jmenován 28. června a členové vlády pak 13. července 2010. Členy vlády za TOP 09 se stali:

Opozice.

V předčasných volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky získala TOP 09 celkem 11,99 % platných hlasů, které po přepočítání představovaly 26 poslaneckých mandátů. Vládu sestavily strany ČSSD, ANO 2011 a KDU-ČSL. TOP 09 se stala součástí opozice.

Organizace strany.

Organizační struktura strany.

Organizace strany je rozdělena na 4 úrovně (celostátní, krajská, regionální a místní). Na každé úrovni strany funguje výbor a sněm. Od regionální úrovně jsou zřízeny revizní komise a mají samostatné hospodaření. Na dvou nejvyšších úrovních je ustanoveno předsednictvo. Na celostátní úrovni funguje smírčí výbor a celostátní revizní komise. Dále je na této úrovni strany zřízen výkonný výbor, který je tvořen předsednictvem strany, členy vlády, poslanci a senátory Parlamentu ČR, europoslanci, primátorem hl. m. Prahy a hejtmany krajů, pokud jsou členy strany. Dále jsou do výkonného výboru voleni členové strany (15) na celostátním sněmu.

Financování.

TOP 09 jako první parlamentní strana začala v roce 2009 zveřejňovat seznam svých dárců a výši darů na svých internetových stránkách. Tento krok změnil do té doby platnou praxi, kdy strany čekaly se zveřejněním na poslední březnový den, jak jim ukládá zákon. V roce 2010 strana pokročila o další krok zveřejněním nejpodrobnějšího vyúčtování volebních kampaní pro volby do Poslanecké sněmovny, Senátu i místních zastupitelstev. Zveřejnění veškerých svých příjmů a výdajů v roce 2011 přispělo ke zvýšení transparentnosti strany.

Členství.

Členem strany se může stát každý občan ČR starší 18 let, který je plně způsobilý k právním úkonům a není členem jiné politické strany nebo politického hnutí. Po podání písemné přihlášky rozhoduje o přijetí člena místní a regionální výbor. Podrobnosti o členství upravuje směrnice strany.

Mezinárodní přidružení.

TOP 09 během září 2010 zažádala o členství v Evropské lidové straně (EPP/ELS), jež byla založena v roce 1976 a je nejsilnější stranou v Evropském parlamentu. TOP 09 si tím rozhodla vytvořit svoji první evropskou afilaci. Přijímací řízení trvalo několik měsíců a zahrnovalo i několik cest Karla Schwarzenberga na jednání EPP a především přezkum zvláštní skupiny vytvořené EPP, která posuzovala způsobilost TOP 09 ke členství. TOP 09 nakonec byla shledána způsobilou a dne 10. února 2011 jí byl ze strany EPP udělen souhlas se členstvím.

Historie předsedů a místopředsedů.

Na volebním sněmu v roce 2015 byl zvolen Karel Schwarzenberg čestným předsedou strany.

Hlavní představitelé strany.

Vedení strany zvolené na 6. celostátním sněmu, který se konal ve dnech 23. a 24. listopadu 2019 v Praze.

Volební výsledky.

Volby do PSP ČR.

Do voleb v roce 2017 jde TOP 09 s podporou Klubu angažovaných nestraníků, Liberálně ekologické strany, Strany Koruny české a Konzervativní strany. V Praze vyjádřilo TOP 09 podporu také Sdružení nezávislých kandidátů Evropští demokraté.

Komunální volby.

Zastupitelstvo hlavního města Prahy.

Do zastupitelstva hlavního města Prahy občané v roce 2014 a 2018 volili v jediném volebním obvodu. V roce 2010 byla Praha rozdělena na 7 obvodů, což ovlivnilo počet získaných hlasů.

Zastupitelstvo obcí.

Volby do zastupitelstev obcí taktéž ovlivnila změna v počtu volebních obvodů ve volbách do zastupitelstva hlavního města Prahy v roce 2010.

Prezidentské volby.

Pro historicky první přímou volbu na prezidenta v roce 2013 vyzvala TOP 09 poslance a senátory, aby nominovali jako kandidáta svého tehdejšího předsedu Karla Schwarzenberga. Ten byl následně podpořen skupinou 38 poslanců, v čele se zmocněncem Radkem Lojdou. Ve druhém kole skončil Karel Schwarzenberg druhý s celkovým počtem 2 241 171 hlasů (45,2 %).  Ve volbě prezidenta v roce 2018 TOP 09 svého kandidáta nenasadila. Pro první kolo volby ani žádného kandidáta nepodpořila, Jiří Pospíšil jako předseda strany pouze poskytl představu ideálního kandidáta: demokrat, který podporuje svobodu, demokracii a odmítá autokratické, totalitní a populistické praktiky, proevropský, prozápadní politik, který nebude do země zvát totalitní vůdce Východu a usilovat o spolupráci se státy, kde se potlačují lidská práva. Jmenovitě vyloučil pouze podporu Miloši Zemanovi, jako politikovi, nesplňujícímu výše uvedená kritéria. Pro druhé kolo volby TOP 09 vyslovila podporu Jiřímu Drahošovi, který však ve volbě nakonec neuspěl.

Přidružené organizace.

TOPAZ.

TOPAZ je think tank TOP 09. Byl založen v roce 2012 jako občanské sdružení a nyní působí jako spolek. Navazuje na práci interní komise pro vzdělávání TOP 09. TOPAZ organizuje konference, školení, debaty a přednášky o celospolečenských tématech s odbornou i laickou veřejností ve spolupráci s expertními komisemi TOP 09. Spolupracuje na vytváření koncepčních dokumentů. TOPAZ spolupracuje s mezinárodními think-tanky a nadacemi, jako je Konrad-Adenauer-Stiftung nebo Wilfried Martens Centre for European Studies.

Klub starostů TOP 09.

Klub starostů je platformou pro spolupráci komunálních politiků TOP 09. Cílem vzniku Klubu starostů TOP 09 je sdružení komunálních politiků zvolených za TOP 09, jejich vzájemná výměna zkušeností, získávání nových poznatků a přinášení nových témat pro komunální i celostátní politiku na základě praxe a konzervativních hodnot TOP 09. Předsedou klubu starostů je Petr Ducháček, starosta obce Drnovice.

TOP tým.

TOP tým je mládežnickou organizací TOP 09. Vznikl na jaře roku 2011 a do jeho čela byl zvolen Jan Kavalírek, kterého v roce 2019 vystřídal Petr Kučera. Spolek sdružuje osoby ve věku od 15 do 35 let, které otevřeně podporují TOP 09 svými liberálně-konzervativními idejemi. TOP tým se zaměřuje na pořádání přednášek, besed, seminářů či konferencí, dále na setkávání s politiky a pořádá různé akce za účelem prohloubení komunikace mezi členy. V současné době je celorepubliková organizace složená z krajských organizacích v Praze, Pardubicích, Plzni, Zlíně, Jihomoravském, Středočeském, Jihočeském kraji, Moravskoslezském kraji, Karlovarském kraji, Olomouckém kraji a na Vysočině. TOP tým je členem evropské mládežnické organizace Youth of European People’s Party (YEPP).

TOP 09 je česká liberálně konzervativní středopravicová strana. Vznikla v roce 2009, brzy se stala výrazným politickým subjektem a také součástí vládní koalice Petra Nečase. Po volbách v roce 2013 byla v opozici a v opozici zůstala i po volbách v roce 2017. Název strany demonstruje základní principy, ze kterých strana vychází. Tradice, odpovědnost, prosperita, doplněné rokem vzniku strany. TOP 09 je strana, která vychází z evropských tradic křesťansko-židovské kultury. Významnou charakteristikou je její proevropský přístup. Strana zaujímá odmítavý postoj k populismu a jedním z úkolů, které si tato strana klade, je udržet stabilitu veřejných rozpočtů a nezvyšovat státní dluh. Předsedkyní strany je od 24. listopadu 2019 Markéta Pekarová Adamová.

TOP 09 (name derived from "Tradice Odpovědnost Prosperita", meaning "Tradition Responsibility Prosperity") is a liberal-conservative political party in the Czech Republic, led by Markéta Pekarová Adamová. TOP 09 holds 7 seats in the Chamber of Deputies and has three MEPs.


Tenisová kariéra.

2011.

Švedovová vynechala úvodní část sezóny, až do turnaje BNP Paribas Open, pro zranění kolena.  Stabilní partnerkou pro čtyřhru byla nadále Američanka Vania Kingová. Spoluhráčky si zahrály jediné grandslamové finále na US Open, z něhož odešly poraženy dvojicí Huberová a Raymondová 6–4, 6–7, 6–7.  První titul sezóny získaly na Western & Southern Open, když ve finále porazily 6–4, 3–6, [11–9] pár Natalie Grandinová a Vladimíra Uhlířová. Dále se probojovaly do dvou neúspěšných finále. V prvním z nich na mezinárodním mistrovství Itálie nestačily na Číňanky Šuaj Pchengovou a Ťie Čengovou 2–6, 3–6, a ve druhém pak na japonském HP Open podlehly Asiatkám Dateové Krummové s Čangovou po setech 5–7, 6–3, [9–11]. Na istanbulský Turnaj mistryň se kvalifikovaly 16. října a vypadly na něm v semifinále (úvodním utkání) s nasazenými jedničkami Peschkeovou a Srebotnikovou ve dvou sadách.  Švedovová zvítězila společně s Indkou Saniou Mirzaovou na úvodním ročníku washingtonského Citi Open po finálové výhře nad dvojicí Olga Govorcovová a Alla Kudrjavcevová 6–3, 6–3.

2012.

Na French Open došla do čtvrtfinále, v němž ji vyřadila turnajová čtyřka Petra Kvitová, přestože měla v rozhodující sadě výhodu získaného podání soupeřky, kterou prohospodařila.

Zlatý set.

Do Wimbledonu vstupovala jako 65. tenistka světové klasifikace a dosáhla v něm jako první žena v otevřené éře tenisu na tzv. zlatý set, když v úvodní sadě třetího kola nedovolila italské turnajové desítce a finalistce uplynutého French Open Saře Erraniové uhrát ani jeden míč a vyhrála jej poměrem 6–0. Utkání pak dovedla do vítězného konce poměrem 6–4 ve druhém setu a postoupila do osmifinále. Tento výkon se od roku 1968 podařil pouze Američanu Billu Scanlonu, který v úvodním kole na turnaji WCT Gold Coast Classic 1983 v Delray Beach porazil brazilského hráče Marcose Hocevaru 6–2 a 6–0.

Jaroslava Švedovová, rusky: Ярослава Вячеславовна Шведова, "Jaroslava Vjačeslavovna Švedova" (* 12. září 1987 Moskva, Sovětský svaz) je kazašská profesionální tenistka, v současné době reprezentující Kazachstán, vítězka dvou grandslamů v ženské čtyřhře na Wimbledonu 2010 a US Open 2010, kde byla její spoluhráčkou Američanka Vania Kingová. Spolu s Rakušanem Julianem Knowlem také hrála finále smíšené čtyřhry na French Open 2010. Ve Wimbledonu 2012 zahrála jako první hráčka otevřené éry tzv. Zlatý set.

Yaroslava Vyacheslavovna Shvedova (, born 12 September 1987) is a tennis player who was born in Russia and who represented Kazakhstan.


Život.

Studoval na gymnáziu v Braunschweigu, kde ho začal učit na violoncello Theodor Müller. V roce 1869 se stal jedním z prvních žáků Univerzity umění v Berlíně. Zde studoval u Müllerova synovce Wilhelma Müllera a pod dohledem houslisty Josepha Joachima. Joachim ho uvedl ke slavnému violoncellistovi té doby Carlu Alfredu Piattimu u kterého pak pokračoval ve studiu v Londýně a na jeho statku Cadenabbia u jezera Como v Itálii.  V letech 1872–1876 byl členem kvarteta hraběte Hochberga ve Slezsku. Poté byl jmenován profesorem hry na violoncello na berlínské vysoké škole. Od roku 1878 až do Joachimovy smrti byl členem Joachimova kvarteta spolu s českým houslistou Karlem Halířem (druhé housle) a Emanuelem Wirthem (viola).  V roce 1894 se Hausmann oženil s Helene von Maybach, dcerou pruského ministra obchodu Alberta von Maybach.  Hrál na Stradivariho nástroj z roku 1724, který dnes nese název Hausmann. Od roku 1944 jej vlastnil ruský violoncellista Edmund Kurtz, první violoncellista Chicagského symfonického orchestru. Nedávno bylo prodáno v aukci za 4,5 mil. USD.

Dílo.

Jako vynikající violoncellista spolupracoval s tehdejšími předními skladateli, kteří mu často svěřovali svá díla k premiéře, či mu je dokonce věnovali. V roce 1881 uvedl v premiéře "Kol Nidrei" op. 47 Maxe Brucha. Bruch mu dále věnoval svou "Canzonu in B-flat", op. 55 a "Vier Stücke", op. 70. Velké přátelství jej spojovalo s Johannesem Brahmsem. Se skladatelem u klavíru poprvé uvedl jeho "Sonátu č. 1 e-moll" op. 38 a "Klarinetové trio a-moll" op. 114. Společně s Josephem Joachimem pak 18. října 1887 hráli v premiéře i jeho "Dvojkoncert pro housle a violoncello", který jim oběma také Brahms věnoval.  Jako skladatel zkomponoval nejméně 41 skladeb, ty však upadly zcela v zapomenutí. Živé zůstaly snad pouze:  Editoval mimo jiné vydání Bachových "Suit pro violoncello, BWV 1007-1012" a "Sonát" Felixe Mendelssohna. Pro violoncello a klavír upravil "Märchenbilder op. 113" Roberta Schumanna.

Robert Hausmann (13. srpna 1852, Rottleberode, Sasko-Anhaltsko, Německo – 18. ledna 1909, Vídeň, Rakousko) byl vynikající německý violoncellista, hudební skladatel, editor a pedagog.

Robert Hausmann (13 August 185218 January 1909) was a notable 19th-century German cellist who premiered important works by Johannes Brahms (including the Double Concerto) and Max Bruch (including "Kol Nidrei"). He was the cellist for the Joachim Quartet and taught at the Berlin Königliche Hochschule für Müsik.


Vývoj.

Ve svém projevu na prvním zasedání Federálního shromáždění 23. ledna 1990 prezident Václav Havel předložil návrh o změně státních symbolů, jména armády a názvu státu. Havlův záměr byl přejmenovat Československou socialistickou republiku na Československou republiku a předpokládal, že toto bude okamžitě a bezvýhradně schváleno. Nedošlo k žádné předchozí poradě a poslanci nebyli předem s návrhy seznámeni. Prezidentovi bylo sděleno, že jeho návrh musí projít konvenční parlamentní procedurou.  Ve chvíli, kdy bylo toto rozhodnutí oddáleno, se v médiích rozběhla vzrušená debata, jak by měl nový název vypadat. Václav Havel se po poradě s nejvyššími představiteli Parlamentu rozhodl postavit za název Česko-Slovenská republika, zatímco skupina českých ale i slovenských poslanců podala návrh na název Československá federativní republika. Česká veřejnost z většiny podporovala název Československá federativní republika, Slovákům se více zalíbila Česko-Slovenská federativní republika. Slovenští poslanci argumentovali, že v textu Versaillské smlouvy, Pittsburské dohody a na poštovních známkách do roku 1920, se objevuje výhradně název Česko-Slovensko.  Vzájemný souboj názvů skončil patem. Varianta s pomlčkou byla zamítnuta při hlasování v dolní komoře parlamentu povětšinou hlasy českých poslanců, druhá varianta neprošla horní komorou, kde ji zablokovali Slováci za pomoci hlasovacího principu "zákazu majorizace". Byl vytvořen dohodový výbor, který přišel s kompromisem. Dle něj pomlčka znamená něco jiného v češtině (údajně funguje jako rozdělovník) a něco jiného ve slovenštině (kde má funkci spojovníku). Proto je slovenský název "Česko-slovenská federatívna republika" beze zbytku ekvivalentní českému názvu Československá federativní republika. Z tohoto úhlu pohledu je název Česko-Slovensko gramaticky chybný, měl by se psát Česko-slovensko, neboť "s" není začátkem nového slova. Tento fakt byl ignorován.  S tímto komplikovaným řešením nebyla slovenská strana spokojena. Řešení přišlo 9. dubna 1990, kdy se federální shromáždění shodlo na názvu Česká a Slovenská Federativní Republika (což samo o sobě rovněž odporovalo a odporuje platné pravopisné normě).  Zeměpisný název ČSFR zněl "Československo" v češtině a "Česko-Slovensko" ve slovenštině. ČSFR měla v letech 1990–1992 dvě zeměpisná jména i při překladech do cizích jazyků: bez spojovníku v překladech z češtiny (např. "Czechoslovakia", "Tchécoslovaquie", "Tschechoslowakei", atd.) a se spojovníkem v překladech ze slovenštiny (např. "Czecho-Slovakia", "Tchéco-Slovaquie", "Tschecho-Slowakei", atd.)  Z typografického hlediska je označení "pomlčková válka" nepřesné, neboť se jednalo o spojovník. Podle slovenské reformy pravopisu z roku 1991 se ve všech názvech obsahujících „Československo“ nebo „československý“ píše spojovník, tedy jako „Česko-Slovensko“, resp. „česko-slovenský“. Toto pravidlo se v současné době uplatňuje i na starší názvy, které podle něj nebyly vytvořeny.  Po zdárném vytvoření nového názvu česko-slovenské spory neutichly a vyústily v zánik Československa.

Pomlčková válka je běžně užívané označení pro spor o název Československa, probíhající po listopadu 1989. Tento spor, jakož i spory o zkratku ČSFR a označení Československo, doprovázely základní spor o osud federace ČSSR, který trval od dob před vznikem Česko-Slovenska, později Československa, v roce 1918. Nakonec tehdy dostalo Československo název „Česká a Slovenská Federativní Republika“ místo sporných názvů „Československá federativní republika“ (česky) a „Česko-slovenská federatívna republika“ (slovensky).

The Hyphen war (; ) was the conflict over what to call Czechoslovakia after the fall of the Communist government in 1989.


Historie Předsednictva.

Poprvé se pojem jugoslávského Předsednictva objevil v amandmátech (dodatcích) k jugoslávské ústavě z roku 1963 v roce 1971, kdy bylo Předsednictvo definováno jako kolektivní hlava státu a nositel zákonodárné a politické iniciativy. Ústavní dodatek se tak pokoušel již v dostatečném předstihu vyřešit nástupnictví po případném odchodu Josipa Broze Tita z vedení federace. Sám Tito byl jako prezident federace bez ohraničení mandátu členem a předsedou Předsednictva, ovšem žádný z dalších předsedů Předsednictva nebyl prezidentem.  Další úpravu postavení Předsednictva SFRJ přinesla nová ústava z roku 1974. V souvislosti s ní poté také došlo k vytvoření předsednictev jednotlivých republik a autonomních oblastí.  Předsednictvo jako nejvyšší orgán federace mělo devět členů volených na pětileté volební období, přičemž nikdo nesměl být členem Předsednictva víc jak dvakrát po sobě. Členem Předsednictva byl předseda Ústředního výboru Svazu komunistů Jugoslávie a osm delegátů - po jednom ze šesti socialistických republik a dvou socialistických autonomních oblastí. Od konce roku 1988 již není na základě ústavních dodatků předseda Svazu komunistů Jugoslávie členem Předsednictva.  Po secesi Slovinska (25. červen 1991, resp. 7. říjen 1991), Chorvatska (25. červen 1991, resp. 8. říjen 1991), Republiky Makedonie (17. listopad 1991) a Bosny a Hercegoviny (1992) fungovalo Předsednictvo jen v čtyřčlenné sestavě (Srbsko, Černá Hora, Kosovo, Vojvodina).

Postavení Předsednictva.

Postavení v čase.

Předsednictvo bylo v prvních letech své existence ve stínu doživotního prezidenta Tita, který byl formálně Předsednictvu nadřazen a byl také z titulu své prezidentské funkce předsedou Předsednictva. Po jeho smrti, 4. května 1980, byla moc ve státě převzata právě Předsednictvem, které bylo zvoleno ještě za Titova života. Ve vedení Předsednictva se střídali zástupci jednotlivých republik a autonomních oblastí. Ke zlomu došlo v květnu 1991, kdy delegáti Srbska, Černé Hory a autonomních oblastí neumožnili převzetí funkce Stipemu Mesićovi, který byl jako zástupce Chorvatska na řadě podle předem dohodnutého systému rotace. To způsobilo, že Předsednictvo na čas nemělo ani předsedu, ani místopředsedu, a tak nikoho, kdo by legálně mohl svolat jeho zasedání, než byl Mesić nakonec v červenci do funkce zvolen. V říjnu 1991 Předsednictvo zbytku federace převzalo funkce a pravomoci svazového parlamentu a svazové vlády (samotná federální vláda ale odstoupila až v prosinci).

Právní postavení.

Předsednictvo SFRJ zastupovalo federaci navenek i uvnitř. Předsednictvo také v rámci svých práv a povinností a pro dosažení rovnosti národů a národností mělo harmonizovat společné zájmy republik a autonomních oblastí s jejich odpovědností při realizaci práv a povinností federace. Chránilo ústavní pořádek. Předsednictvu také příslušelo navrhovat kandidáta na funkci předsedy svazového výkonného výboru (předseda federální vlády) a kandidáty na soudce Ústavního soudu SFRJ. Předsednictvo bylo nejvyšším velitelem jugoslávské branné moci, bylo nejvyšším orgánem vedení a velení ozbrojených sil ve válce i míru. Jmenovalo a povyšovalo generály a admirály, jmenovalo také členy Národní rady obrany, stejně jako členy dalších rad, které se mohlo rozhodnout ustanovit. Také propůjčování a udělování státních vyznamenání federace náleželo právě Předsednictvu.

Ustavení do funkce.

Výběr členů Předsednictva se odehrával v jednotlivých republikách a autonomních oblastech, které samostatně rozhodovaly o svém zástupci. Republiky, resp. autonomní oblasti, mohly také svého delegáta v průběhu volebního období nahradit, což se stalo na sklonku existence AVNOJské Jugoslávie v případě Kosova a Chorvatska, kdy však již nejde hovořit o politickém monopolu Svazu komunistů Jugoslávie, potažmo Svazů komunistů v jednotlivých republikách a autonomních oblastech. V dobách tohoto monopolu členství v Předsednictvu nabývali především zasloužilí straníci, kteří byli v průběhu období nahrazováni jen v případě úmrtí nebo nabytí jiné, významnější, funkce.  Členové Předsednictva byli voleni nepřímo s výjimkou dvou členů posledního Předsednictva: Slovince Janeze Drnovšeka a Bosňana Bogiće Bogićeviće, kteří byli zvoleni přímo.

Složení Předsednictva.

Předsedové.

K výměně předsedy docházelo v letech 1980 - 1991 pravidelně 15. května podle předem známého pořadí (Makedonie, Bosna a Hercegovina, Slovinsko, Srbsko, Chorvatsko, Černá Hora, Vojvodina a Kosovo).  Ve vztahu k poslednímu předsedovi Předsednictva Stipemu Mesićovi je nutné zmínit, že do funkce byl uveden zpětně k 1. červenci v době po podpisu Brionské deklarace a ve funkci setrval až do prosince 1991. Chaos v Jugoslávii byl umocněn, když se zbývající členové Předsednictva rozhodli pokračovat v rotaci a v říjnu 1991 uvést do funkce předsedy Předsednictva SFRJ Branka Kostiće z Černé Hory. Vzhledem k situaci, za jaké nabyl Kostić funkci, bývá za posledního předsedu Předsednictva považován Stjepan Mesić, neboť ten se stal předsedou ještě za plného počtu členů Předsednictva.

Předsednictvo Socialistické federativní republiky Jugoslávie (nebo též Prezídium SFRJ) (: ; : ; : ; : ) byla kolektivní hlava Socialistické federativní republiky Jugoslávie od května 1980 do roku 1992, kdy zůstali již jen čtyři z původních osmi členů.

The Presidency of the Socialist Federal Republic of Yugoslavia (, Председништво СФРЈ; ; Slovene: "Predsedstvo SFRJ"; ), also known as the Presidium, was the collective head of state of the Socialist Federal Republic of Yugoslavia. It was established in 1971 according to amendments to the 1963 Constitution and reorganized by the 1974 Constitution. Up to 1974, the Presidency had 23 members – three from each republic, two from each autonomous province and President Josip Broz Tito. In 1974 the Presidency was reduced to 9 members – one from each republic and autonomous province and, until 1988, President of the League of Communists of Yugoslavia "ex officio".


Život.

„Beth Ditto“ se narodila jako Mary Beth Patterson do chudé americké rodiny. Její matka často střídala partnery a Beth tak vyrůstala nejen s ní a šesti sourozenci, ale i s různými nevlastními otci. Jako třináctiletá od matky odešla a začala žít s tetou. Jako osmnáctiletá, roku 1999, se nejdříve přestěhovala do Olympia ve státě Washington a od roku 2003 žila v Portlandu v Oregonu.  V čele skupiny Gossip byla již od jejího vzniku v roce 1999 až do skončení v roce 2016. Krom toho ale byla zapojena i do jiných hudebních projektech. V roce 2011 vydala s pomocí Jamese Forda a Jase Shawa své vlastní EP "Beth Ditto EP".  Beth Ditto se otevřeně hlásí k homosexualitě a podporuje LGBT komunitu ve Spojených státech. Sama sebe považuje za feministku. Zastává se především obézních žen a často sama pózuje pro různé magazíny a časopisy. Roku 2007 pózovala polonahá pro magazín "NME". Germaine Greerová řekla, že časopis „měl dostatek odvahy na to, aby dal nejúžasnější ženu planety na obálku“. O dva roky později, v únoru 2009, byla focena polonahá na hlavní obálku britského magazínu "Love", určeného pro LGBT komunitu.  První vlastní kolekci pustila do světa 9. července 2009 a to ve spolupráci s designérkou Lisou Marie Peacockoou. V roce 2010 pak vytvořila i druhou kolekci, obě dvě pro Evans. Marianne Kirby z "The Guardian" uvedla, že její kolekce bude jistě slavit mezinárodní úspěch. V červnu 2012 Beth Ditto spolupracovala s MAC Cosmetics a vytvořila vlastní sadu make-upu.  V červenci 2013 si Beth Ditto na Havaji vzala svoji přítelkyni a nejlepší kamarádku Kristinu Ogata. Obě ženy byly oděné v bílém saku a košili a šly naboso. V prosinci 2014 pár legalizoval svůj sňatek druhou svatbou, tentokrát v Oregonu.

Mary Beth Pattersonová, známá pod uměleckým jménem Beth Ditto (* 19. února 1981, Searcy, Arkansas) je americká písničkářka, známá svou spoluprací s indie rockovou kapelou Gossip. Její hlas bývá přirovnáván k Ettě Jamesové, Janis Joplinové či Tině Turnerové.

Mary Beth Patterson (born February 19, 1981), known by her stage name Beth Ditto, is an American singer-songwriter and actress most notable for her work with the indie rock band Gossip. Her voice has been compared to Etta James, Janis Joplin and Tina Turner. She disbanded Gossip to pursue a career in fashion, and has since started a solo career.


Historie.

Po volbách do Evropského parlamentu 2009 měly problémy dvě frakce — Nezávislost a demokracie (IND/DEM) a Unie pro Evropu národů (UEN). United Kingdom Independence Party (UKIP), složka frakce Nezávislost a demokracie si vedla dobře, ale ostatní strany dopadly špatně. UEN také ztratila europoslance a obě frakce spadly pod požadovaný práh existence frakce. Zbylí členové obou padlých frakcí si musely najít novou frakci před ustavující schůzí Sedmého evropského parlamentu 14. července 2009. Spekulace ohledně nové frakce vyšly na povrch 30. června 2009. Původně se diskutovalo, že název frakce bude "Evropa svobodných národů" nebo "Evropa národů pro svobodu" nebo nějaká fráze obsahující slova "nezávislost", "svoboda", "demokracie" nebo "lidé/národy". Při absenci oficiálního názvu byla rodící se frakce přezdívána S"voboda".  Dne 1. července 2009 byla pořádána tisková konference u příležitosti vzniku frakce. Na této tiskové konferenci byla frakce pojmenována "Evropa svobody a demokracie". Andreas Mölzer, lídr eurokandidátky Svobodné strany Rakouska (FPÖ) později oznámil, že FPÖ a EFD spolu jednají o vstupu FPÖ do EFD, ale že obě strany mají vůči té druhé výhrady, když Staatkundig Gereformeerde Partij, UKIP a krajně pravicová Slovenská národná strana byly z FPÖ rozpačité. Dne 24. června 2014 bylo ve frakci odhlasováno rozšíření názvu z původního "Evropa svobody a demokracie" na "Evropa svobody a přímé demokracie". Poprvé tak na půdě EP hlasoval i Petr Mach, kladně. Po vystoupení poslankyně Ivety Griguleové, jediné poslankyně frakce z Lotyšska, v říjnu 2014 frakce zanikla, neboť dle stanov Evropského parlamentu musí mít ve svých řadách poslance ze 7 zemí, což po vystoupení Griguleové nesplňovala.  Skupina byla obnovena 20. října 2014 po příchodu jednoho člena polského Kongresu nové pravice.  8. dubna 2016 poslankyně Alternativa pro Německo (AfD) Beatrix von Storch opustila frakci Evropští konzervativci a reformisté a stala se členkou EFDD.

Členství podle stran.

Evropa svobody a přímé demokracie () byla pravicová euroskeptická politická frakce v Evropském parlamentu. Byla založena po volbách do Evropského parlamentu 2009 jako Evropa svobody a demokracie (název změněn v červnu 2014). Frakci ve volebním období 2014-2019 převážně tvořila britská United Kingdom Independence Party a italské Hnutí pěti hvězd, které společně měly 39 z celkových 45 poslanců frakce. Frakce zanikla po volbách 2019, protože přestala plnit podmínku mít členy alespoň ze 7 států.

Europe of Freedom and Direct Democracy (EFDD or EFD2) was a Eurosceptic and populist political group in the European Parliament. The EFDD group was a continuation for the Eighth European Parliament of the Europe of Freedom and Democracy (EFD) group that existed during the Seventh European Parliament, with significant changes to group membership.


Charakteristiky mince.

Pražský groš byl na svoji dobu poměrně těžká a velká stříbrná mince. Hmotnost mince se pohybovala mezi 3,5–3,7 g s velkou ryzostí 933/1000 stříbra. Pražský groš se dělil na 12 menších peněz, tzv. parvů (lat. = "malý"). Po celou dobu své ražby měla mince v podstatě stále stejný obraz líce i rubu. Lícní strana nesla obraz české královské koruny a v dvojitém opisu jméno panovníka a text "DEI GRATIA REX BOEMIE" ("Z Boží milosti král český"). Rub mince nesl obraz českého heraldického lva a opis "GROSSI PRAGENSES" ("Groše pražské").

Historie.

Ražbu mince podnítil nález bohatých stříbrných ložisek v Kutné Hoře a hospodářský rozvoj země, která tehdy patřila k nejvyspělejším v Evropě. Václav II. si proto pozval do Čech italské právní a finanční rádce. Mezi nimi sem roku 1292 přišel také právník Gozzius z Orvieta (také známý jako Gozzo z Orvieta), aby králi pomáhal se zákonodárnou činností. Na Václavův příkaz sestavil nový horní zákoník "Ius regale montanorum", jehož součástí byla také mincovní reforma. Tou se zaváděla ražba pražského groše a zakazoval se oběh neraženého stříbra.  Mince se razila ve Vlašském dvoře v Kutné Hoře. Za její vzor sloužil francouzský groš Ludvíka IX. z roku 1266, nazývaný "gros tournois" – tourský groš.  Přestože si král Václav II. přál, aby mince byla „stálá“ a „věčná“, tak postupem doby klesala jak váha mince (až na 2,4 g), tak i ryzost mince (562/1000). Přesto byla mince velmi oblíbená a pronikla až za hranice českých zemí.  V době husitských válek přechodně skončila ražba pražského groše, ovšem zůstal jako početní jednotka (kdy přesně se nerazilo není jisté, od 20. let 15. století, od r. 1433 se uvažuje o příležitostných ražbách, plně obnoveno za reformy Jiřího z Poděbrad, tedy po roce 1469). Po měnové reformě Jiřího z Poděbrad byl stanoven pevný poměr 2 míšenské groše se rovnají 1 pražskému. Ražbu groše ukončil roku 1547 Ferdinand I., kdy ji vystřídal stříbrný tolar.  Jako díl tolaru byl od roku 1573 ražen bílý groš (podle vzoru pražského groše raženého 1547) a od roku 1576 ještě poloviční malý groš (první mince s českým popisem znějícím MALEY GROSS). Přesto pražský groš platil dál a teprve patent Ferdinanda III. roku 1644 definitivně ukončil jeho oběh.

V peněžním systému.

Podle reformy Václava II. se razil pražský groš z pražské hřivny (tj. asi 253,17 g) – ovšem Josef Smolík poukázal, že se v této době používala řada dalších hřiven (zřejmě jako početní jednotka i jako mincovní jednotka). Z pražské hřivny se razilo 64 grošů, velmi rychle se prosadila početní jednotka kopa grošů (tj. 60 grošů). Přepočet na starší brakteátovou měnu byl stanoven 6 brakteátů = 1 groš.  Původně se pro vnitřní trh počítalo se jedním druhem drobné mince, s parvem (12 do groše), v roce 1384 byly zavedeny další dva druhy drobných peněz, jejich nominální hodnota byla 1 groš = 7 penízů (nummi) = 14 haléřů = 28 obolů (oboli). Za husitství nastala v mnoha ohledech nouzová situace, groše se nerazily, naopak prosadily se drobné mince s malým podílem stříbra (kalíšky a flútky).  Mezinárodní trh si vyžádal ražbu zlatých mincí (od Jana Lucemburského raženy příležitostné zlaté), na které nebyl groš pevně navázán (poměr se pohyboval okolo půl kopy, ovšem s poklesem ryzosti groše se poměr zvyšoval). I po prosazení tolaru jako výchozí mince měnové soustavy byl poměr stanoven 1 tolar = 30 grošů (takto byl vymezen i pozdější bílý groš).

Pražský groš (,, ) byla stříbrná mince, kterou nechal na základě mincovní reformy, zpracované italskými právníky a bankéři, razit od roku 1300 český král Václav II. Mince byla ve své době ve střední Evropě široce užívaným platidlem. Její název pochází z latinského výrazu "denarius grossus" – tlustý denár.

The Prague groschen (,,, ) was a groschen-type silver coin that was issued by Wenceslaus II of Bohemia since 1300 in the Kingdom of Bohemia and became very common throughout Medieval Central Europe.


Vznik a charakter díla.

Skladba v sobě zahrnuje různá byzantská díla pocházející z odlišných časových období, z nichž nejstarší část pochází pravděpodobně z 9. až 10. století – je známa jako "Píseň o emírovi" a původně představovala samostatné dílo. Její další části mají původ v byzantské lidové tvorbě, zejména z oblasti kolem města Melitene, kde docházelo vedle četných bojů i k rozsáhlé byzantsko-arabské kulturní výměně. Patrná je obliba erotických scén, typická pro komnenovské období, ve kterém se uchytil trend napodobování antických milostných románů. V díle se objevují taktéž biblické motivy. Tyto prvky spojil neznámý autor, ovlivněný též tvorbou o Alexandrovi Makedonském, někdy v 11. či 12. století do jednoho eposu. Není známo, zda bylo toto dílo původně napsáno klasickou, či tehdejší hovorovou středověkou řečtinou. V díle se odrážejí zájmy tehdejší anatolské aristokracie v mnoha oblastech jejího života. Ovšem vzhledem k tomu, že dílo bylo s velkou pravděpodobností vytvořeno po územních ztrátách ve prospěch Turků na konci 11. století, mohou tyto výjevy popisovat romantický pohled na původní život šlechtické vrstvy, jež se před tureckým postupem stáhla z východních provincií do bezpečí Konstantinopole. Sám hlavní hrdina je představitelem této aristokracie a svým vztahem k císařské moci budí dojem nezávislého a sebevědomého jedince, v němž se odrážejí dobové názory a hrdost tehdejších šlechtických vrstev.

Děj.

První, starší, část pojednává o únosu dcery byzantského velitele, stratéga, arabským emírem na východním pomezí byzantské říše, kde po dlouhou dobu docházelo k častým střetnutím mezi Byzantinci a muslimy. Svými činy vyvolá muslimský vládce spor mezi ním a dívčinými bratry, který je urovnán přestoupením emíra na křesťanství. Ze spojení emíra a stratégovy dcery se narodí Basileios, zvaný Digenis Akritas ("Dvojrodý strážce hranic"), hrdina celého eposu.  Druhá část již postrádá jednotnou strukturu a je spíše sledem několika oddělených příběhů. Digenis, sloužící jako "akritas", strážce chránící byzantské východní hranice, podobně jako jeho otec unese dívku byzantského velitele a vezme si ji za ženu. Kromě jiných dobrodružství svádí souboj s drakem, bojuje vítězně s bandity, porazí a svede krásnou amazonku Maximó, načež si u řeky Eufratu postaví honosný palác. Umírá zasažen nemocí, čímž řecké verze eposu končí.

Dochované rukopisy.

Dílo se v původní podobě nedochovalo, je ale k dispozici řada opisů z pozdějších dob. Rovněž byla nalezena Digenisova zobrazení na athénské a korinthské byzantské keramice. První písemná zmínka o tomto díle pochází z 18. století od vzdělance a osvícence Kaisaria Daponta, nicméně samotný exemplář rukopisu byl nalezen až roku 1800, a to pouze v ruském překladu "Děvgenijo dějanije". První dochovaný řecký text se našel až o téměř tři čtvrtě století později, roku 1868. Následovaly další objevy, díky nimž je celkem známo šest rukopisů – "Grottaferský" z 14. až 15. století, dále rukopisy "Eskorialský", "Trapezuntský" a "Androský", všechny pocházející z 16. století, následované "Oxfordským" a "Paschalisovým", oběma z 18. století. Rukopisy se navzájem liší jak obsahově, tak kvalitou jazyka, v některých případech i formou.

Digenis Akritas, v novořeckém přepisu Digenis Akritis, je byzantský hrdinský epos, jehož děj se odehrává na pozadí byzantsko-arabského konfliktu v oblasti kolem řeky Eufratu. Ústřední postavu představuje šlechtic a dobrodruh Basileios, zvaný Digenis Akritas, hrdina náležející k "akritai", válečníkům střežícím pohraniční kraje byzantské říše. Jeho otcem je arabský emír, který přestoupil ke křesťanství a oženil se s dcerou byzantského vojevůdce. Dílo je vytvořeno z několika částí pocházejících z různých období a nemá jednotnou koncepci. Pochází pravděpodobně z 11. až 12. století a postupem času se stalo byzantským národním eposem.

Digenes Akrites (, ), known in folksongs as Digenes Akritas (, ) and also transliterated as Digenis Acritis, is the most famous of the Acritic Songs. The epic details the life of the hero, Basil (Βασίλειος), whose epithet "Digenes Akritas" ("Two Blood Border Lord" or "Twain-born Borderer") refers to his mixed Byzantine-Cappadocian Greek and Arab blood. The first part of the epic details the lives of his parents, how they met, and how his father, an Emir, converted to Christianity after abducting and marrying Digenes' mother. The remainder of the epic discusses, often from a first-person point of view, Basil's acts of heroism on the Byzantine border.


Sportovní kariéra.

Je mistrem světa do 17 let (2007), juniorským mistrem světa (2008) a juniorským mistrem Evropy (2009). V roce 2010 obsadil 7. místo na halovém MS v katarském Dauhá a 5. místo na evropském šampionátu v Barceloně.  V roce 2011 vybojoval na halovém ME v Paříži výkonem 20,75 metru stříbrnou medaili. Halovým mistrem Evropy se stal jeho krajan Ralf Bartels, který ve finále jako jediný přehodil jednadvacet metrů (21,16 m). V témže roce se stal v Ostravě mistrem Evropy do 23 let a získal zlatou medaili na světovém šampionátu v jihokorejském Tegu, kde si vylepšil osobní rekord až na 21,78 metru. Titul v soutěži koulařů obhájil v roce 2013 v Moskvě. O dva roky později v Pekingu vybojoval stříbrnou medaili. Při startu na mistrovství světa v Londýně v roce 2017 postoupil do finále, medaili však nezískal.  Třikrát za sebou se stal mistrem Evropy ve vrhu koulí - v letech 2012, 2014 a 2016.V Berlíně v roce 2018 sice čtvrtý evropský titul v řadě nevybojoval, v soutěži koulařů obsadil "až" třetí místo.  Na olympiádě v Londýně v roce 2012 skončil v koulařském finále druhý, o čtyři roky později v Rio de Janeiro pak sedmý.  Ze světových halových šampionátů získal tři stříbrné medaile - v letech 2012, 2014 a 2018. Kompletní sbírku medailí má také z evropských halových šampionátů (po pařížském stříbru z roku 2011 následoval titul mistra Evropy v roce 2015, bronzová medaile o dva roky později a opět stříbro z Glasgow v roce 2019).

David Storl (* 27. července 1990, Rochlitz, Sasko) je německý atlet, jehož specializací je vrh koulí, dvojnásobný mistr světa v této disciplíně.

David Storl (born 27 July 1990) is a German track and field athlete who specialises in the shot put. He was successful on the youth and junior athletics circuit, winning gold medals at the World Youth Championships and World Junior Championships. Storl won his first senior medal, a silver, at the 2011 European Athletics Indoor Championships.


Děj.

Malíř Conti přinese princi portrét jeho družky hraběnky Orsiny, jejž si před třemi měsíci objednal. Za tu dobu již ovšem Orsinu přestal milovat a všimne si druhého portrétu, který mu Conti ukáže, na kterém je Emilie Galotti. Ačkoli ji zahlédl jen několikrát a nepochází ze šlechtického rodu, vzplanou jeho sympatie k ní.  Conti odejde a na scéně se objeví princův komoří Marinelli, jenž princi oznámí, že se plánuje již dnes svatba Emilie s hrabětem Appianim a poté se chystají opustit zemi. Marinelli tedy dostal za úkol sňatku zabránit, proto sežene Angelo, který předá dalšímu sluhovi Pirrovi úkol, aby přepadl kočár s nevěstou a rodiči a zabil hraběte Appiana.  Princ neuposlechne rady komořího a neodjede na svůj letohrádek. Navštíví mši, kde vyznává lásku Emilii, ta má však strach a snaží se ho ignorovat. Zážitky pak oznámí své matce. Marinelli se ještě pokusí oznámit Appianovi princův rozkaz, aby urychleně odjel vyřešit záležitosti ohledně princova sňatku s hraběnkou Orsinou k vévodovi z Massy, odmítne však obřad odložit. Posléze je tedy vykonáno přepadení kočáru včetně vraždy hraběte. Z události je princ zděšen, ale ujímá se zachráněné Emilie a její matky.  Emiliin otec zatím přijíždí do letohrádku a v salónku se zde setkává s poníženou Orsinou, původní princovou družkou. Ta Marinelliho plán odhalila a předá otci dýku, aby lstivého prince zabil. Otec oznámí princi, že si přeje Emiliin odchod do kláštera, on však oponuje a jeho lásku chce převést k původnímu místu sňatku, kde mají být všichni přepadení vyslechnuti. Přestože by se neměli vyslýchaní střetnout, aby nebyly ovlivněny jejich výpovědi, otec si setkání s dcerou i tak vymůže. Ta mu oznamuje, že se prince bojí a v jeho rukách zůstat nemůže. Navrhne mu, aby ji od toho uchránil a zabil ji, což on také udělá.  Princ je celým případem zděšený a Marinelliho vyžene ze dvora.

Myšlenky díla.

Drama ukazuje neomezenou moc šlechty oproti bezbrannému poddanstvu a zamýšlí se nad tím, jaké mají být skutečné hodnoty v životě a představy o morálce. Ukazuje také tehdejší vztahy mezi mužem a ženou. Dílo je označováno za první měšťanské drama i první politickou tragédii. Na dílo odkazuje i Johann Wolfgang Goethe v knize Utrpení mladého Werthera.

Emilia Galotti je drama od německého autora Gottholda Ephraima Lessinga. Poprvé vyšlo roku 1772 a je zahrnováno do romantického dramatu. Odehrává se v Itálii. Touto hrou bylo 21. dubna 1783 slavnostně otevřeno Nosticovo divadlo (dnešní Stavovské divadlo v Praze).

Emilia Galotti is a play in five acts by Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781), which premiered on 8 March 1772 in Brunswick ("Braunschweig" in German). The work is a classic example of German "bürgerliches Trauerspiel" (bourgeois tragedy). Other works in this category include Schiller's "Kabale und Liebe" and Hebbel's "Maria Magdalene". The story is based upon the Roman myth of Verginia.


Vláda.

Hor-Aha byl vlastně skutečným králem celého Egypta, možná mu však nepodléhal celý Dolní Egypt. Dobytá území zpacifikovával a chránil před Libyjci. Na jižních hranicích země úspěšně válčil s Núbijci, díky vojenským úspěchům v této oblasti se mu hranice podařilo posunout až k prvnímu nilskému kataraktu. Nebo dokonce až k Gabal es Silsile. Dokládá to ebenová tabulka oslavující faraonovo vítězství, která byla nalezena v Abydu. S největší pravděpodobností sídlil v Ceneji. Nechal vybudovat v dolnoegyptské Saji chrám zasvěcený tamější bohyni Neitě. Jestliže byl totožný s Menim, vybudoval první hlavní město sjednoceného Egypta, Mennofer. Možná také nechal vybudovat město Šedet, (řecky Krokodilopolis), jednou totiž byl prý na lovu v oáze Fajjúm, kde jej najednou napadli jeho vlastní psi, před nimiž skočil do jezera, kde jej na zádech na druhý břeh přenesl krokodýl. Za záchranu života pak zasvětil toto jezero právě krokodýlovi a u oázy nechal vybudovat město jemu zasvěcené. Je také možné, že se Aha týkají také některé informace o Menim, například to, že zemřel na zranění, jež mu způsobil hroch. Podle Diodóra jej Egypťané pokládali za krále, jenž je naučil uctívat bohy a žít civilizovaně.

Hrobka.

Podobně jako všichni králové 1. dynastie si i Aha nechal postavit hrobky dvě. Hrobka, která se nachází v Abydu, je pouze symbolická. Je ze všech symbolických hrobek, které se nacházejí v severozápadní části abydského pohřebiště, největší. Její pohřební komora má půdorys o rozměrech "11,7x9,5" metru, je vyzděná nepálenými cihlami a vyztužena dřevěnými trámy. Jeho skutečná hrobka se nachází v Sakkáře. Její podzemní část je vytesána do skály a tvoří ji pět místností. Nadzemní část je postavena z cihel a přepážky ji dělí na 27 komor, kde byla uložena pohřební výbava. Kolem této hrobky se zachovaly zbytky dvou ohradních zdí.

Hor-Aha byl egyptským faraonem 1. dynastie. (Slovo Aha znamená bojovník.) Vládl přibližně v letech 3032/2982–3000/2950 př. n. l. Není jisté, zda tento král nebyl totožný s králem Menim či Narmerem nebo dokonce oběma dvěma. S Menim je spojován díky nápisu na nakádské slonovinové tabulce.

Hor-Aha (or Aha or Horus Aha) is considered the second pharaoh of the First Dynasty of Egypt by some Egyptologists, others consider him the first one and corresponding to Menes. He lived around the 31st century BC and is thought to have had a long reign.


Právní základ.

Právním základem pro přijetí směrnice je Smlouva o fungování Evropské unie, konkrétně Článek 288 (bývalý článek 249 Smlouvy o ES). Rada může delegovat legislativní pravomoc Komisi a podle relevantního odvětví a patřičné legislativní procedury mohou obě instituce vydávat právní předpisy. Existuje regulace pro Radu a regulace pro Komisi, přičemž článek 288 nerozlišuje mezi legislativními (zákonodárnými) a administrativními akty, jak se tomu děje u národních právních systémů.

Definice směrnice.

„Pro výkon pravomocí Unie přijímají orgány nařízení, směrnice, rozhodnutí, doporučení a stanoviska.  Nařízení má obecnou působnost. Je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.  Směrnice je závazná pro každý stát, kterému je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům.  Rozhodnutí je závazné v celém rozsahu. Pokud jsou v něm uvedeni ti, jimž je určeno, je závazné pouze pro ně.  Doporučení a stanoviska nejsou závazná.“  Výsledku směrnice (tedy harmonizace vnitrostátních úprav) je dosaženo tehdy, když každý stát zajistí řádné (obsahově správné a včasné) promítnutí obsahu směrnice do vnitrostátního transpozičního opatření, zajistí jeho řádnou aplikaci a vymahatelnost a oznámí transpoziční opatření Komisi. Uvážení členských států formy a prostředků transpozičního předpisu je pro směrnici typické, avšak je omezeno minimálními požadavky transpozice: transpoziční opatření musí přesně odrážet obsah směrnice, způsob transpozice musí být jasný, přesný a transparentní a transpoziční opatření musí mít formu obecně závazného předpisu. Lhůta k dosažení účelu směrnice je státům stanovena většinou na 2 až 4 roky. Tento výsledek je dosažen cestou transpozice směrnice, tedy přijetím prováděcího opatření, nejde tedy o recepci ve smyslu mezinárodního práva.  Samotná definice směrnice může být v izolované formě poněkud zavádějící. Je třeba ji brát a chápat v systematickém kontextu některých dalších článků SFEU (např. čl. 114, 153, 168, 169 či 193) a také v kontextu relevantní judikatury Evropského soudního dvora.

Struktura směrnic a jejich kategorizace.

Směrnice EU mohou být z hlediska struktury značně rozmanité, při určité generalizaci však lze definovat typickou strukturu směrnice. Tu zpravidla tvoří následující části – typy ustanovení směrnice:  Směrnice lze kategorizovat na základě mnoha kritérií. Jejich tematické kategorie lze rozčlenit dle Rejstříku platných právních předpisů EU, který dělí všechny unijní předpisy do 20 různě obsahově zaměřených kapitol, dle kterých je patrná velká rozmanitost jejich předmětu úpravy. Nejvíce směrnic je obsaženo v obsahové kapitole č. 13 Průmyslová politika a vnitřní trh.  Od vstupu do EU v roce 2004 do roku 2014 přijala Česká republika 496 směrnic.

Vznik směrnice.

Text návrhu směrnice (v případě spolurozhodování více institucí, k čemuž obvykle dochází) je připraven po konzultaci s vlastními odborníky a odborníky členských států Komisí. Návrh je prezentován Parlamentu a Radě – složených z odpovídajících ministrů nebo členů vlády, nejprve pro zhodnocení a vyjádření a následně pro schválení či odmítnutí.

Právní následky.

Směrnice jsou závazné pro ty členské státy, kterým jsou adresované, což může být jeden stát nebo skupina států. Obecně se ale dá říci, že kromě směrnic týkajících se společné zemědělské politiky, jsou směrnice většinou adresovány všem členským státům.

Implementace.

Když jsou směrnice přijaty, poskytují členským státům časový rozvrh pro implementaci požadovaného výsledku. Někdy se stává, že právní systém členského státu už danému výsledku odpovídá, takže dotyčný stát má za úkol tento předpis pouze udržet tak, jak je. Častěji se ale setkáme s tím, že je třeba právní předpisy členských států změnit (tzv. transpozice), aby mohla být směrnice správně implementována. To se stává v 99 % případů. V případě, že se členskému státu nepodaří schválit požadovanou právní úpravu nebo tato plně neodpovídá požadavkům směrnice, Evropská komise může proti danému členskému státu zahájit soudní proces u Evropského soudního dvora. To se také může stát, pokud teoreticky úspěšně uskutečnil transpozici směrnice, ale prakticky se jí neřídí. K 1. 5. 2008 probíhalo u ESD 1298 těchto případů.

Přímý efekt.

Přestože směrnice neměly být závazné před tím, než byly implementovány členskými státy, ESD svou judikaturou stanovil zásadu přímého účinku – neimplementované nebo nezdárně implementované směrnice mohou ve skutečnosti být přímo právně závazné. V případě Francovich vs. Itálie shledal soud členské státy odpovědné a povinné zaplatit náhradu škody jednotlivcům a obchodním společnostem, kteří utrpěli škodu neprovedením nebo špatnou implementací směrnice.

Směrnice EU je normativním právním aktem Evropské unie. Směrnice je specifický nástroj harmonizace předpisů členských států, především v oblasti, kde má EU jen nevýlučné pravomoci. Vedle unijních nařízení a unijních normativních rozhodnutí jsou směrnice jedním ze tří základních normativních aktů orgánů EU. Adresáty směrnic jsou přímo členské státy – většinou všechny, je však možné, aby směrnice byla určena jen několika členským státům. Směrnice jsou transponovány (včleněny) do právního řádu daného státu.

A directive is a legal act of the European Union which requires member states to achieve a particular result without dictating the means of achieving that result. It can be distinguished from regulations, which are self-executing and do not require any implementing measures. Directives normally leave member states with a certain amount of leeway as to the exact rules to be adopted. Directives can be adopted by means of a variety of legislative procedures depending on their subject matter.


Hráčská kariéra.

Hokejovou kariéru začínal v rodném městě za tým Rodovre Mighty Bulls, ve kterém působil až do roku 2005. Za mateřský tým odehrál jeden zápas za seniorský A-tým, ve kterém jako patnáctiletý vstřelil tři branky a na jednu nahrál. Později dostal smlouvu se švédským klubem Frölunda HC. V klubu začínal v mládežnické kategorii. Ročník 2006/07 zaznamenal úspěch v juniorské lize SuperElit, stal se nejlepším střelcem a nejproduktivnějším hráčem. Tím dokonce pomohl vyhrát s týmem celou soutěž SuperElit a v kategorii do 18 let získal s týmem stříbrné medaile. V následujícím ročníku debutoval v nejvyšší seniorské soutěži Elitserien. Celkem odehrál 21 zápasů, ve kterých nastřádal tři asistence. V sezoně odehrál 19 zápasů v nižší domácí soutěži HockeyAllsvenskan za klub Borås HC. V sezóně 2008-09 byl již kmenovým hráčem Frölundy a zvýšil svou produktivitu, 33 bodů nastřádal za 58 zápasů.  V roce 2007 byl vybrán v draftu NHL hned v prvním kole, zvolen byl ze třináctého místa týmem St. Louis Blues. Začátky v zámoří hrával na jejich farmě v Peoria Rivermen. 5. listopadu 2009 debutoval za Blues v National Hockey League, v zápase proti Calgary Flames dokonce vstřelil svůj první gól. V organizaci St. Louis Blues se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Ale většinu sezóny strávil na jejich farmě v American Hockey League. V AHL nastřílel 18 gólů a nastřádal 39 asistencí za 70 zápasů a byl zvolen do All-Rookie týmu. Kromě toho se zúčastnil All-Star Game. V červnu 2010 byl společně se spoluhráčem Ianem Schultzem výměněn za Jaroslava Haláka do Montreal Canadiens. V Montrealu se hned zapracoval do základní sestavy a hrál pravidelně za tým. Taktéž pro Montreal Canadiens se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Během zkrácené výluky v NHL 2012/2013, odehrál patnáct zápasů za finský klub JYP Jyväskylä hrající domácí nejvyšší soutěž SM-liiga. Za patnáct zápasů posbíral patnáct kanadských bodů.  V červnu 2016 byl vyměněn do klubu Washington Capitals za druhá kola draftu v roce 2017 a 2018.

Rodina.

Jeho otec Olaf Eller je bývalý dánský hokejista a reprezentant, momentálně se věnuje trenérství. Naposled vedl dánský klub Rungsted Seier Capital (2015/16). Taktéž je komentátor pro dánskou televizní stanici TV 2 Sport, ve které komentuje zápasy pro mistrovství světa IIHF a občas zápasy v soutěži AL-Bank Ligaen. Jeho mladší bratr Mads Eller (narozený 25. června 1995), je dánský hokejový útočník v současné době hraje v zámoří. Stejně jako jeho bratr Lars, odešel v mládí do švédského klubu Frölunda HC a taktéž reprezentoval svou zemi v mládežnických kategoriích. V roce 2015 v turnaji Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji byl zvolen alternativním hráčem. Jejich nevlastní bratr Michael Smidt je již hokejový útočník, který 5x reprezentoval dánský národní tým v mistrovství světa. Převážnou část své kariéry odehrál za klub Rodovre Mighty Bulls, posledních šest sezon vedl mužstvo jako kapitán. Kariéru ukončil v roce 2014. Lars Eller a jeho žena Julie mají společně jednu dceru.

Lars Fosgaard Eller (* 8. května 1989 v Rødovre) je dánský hokejový útočník v současné době působící v zámořské NHL, kde nastupuje za tým Washington Capitals.

Lars Fosgaard Eller (born 8 May 1989) is a Danish professional ice hockey player for the Washington Capitals of the National Hockey League (NHL). Nicknamed "the Tiger", he was drafted by the St. Louis Blues in the first round, 13th overall in the 2007 NHL Entry Draft. He later joined the Montreal Canadiens, where he played six seasons before being traded to the Capitals in 2016. He became the first person born in Denmark to win the Stanley Cup when the Capitals won in 2018, notably scoring the Stanley Cup-winning goal.


Život.

O životě Azarii dei Rossi dochovalo jen málo náhodných zmínek, jež se většinou týkají jeho knihy "Světlo očí". Jeho rodina (Dei Rossi, v italštině doslova „červení“, hebrejsky pak "Adumim") byla starodávnou italskou židovskou rodinou, jež podle rodinné tradice uprchla do Říma spolu ještě s dalšími třiceti rodinami z Palestiny, když pozdější císař Titus zničil roku 70 Jeruzalém. Azarieho sečtělý otec pocházel z města Reggio nell'Emilia a živil se směnárnictvím v Mantově.  V tomto lombardském městě se také Azaria narodil, zřejmě někdy mezi lety 1512–1514. Ve svém dětství obdržel obvyklou židovskou výchovu: studoval Tanach, Mišnu, Talmud a hebrejštinu. Počínaje 13 rokem se učil sám. Oženil se s dcerou mantovského žida, jenž se zabýval poskytováním úvěrů, jež představovalo nejzákladnější obživu tehdejšího evropského židovstva. Později Azaria přesídlil do Boloně a roku 1567 pak do Ferrary. Není známo, čím se živil; podle Leopolda Zunce byl lékařem, on sám však tvrdí, že se zabýval „gramatikou knih“, což lze vyložit jako korektura knih, cenzura či redakce a příprava k tisku. Na jednom místě Azaria dei Rossi připomíná svůj pokus o získání financí na vytištění Maimonidova díla "Mišne Tora" s komentářem Josefa Kara zvaného "Kesef mišne". Kromě vydávání knih je Azaria dei Rossi také pilně četl, až mu lékař zakázal číst knihy v noci při světle svíček.  Kromě židovských knih Azaria dei Rossi studoval také jazyky, například latinu a řečtinu, četl italskou a historiografickou literaturu. Svůj zájem zaměřoval zejména na starověké dějiny, dějiny křesťanství a řeckou a římskou archeologii. Roku 1571 pak začal psát knihu "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim") a během dvou let ji dokončil.  Roku 1575 se mu ve snu zdálo, že během tří let zemře. Sepsal proto svou závěť a roku 1578 skutečně zemřel.

Světlo očí.

Obsah díla.

Nejzásadněší dílo Azarii dei Rossi představuje kniha "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim"). Toto dílo se člení na tři části: "Hlas Boží" ( קול אלוהים, "Kol Elohim"), "Sláva starců" ( הדרת זקנים, "Hadrat zkanim") a "Výroky moudrosti" ( אמרי בינה, "Imrej bina").  "Hlas Boží" popisuje silné zemětřesení, jež Ferraru zasáhlo roku 1570 a při němž zemřelo na dvě stě lidí a mnohé domy se zřítily, včetně domu Azarii dei Rossi. Azaria toto zemětřesení považoval za přímý Boží zásah, silnější než běžné přírodní jevy. Ve chvíli, kdy stál na ulici ve strachu ze zemětřesení, se k němu prý obrátil jeden křesťanský obyvatel města s otázkou, zda existuje hebrejský překlad Aristeova listu (legendy o vzniku Septuaginty). Azaria odvětil, že nikoli, ale hned se posadil a toto dílo během deseti dní přeložil. Tento překlad pak včlenil do "Slávy starců", druhé kapitoly svého díla. Ve třetí kapitole, nazvané "Výroky moudrosti", přidal výběr šedesáti výroků uspořádaných do čtyř článků. Výroky se týkají agady a midrašů, židovských spisů z dob druhého chrámu, alexandrijských židů, Filóna Alexandrijského, počátků hebrejštiny, hebrejské poezie, knihy Josipon a chronologie dějin izraelského národa.  Z knihy vyplývá, že Azaria dei Rossi vyznával všechny principy židovské víry a vyjadřoval také velkou víru ve správnost kabaly a uznával autoritu halachických učenců. Snažil se však ve svém díle vyřešit nesoulad talmudických vyprávění s běžnou lidskou zkušeností tím, že tvrdil, že v například v případě přírodních jevů se talmudisté mýlili. Dokonce si dovolil pochybovat o některých tradičních názorech, například o autenticitě Aristeova dopisu nebo o připisování autorství knihy Josipon Flaviu Iosephovi. Rovněž zpochybňoval tradovanou chronologii mudrců.  Při tvorbě svých děl Azaria používal množství zdrojů. Kromě tradičních židovských knih a knih nežidovských filosofů (Aristoteles, Platón, Cicero), jež běžně užívali i židovští mudrci, využil také dalších děl, jako například Homéra, Vergilia, Horatia či Ovidia, a zdrojem mu zřejmě byli také církevní otcové a evangelia. Azaria dei Rossi rovněž jako jeden z prvních židovských učenců své doby četl dílo Filóna Alexandrijského.  Styl "Světla očí" je těžko srozumitelný, mnohé výrazy působí dvojsmyslně a v knize se také často vyskytují aramejské výrazy. Rovněž způsob citování zdrojů není zcela jasný.

Polemika s dílem.

Hned po vytištění "Světla očí" mnohé židovské autority proti tomuto dílu vystoupily. Zásadní výtky směřovaly proti Azariově pochybnostem ohledně tradice a používání nežidovských děl. Nejhlasitějším kritikem se ukázal Moše Provensali, jenž vydal zákaz tuto knihu číst. Aby autor utišil odpor proti své nové knize, rozhodl se v ní provést několik změn a sepsal také apologetické dílo "Tyglík na stříbro" ( מצרף לכסף, "Macref le-kesef"). Azaria dei Rossi nakonec nad svými odpůrci vyhrál: drobnými změnami formulací některých tvrzení uklidnil své odpůrce, takže zákaz jeho knihy byl zrušen, přitom však nijak zásadně jejich význam nezměnil. Když si však knihu přečetl safedský rabín Josef Karo, uvalil na ni klatbu. Po nějaké době si však i safedští židé přečetli Azariovu apologii, jež do značné míry otupila jejich odpor.  Po uplynutí nějaké době se však kontroverze ohledně knihy opět vynořily. Maharal ve své knize "Be'er ha-gola" ostře vystupuje proti názorům Azarii ohledně agady. Ja'akov Emden znovu uvalil na knihu klatbu a přikázal všechny její výtisky spálit, po nějakém čase však klatbu odvolal.  Koncem 18. století se zájem o knihu obnovil, a to zejména zásluhou haskaly.

Azaria dei Rossi ( עזריה בן משה מן האדומים; cca 1513, Mantova – 1578, Ferrara) byl italsko-židovským učencem, historikem a badatelem. Jeho nejvýznamnějším dílem se stala trojdílná kniha "Světlo očí".

Azariah ben Moses dei Rossi (Hebrew: עזריה מן האדומים) was an Italian-Jewish physician and scholar. He was born at Mantua in 1511; and died in 1578. He was descended from an old Jewish family which, according to a tradition, was brought by Titus from Jerusalem. He was known among Jews as Azariah min-Ha'adumim (Azariah of the Red Family), a play on his name as well as a possible allusion to the fact that he lived in Catholic Italy, Rome being regarded as a spiritual heir of Esau (Edom, from Hebrew "`-d-m", red). Combining an insatiable desire for learning with remarkable mental power, Dei Rossi early in life became exceptionally proficient in Hebrew, Latin, and Italian literature. He studied simultaneously medicine, archeology, history, Greek and Roman antiquities, and Christian ecclesiastical history. When about the age of thirty he married and settled for a time at Ferrara. Later he was found at Ancona, Bologna, Sabbionetta, and again at Ferrara. In 1570 a terrible earthquake visited the last-named city and caused the death of about 200 persons. The house in which Dei Rossi lived was partly destroyed; but it happened that at the moment he and his wife were in their daughter's room, which remained uninjured. During the disturbances consequent upon the earthquake Dei Rossi lived in an outlying village, where he was thrown into association with a Christian scholar, who asked him if there existed a Hebrew translation of the "Letter of Aristeas". Dei Rossi answered in the negative, but in twenty days he prepared the desired translation, which he entitled "Hadrat Zekenim." His account of the earthquake, written shortly after, is entitled "Kol Elohim"; he regarded the earthquake as a visitation of God, and not merely as a natural phenomenon.


Život.

Studoval na Collegio San Giuseppe v Turíně a poté se vrhl na vojenskou kariéru. Roku 1893 ji ukončil a vrátil se do rodné obce Villar Perosa, kde se o dva roky později stal starostou (i jeho otec jím byl) a tuto funkci držel až do své smrti.  V roce 1898 se seznámil s hrabětem Emanuelem Cacheranem z Bricherasia, který hledal investora pro zamýšlenou výrobu motorových vozů. O rok později, 11. července 1899, společně založili firmu "Fabbrica Italiana di Automobili Torino". O rok později se Agnelli stal generálním ředitelem. Když Fiat vstoupil na milánskou burzu, Agnelli koupil všechny akcie. V roce 1920 se tak stal předsedou představenstva a jediným majitelem.  Za první světové války začal Agnelli spolupracovat s finančníkem Riccardo Gualinem. Založili spolu v USA dvě firmy přepravující americkou pomoc do Evropy. Obě firmy s koncem války padly, ale vydělaly oběma obchodníkům velké peníze. Po válce se tak Fiat stal ze třicáté největší italské firmy třetí největší a s pomocí vydělaných peněz se oba obchodníci pokusili ovládnout též banku Credito Italiano. To se jim nepodařilo, ale byli aspoň zvoleni do představenstva. Agnelli se rovněž stal viceprezidentem Gualinovy firmy SNIA, která se zaobírala výrobou umělých vláken. Spolu též získali třetinu ve společnosti Alfredo Frassati, vydavateli deníku "La Stampa". Agnelli se zapojil i do politiky, podporoval fašistické hnutí Benita Mussoliniho, který ho za to v roce 1923 jmenoval senátorem.  V roce 1926 se Agnelli a Gualino rozešli, když Agnelli nesouhlasil s Gualiniho investicí do francouzských automobilek.  Agnelli byl hlavním konstruktérem italského válečného průmyslu za druhé světové války. V dubnu 1945 ho revolucionáři sesadili z vedení firmy Fiat a on krátce na to zemřel. Rodina Agnelliů firmu znovu ovládla až roku 1966.

Giovanni Agnelli (13. srpna 1866, Villar Perosa – 16. prosince 1945, Turín) byl italský podnikatel, který v roce 1899 založil v Turíně automobilku Fiat. Byl též aktivním politikem.

Giovanni Agnelli (13 August 1866 – 16 December 1945) was an Italian businessman, who founded Fiat car manufacturing in 1899.


Landgravine Marie Louise of Hesse-Kassel

Rodina.

Marie Luisa byla jedním ze sedmnácti dětí, které měl lankrabě Karel Hesensko-Kasselský se svojí příbuznou Marií Amálií Kuronskou. Jejím sourozencem je například i Frederik I. Švédský nebo Vilém VIII. Hesensko-Kasselský. Mariini prarodiči z otcovy strany byli Vilém IV. Hesensko-Kasselský a Hedvika Žofie Braniborská. Z matčiny strany to byli "Jacob Kettler", vévoda Kuronský, a Luisa Šarlota Braniborská.

Manželství a děti.

Dne 26. dubna 1709 si Marie Luisa vzala Jana Viléma Frisa, prince oranžského. Byl nejstarším žijícím synem Jindřicha Kazimíra II., Nasavsko-dietzského prince a Henrietty Amálie Anhaltsko-Desavské. Jeho titul zdědil roku 1702 Vilém III., princ oranžský, díky jeho příbuznosti s Fredrikem Hendrikem a Vilémem I. zvaným Tichým.  Za jejich zasnoubení pravděpodobně mohla skutečnost, že Jana Viléma se vícekrát pokusili zabít jeho nepřátelé usilující o titul prince oranžského. Jeho matka Henrietta Amálie proto rychle začala hledat vhodnou nevěstu pro svého syna, která by byla s královským rodem spřízněna blíže než on. K uvážení zde bylo několik dívek, týden po cestě do knížectví Hesensko-Kasselského se ale Jan Vilém zasnoubil právě s Marií Luisou. Tehdy bylo Marii dvacet let a obecně se o ní nemluvilo jako o krásné dámě. Měla prý příliš tvrdé rysy a nevzhledně vystupující nos.  Přesto se spolu Marie Luisa a Jan Vilém vzali a krátkou dobu spolu byli šťastní, než Jan náhodou utonul roku 1711. V té době spolu již měli dceru Amálii a krátce po jeho smrti se narodil i pohrobek Vilém, později známý jako Vilém IV. Oranžský (∞ Princess Royal Anna Hannoverská).

Život.

Vzhledem k tomu, její manžel zemřel, zatímco ona byla těhotná, její syn Vilém zdědil titul princ oranžský již šest týdnů po narození. Jako regentka proto vládla Marie Luisa až do roku 1731 a za její vlády se měla zem velmi dobře, přestože byla v těchto věcech nezkušená. Za své vlády zažila několik přírodních katastrof, jako bylo několik špatných sklizní za sebou nebo tuhé zimy. Rychle si získala i oblibu obyvatelstva. Byla známá svojí inteligencí a laskavostí. Velkým problémem doby byli i parazité z Dálného Východu ničící hráze. Na jejich opravy bylo potřeba mnoho peněz a zvýšení daní v Haagu nebylo možné, proto přijela osobně za americkým generálem, který zrovna přebýval v Nizozemsku. Při odjezdu již vlastnila velkou částku peněz a jelo s ní i několik dobrovolníků pro opravy hrází.  Po návštěvě Francie v roce 1736 udržovala korespondenci s náboženským a sociálním reformátorem Mikulášem Ludvíkem. Marie sama byla věřící a poskytovala útočiště pronásledovaným protestantům, kteří prchali před Habsburky. Dokonce, i přes odpor svého syna Viléma, dovolila velké skupince Moravanů usadit se ve knížectví.  Svému synovi domluvila sňatek s Annou Hannoverskou. Ona sama se s ní setkala ale pouze několikrát za život, jelikož žila ve svém vlastním domě v ústraní od zbytku rodiny.  Mezi lety 1759 až do své smrti roku 1765 byla regentkou za mladého vnuka Viléma V. Ještě před ní tuto funkci vykonávala její snacha, Anna Hannoverská a po Marii její vnučka Karolína.  Marie Luisa byla vdovou 54 let a nakonec, 9. dubna 1765, v Leeuwardenu zemřela. Přežila i svého vlastního syna o čtrnáct let.

Marie Luisa Hesensko-Kasselská (7. února 1688, Kassel – 9. dubna 1765, Leeuwarden) byla lankraběnka Hesensko-Kasselská a princezna oranžská, jedna z mála žen, které získaly tento titul. Jejím otcem byl lankrabě Karel I. Hesensko-Kasselský a jeho manželka Marie Amálie Kuronská. Vzala si místodržitele Fríska a pozdějšího prince oranžského Jana Viléma Frisa.

Marie Louise of Hesse-Kassel (7 February 1688 – 9 April 1765) was a Dutch regent, Princess of Orange by marriage to John William Friso, Prince of Orange, and regent of the Netherlands during the minority of her son and her grandson. She was a daughter of Charles I, Landgrave of Hesse-Kassel, and Maria Amalia of Courland. She and her husband are the most recent common ancestors of all currently reigning monarchs in Europe.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2001–2002 získal titul (All-Ontario Bantam AAA) v "bantam" lize (dorost) s Torontem Red Wings.  Od podzimu 2002 se stal hráčem Ottawy (OHL), kde byl jeho trenérem Brian Kilrea, označovaný za jednoho z nejlepších juniorských trenérů. V prvním ročníku v dresu 67's nasbíral v 50 utkáních 17 bodů a 4 trestné minuty. Ve finále playoff proti Kitcheneru patřil mezi nejlepší hráče Ottawy. V sezoně 2003–2004 vstřelil v 59 střetnutích 20 branek a na 16 dalších přihrál. Vyloučen byl na 76 minut. V polovině sezony se zúčastnil CHL Top Prospects Game. V sezoně 2004-05 se zlepšil na 54 bodů v 66 zápasech a v playoff přidal dalších 17 bodů v 21 zápasech. Ottawa se i s jeho pomocí dostala podruhé ve 3 letech do finále playoff OHL, ale podlehla rozjetému Londonu. Sezonu 2005-06 začal opět v Ottawě, ale v polovině ledna byl vyměněn do Windsoru. Celkem v sezoně nasbíral 83 bodů (35+38) v 67 zápasech. OHL opustil s bilancí: 242 zápasů, 190 bodů za 94 branek a 96 asistencí, a 235 TM.  Ve vstupním draftu NHL 2004 byl draftován na celkově 41. místě Chicagem Blackhawks.

Profesionální kariéra.

V sezoně 2006–2007 hrál v Norfolku Admirals v AHL, kde odehrál 48 zápasů, ve kterých nasbíral 25 bodů. Vyšel mu především start do sezony, když v úvodních 4 zápasech bodoval a získal 8 bodů. V závěru sezony byl povolán do Chicaga a 5. dubna 2007 proti Detroitu si odbyl debut v NHL a rovnou ho ozdobil gólem. Za Blackhawks odehrál 3 utkání a dal 2 góly. Pak se vrátil do Norfolku, kde v playoff odehrál 2 utkání.  Ve svém 2. roce mezi profesionály odehrál za Rockford IceHogs, kam se přestěhovala farma Blackhawks z Norfolku, 73 utkání a nasbíral 39 bodů. Po sezoně byl vyhlášen hráčem IceHogs s největším zlepšením. Na 4 utkání se podíval i do NHL, ale nebodoval. V playoff přidal 5 bodů ve 12 utkáních, ale na Chicago Wolves ve 2. kole to nestačilo a Rockford vypadl po prohraném 7. utkání.  V sezoně 2008–2009 mu zdravotní potíže dovolili odehrát pouze 42 utkání za Rockford, ve kterých nasbíral 14 bodů (6+8) a 60 TM. V playoff si připsal 2 asistence, ale IceHogs vypadli v 1. kole. Po sezoně byl vyhlášen nejlépe hitujícím hráčem Rockfordu a 8. července 2009 prodloužil smlouvu s Blackhawks.  V průběhu sezony 2009-2010 dostal možnost několikrát se ukázat v dresu Blackhawks, za které celkem odehrál 16 utkání a nabíral 4 body (3+1) v obou ukazatelích byl nejlepším nováčkem v týmu. V Rockfordu přidal dalších 31 bodů (16+15) v 65 utkáních. V sestavě Blackhawks se objevil také ve 4 utkáních playoff v 1. a 2. kole, ale jeho jméno se na Stanley Cup nedostalo vzhledem k tomu, že neodehrál dostatečný počet zápasů v základní části a ani nenastoupil ve finále. Po sezoně, 28. července 2010, prodloužil s Blackhawks smlouvu o 3 roky.  V první celé sezoně v NHL (2010-2011) odehrál 78 utkání, ve kterých nasbíral 37 bodů (17+20). V gólech se umístil mezi všemi nováčky NHL na 9. místě a v bodech byl 12. Kromě pěkného bodového zisku nasbíral i 178 hitů, což ho řadilo na 2. místo mezi útočníky klubu. V závěru sezony, v utkání 8. dubna 2011 v Detroitu, odehrál svůj 100. zápas v NHL. V playoff odehrál 5 utkání a nasbíral 4 body. Již ve 2. utkání série proti Canucks utrpěl řeznou ránu na zápěstí. Následující utkání vynechal, pak se zkusil vrátit, ale po 6. zápase musel podstoupit operaci.  Ve své druhé kompletní sezoně v NHL odehrál 71 zápasů, ve kterých nasbíral 24 bodů (9+15) a 48 TM. Byl nejlepší z útočníků Blackhawks a 2. v týmu se 128 hity. V playoff v 1. kole proti Phoenixu zaznamenal ve 2. zápase 2 góly (včetně vítězného) a i když v ostatních 5 zápasech žádný nepřidal, dělil se o pozici nejlepšího střelce Blackhawks v playoff s Frolíkem a Toewsem. Vedl týmovou statistiku v počtu hitů v playoff (32). Chicago ovšem podruhé v řadě vypadlo z playoff hned v 1. kole.  V průběhu výluky v NHL v sezoně 2012-2013 se rozhodl odejít hrát do Evropy a již 3. října 2012 se dohodl s českým týmem HC Orli Znojmo, který hraje v mezinárodní lize EBEL. V době ukončení výluky byl 2. nejproduktivnějším hráčem týmu s 27 body (9+18) v 28 zápasech. Ve zkrácené sezoně hrál o novou smlouvu a celkem se mu dařilo, když skončil 6. v týmové produktivitě s 23 body (9+14). Ještě lépe si vedl v playoff, kde se postupně probojoval do první řady k Toewsovi a Kaneovi. Ve 23 zápasech playoff nastřílel stejně gólů jako v základní části a celkem nasbíral 17 bodů, což z něj činilo 2. nejproduktivnějšího hráče Blackhawks (5. nejproduktivnější hráč v playoff NHL). V 6. finálovém zápase proti Bostonu zařídil svým gólem vyrovnání 1 minutu a 16 sekund před koncem 3. třetiny a výrazně se tak podílel na zisku Stanley Cupu. Výborné výkony v playoff mu vynesly novou smlouvu na 4 roky s celkovým příjmem 16 milionů dolarů.  Očekávání po podpisu nové smlouvy nenaplnil a připsal si v základní části 2013-14 pouhých 15 bodů (11+4). Nastoupil jen do 59 zápasů, většinu musel vynechat kvůli zranění, ale 3 zápasy sledoval dokonce jen jako zdravý náhradník. V playoff se přece jen zlepšil a se 7 góly v 19 zápasech byl 3. nejlepší střelec Blackhawks v playoff.

Bryan Bickell (* 9. března 1986, Orono, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník, který hrál v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v letech 2010, 2013 a 2015 vyhrát Stanley Cup. Během výluky NHL v sezoně 2012-13 působil v českém týmu Orli Znojmo, který hraje mezinárodní ligu EBEL. V listopadu roku 2016 mu byla diagnostikována roztroušená skleróza.

Bryan Bickell (born March 9, 1986) is a Canadian retired professional ice hockey player who played for the Chicago Blackhawks and the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He won the Stanley Cup with the Chicago Blackhawks in 2013 and 2015, and played in four early playoff games during the team's run to the 2010 Stanley Cup championship. Bickell spent nearly 10 years with the Blackhawks organization before being traded to the Hurricanes before the season. He was diagnosed with multiple sclerosis later that year and retired from playing hockey at the end of the season.


EPPO kód.

GNORAB

Synonyma.

Vědecký název.

Podle EPPO je pro patogena s označením "Tuta absoluta" používáno více rozdílných názvů, například "Scrobipalpula absoluta" nebo "Phthorimaea absoluta".  Druh "Tuta absoluta" původně popsal anglický učitel a amatérský entomolog Edward Meyrick v roce 1917 jako druh "Phthorimaea absoluta" z lokality Huancayo v Peru. První rezistence vůči insekticidům (organofosfátům a pyretroidům) byly popsány o 80 let později v Chile. Studiem Tuta absoluta se rovněž zabýval moravský entomolog Dalibor Povolný

Výskyt.

Původním areálem výskytu makadlovky "Tuta absoluta" je Jižní Amerika. V Evropě byla "Tuta absoluta" poprvé nalezena v roce 2006 ve Španělsku. Na africkém kontikontinentu byla zaznamenána v Alžírsku, Egyptu, Libyi, Maroku, Súdánu a v Tunisku a na Blízkém východu byl výskyt potvrzen v Iráku, Izraeli, Saúdské Arábii, Sýrii a v Turecku.  Vzhledem k širokému geografickému rozložení je v 21. století "Tuta absoluta" považována za superspecies, který zahrnuje dva nebo tři kryptické druhy, které se liší morfologicky (habitus a genitálie) a adaptací na hostitelské rostliny (Povolný 1973, 1975, 1979).

Výskyt v Evropě.

V Evropě byl poprvé výskyt "Tuta absoluta" potvrzen v roce 2006 ve Španělsku (Katalánsko) na rajčatech dovezených ze Střední nebo Jižní Ameriky. Z prvního ohniska výskytu se začala šířit do dalších evropských států i do států v severní Africe. Makadlovka je dnes rozšířená v Albánii, Francii, Itálii, na Kypru, v Portugalsku a Řecku. Další výskyty byly hlášeny z Bulharska, Litvy, Maďarska, Malty, Německa, Nizozemska, Rumunska, Ruska, Švýcarska a z Velké Británie a také České republiky.

Výskyt v ČR.

Přestože se jedná o teplomilný druh, který není schopen přezimovat v našich venkovních podmínkách, hrozí v České republice nebezpečí jeho zavlečení do skleníků a foliovníků, především cestou dovozu hostitelských rostlin ze států s jeho výskytem. Státní rostlinolékařská správa (SRS) provádí od roku 2010 detekční průzkum výskytu tohoto škůdce pomocí feromonových lapačů na našem území v provozech, kde by se "Tuta absoluta" mohla vyskytnout (skleníky, fóliovníky, sklady). První výskyt makadlovky "Tuta absoluta" v ČR byl potvrzen v srpnu 2013 v okrese Prostějov.

Hostitel.

"Tuta absoluta" napadá rostliny z čeledi lilkovitých (Solanaceae). Hospodářsky významnými druhy jsou: Z volně rostoucích a okrasných lilkovitých rostlin patří k hostitelům: Seznam podle Státní rostlinolékařská správy.

Popis.

Vajíčka jsou velmi malá, oválná, krémově žlutá o délce (0,36 mm dlouhá a 0,22 mm široká). Vajíčka bývají na spodní straně listu. Líhnutí trvá 4-5 dnů.  Po vylíhnutí jsou housenky bělavé. Později tmavnou přes zelenavou do světle růžové barvy. Mají tmavě hnědou hlavu a na předohrudi výrazný černý proužek. První instar je 0,9 mm velký. Dorůstají do velikosti 8 mm. Doba vývoje 13-15 dnů.  Kukla je hnědá, velká asi 6 mm. Doba vývoje 9–11 dnů.  Dospělec je drobný motýl s rozpětím křídel 10 mm. Má nenápadné šedohnědé zbarvení s černými a stříbřitě šedými skvrnkami na předních křídlech. Zadní křídla mají lichoběžníkový tvar, jsou úzká s dlouhými třásněmi. Pro makadlovky jsou charakteristická dlouhá a nahoru protažená makadla, která jsou dobře viditelná pouhým okem. Tykadla jsou nitkovitá.

Biologie.

Tato jihoamerická makadlovka má velký reprodukční potenciál. Za příznivých podmínek je schopná vytvořit až 12 generací za rok. Životní cyklus trvá 29–38 dní. Jedná se o teplomilný druh, dospělec není schopen přezimovat v chladnějších oblastech mírného podnebného pásu. Minimální a maximální teplota pro dokončení vývoje je 14 a 30 °C. Přezimuje ve stadiu vajíčka, kukly nebo dospělce.  Samičky kladou 230–260 vajíček přímo na hostitelské rostliny, nejčastěji na spodní stranu listů. Housenky se líhnou po 4-6 dnech a minují v listech, stoncích a plodech. Housenky se kuklí po 12–15 dnech v půdě, na povrchu rostlin nebo v minách.

Význam.

Škody způsobují pouze housenky, a to svým žírem, především na zelených částech rostlin. Poškozují i květy a plody, čímž výrazně snižují výnos a kvalitu plodů.  V Latinské Americe, je T. absoluta považována za hlavního škůdce rajčat a to jak na polích, tak na ošetřovaných místech. Výnos a kvalita plodů může být významně sníženy poškozením "Tuta absoluta" a sekundární patogeny, které mohou využít poškození rostliny. Vážně poškozená rajčata ztrácejí obchodní hodnotu. Ztráty 50-100% byly hlášeny na rajských jablek zejména při nízkých srážkách. Na bramborech je Tuta absoluta jeden z hlavních škůdců olistění v teplých oblastech s nízkou nadmořskou výškou (pod 1000 m).

Symptomy.

Na listech housenky způsobují požerky v podobě charakteristických nepravidelných min. V případě silného napadení listy zcela odumřou, zatímco požerky ve stoncích způsobují deformace rostlin. Znečištěný povrch rostlin je živnou půdou pro sekundární houbové patogeny.  Škůdce je obecně snadno nalézt, protože preferuje apikální pupeny, květy nebo nové plody, na kterých jsou černé výkaly dobře viditelné.

Možnost záměny.

Nejčastěji může dojít k záměně s polyfágními minujícími vrtalkami rodu "Liriomyza" (řád dvoukřídlí – Diptera, čeleď vrtalkovití – Agromyzidae.  Makadlovka "Tuta absoluta" se může rovněž zaměnit s mnoha jinými druhy makadlovek, jako jsou např. "Phthorimaea opercula" a "Keiferia lycopersicella", které mají stejné hostitelské spektrum a velmi podobný vnější vzhled.

Ochrana.

Doporučovanou účinnou prevencí je nemanipulovat v blízkosti porostů rajčat (zejména ve sklenících a foliovnících) s plody dováženými z rizikových oblastí, likvidovat použité přepravní obaly od rajčat, případně důkladně vyčistit tyto obaly před dalším použitím. K signalizaci výskytu a detekci makadlovky "Tuta absoluta" slouží druhově specifické feromonové lapače.

Biologický boj.

V zemích s výskytem "Tuta absoluta" se v biologickém boji využívají přípravky na bázi "Bacillus thuringiensis" var. "kurstaki", entomopatogenních hub "Metarhizium anisopliae" a "Beauveria bassiana", vosičky "Trichogramma achaeae" a "T. pertiosum" a dravé ploštice rodu "Macrolophus", "Nabis" a "Nesidiocoris". Chemická ochrana proti housenkám je založena na bázi účinných látek abamectin, indoxacarb a spinosad a proti motýlům na bázi účinných látek acetamiprid, cypermethrin, deltamethrin, imidacloprid a teflubenzuron.  Rezistence "Tuta absoluta" je rezistentní vůči těmto účinným látkám:

Fytosanitární opatření.

Makadlovka "Tuta absoluta" nepatří mezi druhy, jmenovitě uvedené v přílohách vyhlášky č. 215/2008 Sb., o opatřeních proti zavlékání a rozšiřování škodlivých organismů.

Tuta absoluta je malý nenápadný motýl, který v původních oblastech výskytu, v Jižní Americe, patří k nejvýznamnějším škůdcům porostů rajčat.

Tuta absoluta is a species of moth in family Gelechiidae known by the common names tomato leafminer, tomato pinworm and South American tomato moth. It is well known as a serious pest of tomato crops in Europe, Africa, western Asia and South and Central America. "T. absoluta" was originally described in 1917 by Meyrick as "Phthorimaea absoluta", based on individuals collected from Huancayo (Peru). Later, the pest was reported as "Gnorimoschema absoluta", "Scrobipalpula absoluta" (Povolny), or "Scrobipalpuloides absoluta" (Povolny), but was finally described under the genus "Tuta" as "T. absoluta" by Povolny in 1994. Its life-cycle comprises four development stages: egg, larva, pupa and adult. Adults usually lay eggs on the underside of leaves or stems, and to a lesser extent on fruits. After hatching, young larvae penetrate leaves, aerial fruits (like tomato) or stems, on which they feed and develop. Pupae (length: 5–6 mm) are cylindrical in shape and greenish when just formed becoming darker in colour as they are near adult emergence. Adults are 6–7 mm in length and present filiform antennae and silver to grey scales. Black spots are present on anterior wings, and the females are wider and more voluminous than the males. The pest mainly presents nocturnal habits, and adults usually remain hidden during the day, showing greater morning-crepuscular activity with adults dispersing among crops by flying. Among a range of species within the Solanaceae, tomatoes ("Lycopersicon esculentum" Miller) appear to be the primary host of "T. absoluta".


Kariéra.

Kočí nastupoval do roku 2000 za juniorský celek klubu HC Sparta Praha, tehdy jej draftoval tým NHL Pittsburgh Penguins v pátém kole. Sezonu 2000/01 strávil v juniorské WHL v klubu Prince George Cougars.  V letech 2001–2006 se snažil dostat do sestavy Pittsburghu skrze farmářské celky Penguins − Wheeling Nailers v East Coast Hockey League a převážně v hlavním záložním mužstvu Wilkes-Barre/Scranton Penguins v American Hockey League. V úvodu sezony 2006/07 sice pro zranění kotníku úvodní část ročníku zmeškal, ale dočkal se v něm premiéry v NHL v dresu Chicago Blackhawks, kde nastoupil k devíti utkáním. V další sezoně odehrál 18 utkání. Během této sezony nastupoval i v AHL.  V létě 2008 podepsal kontrakt s Tampa Bay Lightning, kde sehrál pouze jediné utkání v úvodu sezony 2008/09. Poté pokračoval v St. Louis Blues, kde odehrál čtyři utkání. Sezonu dokončil opět ve svém staronovém týmu Lightning, kde si v 32 utkáních připsal i svou první branku v NHL na ledě Montreal Canadiens (26. března). Předtím i poprvé bodoval − 22. února v domácím utkání s Boston Bruins si připsal asistenci.  Sezonu 2009/10 odehrál v dresu Colorado Avalanche, kde se v prvním ročníku vešel 43× do sestavy a připsal si i branku na ledě Calgary Flames. Přestože v play off se již do sestavy Avs nedostal, klub s ním podepsal kontrakt i na sezonu 2010/11. V té odehrál 34 utkání a vstřelil svou třetí branku v NHL.  Úkolem tohoto hráče v NHL bylo zejména působit respekt na protivníky a "ochraňovat" hvězdy svého klubu.  V létě 2011 se neúspěšně pokoušel prosadit do kádru Winnipeg Jets a tak se rozhodl pro návrat do Evropy. V říjnu se dohodl na kontraktu s mateřskou Spartou, v jejímž dresu si 13. října odbyl extraligovou premiéru na ledě BK Mladá Boleslav.  V sezoně 2013/14 působil jako asistent trenéra u dorostu Sparty a také jako skaut, současně byl ale i nadále hráčem klubu.

Reprezentace.

V sezoně 2000/2001 si připsal osm startů za českou reprezentaci do 20 let.

David Kočí (* 12. května 1981 ve Praze, Česká republika) je bývalý český profesionální hokejista. V současnosti působí jako asistent hlavního trenéra v klubu Mountfield HK.

David Kočí (born May 12, 1981) is a Czech former professional ice hockey player who is currently coaching within HC Sparta Praha in the Czech Extraliga. He previously played in the National Hockey League with the Chicago Blackhawks, Tampa Bay Lightning, St. Louis Blues and the Colorado Avalanche.