Části města.

V letech 1975–1997 byla součástí města i obec Chotěbuz.

Historie.

Meziválečné období.

Město vzniklo v roce 1920 rozhodnutím velvyslanecké konference o rozdělení sporného území Těšínska mezi nově vznikající Československo a Polsko. Stanovená hranice probíhala přes město Těšín podél řeky Olše, dělíc jej na dvě části. Na území dnešního Českého Těšína se nacházela průmyslová čtvrť města "Saská kupa" (německy "Sachsenberg"), vzniklá na přelomu 18. a 19. století.  Podle rakouského sčítaní lidu v roce 1910 západní část Těšína (ze které se stal samostatný Český Těšín) o rozloze 265 hektarů (39,6% celého Těšína) měla 6837 obyvatel (30,4% populace Těšína) v 380 budovách (30,9% budov ve městě), s hustotou obyvatelstva 2580 os./km2, z toho 6524 mělo ve městě trvalé bydliště, 4167 (60,9%) mluvilo německy, 2195 (32,1%) polsky a pouze 160 (2,3%) česky.  V polovině 19. století sem byla přivedena Košicko-bohumínská dráha, později také Dráha slezských měst z Frýdku do Bílska. Bylo zde vybudováno velké vlakové nádraží, které bylo do roku 1920 hlavním nádražím města Těšína. Od roku 1911 dokonce jezdila z nádraží do historické části města tramvaj. Rozdělení města vedlo k úpadku významu města v regionu a ke zbrzdění jeho rozvoje. Polský Těšín ztratil důležité železniční spojení a průmysl, Český Těšín byl zase odříznut od historického centra, správních úřadů a kulturně-osvětových zařízení.  Katastrální území rodícího se Českého Těšína mělo tehdy rozlohu 2,66 km2, a žilo na něm něco málo přes 8000 obyvatel. Nově vznikající město mělo před sebou slibné perspektivy rozvoje. Na jeho katastru se nacházelo nádraží, odkud vyjížděly vlaky jak do Třince, Jablunkova a na Slovensko až do Košic, tak do blízké hornické Karviné a do železničního uzlu v Bohumíně, odkud pak vedlo spojení přes Ostravu do Brna i do Prahy. To byl základ demografického i urbanistického rozvoje města. Značnou úlohu sehrál v této souvislosti i místní průmysl a živnosti. Nejvýznamnějším místním výrobním odvětvím byly stavitelské firmy, kterým byla tehdy svěřena výstavba řady veřejných objektů – nemocnice, škol, kostelů i městské radnice. Kromě budov, financovaných státem nebo městem, se rozvíjela také výstavba družstevních a soukromých objektů. Vzniklo mnoho obchodů a restaurací. Centrem společenského a kulturního života se po roce 1933 stala kavárna Avion, přistavěná ke starému hotelu National, přímo u mostu pod zámkem. V roce 1921 bylo založeno české gymnázium. Významným místním podnikem byla tiskárna a nakladatelství K. Prochasky.  Český Těšín se v prvním období své samostatné existence vyvíjel jako moderní městské centrum nejvýchodnějšího cípu českých zemí, jako město položené sice značně excentricky na samých hranicích státu, avšak těžící silně ze svého správně administrativního určení a polohy železničního uzlu.  Český Těšín nebyl zatížen jednostrannou vazbou na některé odvětví výroby jako mnohá nedaleká hornická a hutnická města, hospodářské aktivity byly zaměřeny převážně na spotřebu vysoce koncentrovaného obyvatelstva a nejbližšího okolí a na značně rozsáhlou terciární sféru. Město tak skýtalo solidní základ pracovních příležitostí a společenského uplatnění vůbec, bylo migračně přitažlivé a ve svém počátečním stadiu rychle rostlo.

Po roce 1938.

V říjnu 1938 byl po ultimátu polské vlády, která zneužila oslabení ČSR po Mnichovské dohodě, Český Těšín obsazen polskými vojsky a přičleněn k polskému Těšínu jako "Cieszyn Zachodni" (Západní Těšín). Po porážce Polska v roce 1939 byl, spolu s polskou částí, připojen k Německu. Ustupující polská vojska tehdy vyhodila do povětří most přes Olši.  V průběhu druhé světové války se na území Českého Těšína nacházel zajatecký tábor Stalag VIII D Teschen. Tento tábor vznikl na jaře roku 1941 v části města zvané Kontešinec. Byl vybudován na místě, kde stály staré dřevěné baráky, které byly postaveny ještě v období první světové války. V té době baráky sloužily jako lazaret pro raněné a nemocné vojáky Rakousko-Uherska. Od roku 1920 až do roku 1938 patřil objekt československé armádě. Po obsazení města v roce 1939 zde německé velení umístilo vojenská vozidla, protože budovy byly již ve zchátralém stavu a byly vhodné pouze pro garážování vojenské techniky. Po vydání rozhodnutí o zřízení zajateckého tábora byly baráky narychlo opraveny. Kromě toho byly vybudovány strážní věže a celý tábor byl obehnán ostnatým drátem. Byly rovněž odstraněny skupiny křoví z okolí tábora a vystavěny budovy pro velitelství. V počátečním období byli v táboře a jeho pobočkách umísťováni zajatci z Francie, Jugoslávie, Belgie a Polska, později i z Velké Británie, Sovětského svazu, Itálie a dalších zemí.  Přestože přímo v Českém Těšíně neproběhly válečné operace, zachycují statistiky poměrně hodně válečných škod. Z veřejných budov byly zničeny vodárna a plynárna, vydrancováno bylo vnitřní zařízení nemocnice, tiskárny, nádraží, pošty a dalších podniků. Podle úředního hlášení bylo ve městě k 31. prosinci 1947 deset podniků – cihelny firem Kametz a Gorniak, knihtiskárny Svoboda a Kutzer a spol., Korner a spol. – výroba železných konstrukcí, pilnikárna firmy Lorenz, plynárna, mlékárna a výroba likérů firem Schlesinger a Zuweiss. Ke stejnému datu se ve městě nacházelo 351 obchodů a živností. Typickým rysem Českého Těšína i po válce zůstalo množství škol (vyučovalo se na 16 školách), kulturních zařízení a spolků. Už na podzim roku 1945 bylo založeno Divadlo Těšínského Slezska. Významným impulsem bylo, i když pouze dočasné, obnovení vydávání Těšínských novin. Po druhé světové válce došlo k vysídlení do té doby většinového německého obyvatelstva a části Poláků, místo nich se do města začali stěhovat Češi z vnitrozemí.

Současnost.

V roce 1945 byl Těšín znovu rozdělen a mosty na Olši mezi Cieszynem a Českým Těšínem se staly nejvýznamnějším hraničním přechodem mezi Československem a Polskem. První poválečná léta a následné desetiletí do konce 50. let vrátila městu politicko-správní úlohu i společenský význam z předmnichovského období. Po roce 1945 nastaly veliké změny také v městské výstavbě Českého Těšína. Nejprve byl zájem soustředěn na opravy stávajících staveb a zařízení. Brzy se přistoupilo k výstavbě nových objektů a to zejména bytových, protože poptávka po bydlení v Českém Těšíně byla vysoká. Zpočátku byly zastavovány proluky v centru města a jeho blízkém okolí, ale postupem času bylo zřejmé, že to nebude postačovat. Začalo se uvažovat o dalších plochách, vzdálenějších od městského centra. V roce 1949 byla vypracována studie směrného plánu města, ve kterém byla již zahrnuta také Svibice, která byla administrativně sloučena s městem v roce 1947. Na podkladě této studie byl později vypracován územní plán, podle kterého byla po roce 1960 prováděna výstavba města.  Na místě bývalé továrny na nábytek Thonet-Mundus vzniklo autobusové nádraží. V letech 1958 až 1960 vznikla na Kontešinci, na místě německého zajateckého tábora Stalag VIII D Teschen, nová čtvrť rodinných domků. V dubnu 1961 byl slavnostně otevřen Kulturní dům s divadlem – českou a polskou scénou, hvězdárnou a knihovnou. V roce 1969 se začalo stavět sídliště v oblasti mezi ulicemi Ostravská, Slezská, Hrabinská a Úvoz. V roce 1960 ztratil Český Těšín v rámci celostátní reorganizace územně administrativního systému status okresního města, což mělo za následek snížení atraktivity města v rámci českého Těšínska.  Stereotypní sídlištní zástavba ze 60. až 80. let výrazně rozšířila bytový městský fond, ale městu příliš neprospěla z hlediska urbanistického ani funkčního. V osmdesátých letech byl Český Těšín střediskem osídlení obvodního významu. Stal se známým zejména jako centrum papírenského a polygrafického průmyslu (výroba sešitů, tisk knih). V této době byl také otevřen nový hraniční přechod Český Těšín-Chotěbuz/Boguszowice na okraji města, což ulevilo provozu v centru města. V roce 1990 byla navázána spolupráce s městem Cieszynem v oblasti kultury.  Český Těšín je významným centrem polské národnostní menšiny v Česku. Je zde polská divadelní scéna a Český Těšín je sídlem většiny polských organizací v Česku.

Přírodní zajímavosti.

Hvězdnatec zubatý.

Ne každé město či oblast se mohou pochlubit pro ně typickou rostlinou. Český Těšín takovou květinu má, navíc odkazuje i na název města. Jde o hvězdnatec zubatý dříve hvězdnatec čemeřicový, lidově zvaný „těšíňanka”, latinsky "Hacquetia epipactis", polsky "cieszynianka wiosenna".  Hvězdnatec zubatý rozkvétá jako jedna z prvních jarních květin, ještě před olistěním stromů a růstem většiny ostatních druhů bylin. Už počátkem března rozkvétá (a byly zpozorovány případy dokonce v druhé polovině února). Objeví se žlutozelené soubory květů na bezlistém stonku dlouhém až 20 cm. Jde o okolíky, ne o jednotlivé květy, protože hvězdnatec zubatý patří mezi miříkovité, které tvoří typický okolík. To, co bývá považováno za okvětní lístky, je ve skutečnosti nepravé okvětí tvořené zelenými listeny (obvykle jich je 5-7), což jsou přetvořené listy.  Samotné květy jsou velmi drobné, žluté, a vyplňují prostředek. Listy se objevují později, jsou dlanitě členité a mají dlouhé řapíky. Hvězdnatec odkvete poměrně rychle a už v květnu až červnu se objeví plody. V létě už můžeme pozorovat jen hromady listů, někdy obtížně zpozorovatelné v houští jiných druhů bylinného patra lesů. Hvězdnatec zubatý roste především v listnatých lesích na úrodných vápnitých půdách.  Květ, či přesněji celé květenství, ať jako obrázek nebo snímek, se často využívají jako symbol v mnoha publikacích o Těšínsku a označují se jím mnohá sdružení, vydavatelství a iniciativy. Rovněž místní samosprávné orgány měst a obcí Těšínska už řadu let věnují zasloužilým osobám zlaté a stříbrné stylizované hvězdnatce zubaté

Těšínit.

Hornin nazvaných podle sídel existuje minimum. Asi nejznámější z nich je těšínit - vyvřelá hornina, jejíž název je odvozen od města Těšín. Jméno ji dal německý geolog a báňský inženýr Ludwig Hohenegger (1807–1864) v roce 1861. Tento název však použil pro širší spektrum typů vyvřelin, které se vyskytují v sedimentech Moravskoslezských Beskyd. Uvedený horninový komplex dnes nazýváme těšínitovou formací. Od vlastních těšínitů odlišil příbuznou horninu - pikrit - v roce 1866 rakouský petrolog Gustav Tschermak (1836–1927).  Původně se název horniny psal "teschenit", protože byl odvozen od německého pojmenování Těšína. Mineralog Josef Klvaňa použil jméno těšenit (1892) a prof. František Slavík (1876–1957) roku 1918 definitivně těšínit. Původní název teschenit je mezinárodní.

Doprava.

Městskou autobusovou dopravu v Českém Těšíně, čítající 6 linek, zajišťuje firma Arriva Morava a. s. V pracovní dny je v provozu všech 6 linek, v sobotu a v neděli jen 4 linky. V letech 1911 až 1921 byla v provozu tramvajová síť.  Železniční stanice Český Těšín je uzlovou stanicí, leží na elektrifikované trati Bohumín - Žilina (320) a dále zde odbočují tratě do Cieszyna (prodloužení tratě Český Těšín - Frýdek-Místek, po několikaleté přestávce obnoveno od prosince 2015), Frýdku Místku (322) a Ostravy přes Havířov (321). Český Těšín má přímé železniční spojení se všemi významnými městy regionu a dále zde zastavují všechny dálkové spoje směrem na Slovensko a do Prahy. Český Těšín obsluhují a přímé spojení s Prahou zajišťují i soukromí dopravci RegioJet a LEO Express. Nádražní budova byla rekonstruována. Železniční stanice má celkem 5 nástupišť, z toho jsou dvě ostrovní a přístupná podchodem. Stanice je zařazena do postupné modernizace Třetího tranzitního železničního koridoru Slovensko-Německo  V roce 2007 byla dokončena poslední část postupně budovaného obchvatu odvádějící tranzitní dopravu ze směru Slovensko (I/11), Polsko, Ostrava a Brno (D48) mimo centrum města, včetně navazující dálnice D48 do Frýdku-Místku.

Školství.

Od roku 2018 je nově provozována Střední zdravotnická škola Agel.

Židovské památky.

Ve 30. letech 20. století v Těšíně žilo 1200 osob židovského vyznání.  Byly zde tři synagogy. V Alšově ulici moderní synagoga z let 1928–1929 a v ulici Vrchlického z let 1932–1933 od architekta Rosthala. Tyto synagogy byly zničeny nacisty. Dochovala se Synagoga Schomre-Schabos v ulici Božkova 16, postavená podle návrhu architekta Eduarda Davida v roce 1928. Třípodlažní řadový dům postavený v eklektickém slohu s maurskými prvky byl postaven pro ortodoxní spolek Šomre šabos. V roce 1978 byla budova adaptována pro Polský kulturně-osvětový svaz (PZKO). V roce 1994 na průčelí budovy byla odhalena pamětní deska. V roce 2009 budova prošla obnovou mimo jiné byla repasována okna v průčelí domu.  Židovský hřbitov se nachází u ulice Hřbitovní čp. 178. Byl založen v roce 1924. V roce 1928 architekt a stavitel Bedřich Fulda zde postavil obřadní síň v eklektickém slohu.

Odkaz v hudbě.

Město se často oběvuje v tvorbě slezského písničkáře Jaromíra Nohavici. Zmiňuje jej v písních "Dokud se zpívá" a "Těšínská/Cieszyńska".

Český Těšín (, v době polské okupace v letech 1938 až 1939 "Cieszyn Zachodni" (Západní Těšín),, ) je město na východě Česka, ve Slezsku, na hranici s Polskem. Po Jablunkovu a Třinci je třetím nejvýchodnějším městem celého Česka. Leží na levém, západním, břehu hraniční řeky Olše (Olza). Na ploše 3 381 ha zde žije obyvatel. V roce 2001 se 16,1 % obyvatel města hlásilo k polské národnosti a 4,4 % ke slovenské národnosti.

Český Těšín (; ; ) is a town in the Karviná District, Moravian-Silesian Region of the Czech Republic. The town is commonly known in the region as just Těšín (). It lies on the west bank of the Olza river, in the heart of the historical region of Cieszyn Silesia. Until the 1920 division of the region between Poland and Czechoslovakia it was just a western suburb of the town of Teschen, which after the division fell to Poland as Cieszyn. The combined population of the Czech and Polish parts of the city is around 60,000 (25,000 in Těšín, 35,000 in Cieszyn).


Příčiny.

Poměry v jüanské Číně.

Mongolská nadvláda nebyla v Číně populární. Mongolové a Se-muové, přestože tvořili pouze malou část obyvatelstva, obsazovali většinu míst ve státní správě. Diskriminovaní Číňané měli nízké postavení; zejména pak jižní, kteří měli uzavřen přístup do státní správy, zakázáno nošení zbraně, lov, v noci svítit a pohybovat se po městech či vesnicích. Pro sociální status byla, přes rozdělení obyvatelstva podle etnického klíče, rozhodující výše majetku. Přirozeně pod mongolskou vládou měly moc a bohatství především nečínské skupiny. I když vláda říše Jüan čínskou kulturu a představitele různých náboženství respektovala, všemožně podporovala především buddhismus, zatímco další víry byly víceméně jen trpěné.  Původně svobodní rolníci v průběhu doby přecházeli do panství mongolských feudálů, ale celková výše daní a pracovních povinností, rozepsaná na regiony, se neměnila. Z toho plynoucí růst odvodů státu vyvolával nespokojenost zbylých poplatníků. Rolníci závislí na velkých pozemkových vlastnících zase trpěli nepřiměřenou výši nájmů, což určilo charakter povstání v jižní Číně, namířeného především proti místním velkým pozemkovým vlastníkům.  Od počátku 14. století se v Číně objevovala občasná povstání. Současně jüanská vláda slábla a postupně přestávala být schopná vynucovat pořádek. V těchto podmínkách banditismus rostl z drobného problému ve všeobecnou hrozbu. Obyvatelstvo na to reagovalo ozbrojováním. Zbraně, dříve na vesnici vzácné, se staly běžnými. Do čela místních domobran se stavěli vesměs příslušníci džentry, přirození vůdci lokálních komunit. Jüanská vláda leckdy jejich snahu uznala udělením titulů a hodností ve státní správě. Stejný postup používala i k neutralizaci úspěšných banditů.

Ideologie povstalců.

Ideologickou opozici mongolské vládě tvořili konfuciánští literáti a dále radikálové sdružení v milenaristických sektách ovlivněných manichejskými a buddhistickými vlivy.  Začátkem 14. století sílil byrokratický prokonfuciánský směr vládní politiky, jeho stoupenci prosadili i obnovení úřednických zkoušek. Obecně džentry akceptovala mongolskou vládu, vždy doufajíce v reformy, a podporovala status quo v regionech. Mnozí vzdělanci přijali místa v administrativě, ale jiní se pod tlakem mongolského přezírání stáhli do soukromí. Naděje na převládnutí čínských hodnot a způsobů správy se však nenaplnily, čínští vzdělanci zůstávali v podřízeném postavení. Postupně se proto odtažitost ke státu zvyšovala a džentry se přikláněla i k rebelům, pokud tito vystupovali na podporu řádu.  Zatímco čínští literáti vzpomínali na sungskou éru, kdy vládli zemi, mezi lidem se šířily zvěsti o mesiáši přinášejícím vysvobození. Skupiny nespokojenců, uprchlíků a banditů, rozšířené v době hladu a slabé vlády, sblížila víra, milenaristické ideje převzaté z manicheismu. Manicheismus ("ming ťiao") byl rozšířený podél jihovýchodního pobřeží Číny, získal podporu i v Ťiang-si, An-chueji a jižní části Severočínské nížiny. Chápání světa jako zkaženého a potřebujícího násilné očištění sbližovalo manichejce s buddhistickými opozičníky uctívajícími buddhu Maitréju. Spojením starších čínských tradic s manichejskými a buddhistickými prvky vznikala v prostředí malých sekt vedených populárními vůdci nová živá syntéza. Opozičníci věřili v příchod božského spasitele – „Krále světla“, který očistí svět ode zla a přemůže jüanskou vládu. Tyto skupiny byly označovány za sekty či společnosti Bílého lotosu. V průběhu čtyřicátých let 14. století vykrystalizovaly dvě větve hnutí, jižní (s centrem v horách východního Chu-peje) a severní (na pomezí An-chueje a Che-nanu), doktrinálně shodné, ale organizačně nezávislé. V obou větvích existovala řada lokálních skupin, dosti samostatných a někdy nepřátelských. K předním hlasatelům nové víry patřili na jihu Pcheng Jing-jü, na severu Chan Šan-tchung a Liou Fu-tchung.  Vůdci povstání tuto víru využívali a někteří se za Krále světla prohlásili. Heslo „Král světla přichází“ ("Ming-wang čchu-š’"), převzetí příjmení Ming Min Žuejem (přejmenoval se na Ming Jü-čena), pojmenování říše Ming Ču Jüan-čangem, prohlášení se Velkým králem světla a Menším králem světla Chan Šan-tchungem a synem a Velkým pánem světla a Menším pánem světla Ming Jü-čenem a synem dokládá ústřední význam doktríny o vystoupení spasitele a velký vliv manicheismu v ideologii Rudých turbanů.

Togtova vláda.

Začátkem čtyřicátých let 14. století dominoval jüanské vládě Togto, původem Merkit. Togto se řídil konfuciánskou koncepcí státu v kontrastu vůči tradičním mongolským hodnotám a prosazoval rázné akce pro „užitek lidu a zisk státu“, ale program opravy Velkého kanálu (jehož cílem bylo zabezpečení dovozu rýže do hlavního města, dosud zásobovaného po moři) skončil krachem. Při povodních v létě 1344 Žlutá řeka protrhla dlouho neopravované hráze a změnila tok – dosud se vlévala do řeky Chuaj, nově tekla do moře severně od poloostrova Šan-tung. Poté řeka Chuaj opakovaně zalévala jižní Che-nan, severní An-chuej a Ťiang-su. Poškození Velkého kanálu, prostřednictvím kterého byly severní provincie zásobovány potravinami, v nich vyvolalo hlad. Postižená oblast se stala střediskem odporu proti mongolské vládě. Pod tíhou kritiky Togto v červnu 1344 rezignoval. Neakceschopnost následujících krátkodobých vlád vedla k posílení samostatnosti místních úřadů.  Rolníci se od konce třicátých let opakovaně bouřili. Koncem čtyřicátých let Fang Kuo-čen sjednotil piráty v pobřežních oblastech Če-ťiangu a Ťiang-su. Nejpředvídavější úředníci byli vážně znepokojeni zostřující se situací a předkládali císaři memoranda, v nichž navrhovali opatření pro odvrácení všeobecné vzpoury. Nicméně jüanský dvůr zůstal k upozorněním lhostejný.  Togto, který se roku 1349 vrátil k moci, se snažil veškerou politickou iniciativu soustředit do svých rukou. Pokusil se ulehčit obyvatelstvu snížením daní. Na pokles státních příjmů reagoval roku 1350, navzdory radám čínských hodnostářů, provedením finanční reformy. Peníze potřebné k hrazení vládních výdajů si jednoduše natiskl. Reforma byla, pro svůj kořistnický charakter, už současníky považována za jeden z důvodů lidového povstání. Bezprostředně však přinesla vládě velké prostředky, které se rozhodla použít k rekonstrukci hrází a kanálů na Žluté řece. Na stavby sehnala 170 tisíc pracovníků (150 tisíc rolníků a 20 tisíc vojáků). Kanál byl postaven, ale v těžkých podmínkách zemřelo mnoho lidí. Rozhořčení desítek tisíc hladových lidí využili členové Bílého lotosu k šíření svého učení a propagaci vzpoury, která vypukla roku 1351.

Průběh.

Vzplanutí vzpoury (1351–1352).

Katalyzátorem neklidu se stal jednooký bůžek, nalezený koncem května 1351 při výše zmíněné stavbě hrází na Žluté řece, s nápisem na zádech: „Toto je kamenný jednooký člověk. Jakmile jej najdou, Podnebesí povstane.“ Nález udělal dojem na pověrčivé rolníky; mezi lidmi totiž už dříve koloval popěvek: „Kamenný jednooký člověk pobouří (Žlutou řeku) a Podnebesí povstane.“ Událost zřejmě zinscenovali členové Bílého lotosu, kteří brzy začali sestavovat z rolnických budovatelů hrází povstalecké oddíly. Vzpoura vypukla v severním Che-nanu 28. května 1351.  Důležitou roli v první etapě povstání sehráli Liou Fu-tchung, významný aktivista Bílého lotosu, a vůdce téže organizace Chan Šan-tchung, kterého prohlásili potomkem sungského císaře Chuej-cunga a ztělesněním buddhy Maitréji. Oddíly povstalců se začaly označovat za „armádu rudých turbanů“ (, "chung-ťin chun", v soudobých zprávách zkracováno na „rudá armáda“ –, "chung-chun"), její bojovníci si totiž jako odlišující znak vázali kolem hlavy rudé šátky či turbany. Za svůj cíl vyhlásili obnovení říše Sung zaniklé roku 1279 po dobytí jižní Číny Mongoly.  I když Chan Šan-tchung byl těsně před vypuknutím vzpoury zajat a později popraven, vojska vedená Liou Fu-tchungem úspěšně postupovala a během druhé poloviny roku 1351 obsadila značné území, přičemž početnost vzbouřenců dosáhla 100 tisíc. Zatímco Liouovi povstalci dobývali provincii Che-nan, vypukla 31. srpna 1351 v Sü-čou, na severu Ťiang-su, další vzpoura v čele s Li Erem, zvaným „Sezamový Li“. Brzy se Liova vojska spojila s armádou Liou Fu-tchunga a sám Li se podřídil Liouovi.  Tři měsíce po začátku povstání rudých vojsk na severu vypukla vzpoura i v centrální Číně. Od konce srpna 1351 vedli ve východním Chu-peji rebelii Cou Pchu-šeng a Sü Šou-chuej, druhý se zanedlouho prohlásil císařem říše Tchien-wan. I k Süovi, stejně jako k Liouovi, se připojovaly menší skupinky vzbouřenců. Brzy ovládl centrální a severní Chu-pej. Na jaře 1352 obsadil i Wu-čchang, hlavní město jüanské provincie Chu-kuang (Chu-kuang zahrnoval dnešní Chu-pej a Chu-nan). Poté vojska jižních rudých turbanů zahájila obsazování Chu-nanu a Ťiang-si.  Ve výsledku během tří – čtyř měsíců povstání zachvátilo ohromné území na jihu a západu Che-nanu, významnou část Ťiang-si a také části provincií Chu-kuang a Ťiang-če. Na rozdíl od Liouových povstalců vzbouřenci v centrální Číně neupřednostňovali jasná hesla o svržení cizí nadvlády – boj rolníků byl zaměřen proti velkým pozemkovým vlastníkům, mongolským i čínským. Přestože nepřátelství rebelů bylo namířeno především proti místním elitám, rovnostářská opatření nové moci se rychle vytrácela, když její správní aparát přejímal tradiční způsoby fungování a daňový systém; od roku 1353 už ťienwanský režim spolupracoval s džentry.

Mongolská ofenzíva (1352-1355).

Jüanská vláda nicméně nebyla bez podpory, zběhnutí k rebelům byla vzácná a samy problémy povstalců s obsazováním úředních míst svědčí o opatrnosti místních elit. Přestože na počátku povstání byla mongolská armáda zcela dezorganizovaná, Togto ve funkci hlavního velitele v podřízených oddílech velmi rychle zavedl pořádek. Zorganizoval silnou vlastní armádu, jejíž velitelé byli vyznamenáni za úspěch a hlavně netrestáni za porážku, v kontrastu k oficiálním jüanským řádům. Díky rotaci vojsk i velitelů a oddělení velení nad bojovými akcemi od kontroly zásobování udržel jednotu a poslušnost podřízených.  Záhy vládní vojska, s podporou místních oddílů čínských i mongolských feudálů, zasadila řadu podstatných porážek jak vojskům severních, tak jižních turbanů, i když ani ta, ani ona nebyla zcela rozdrcena. K destabilizaci povstaleckých států přispěly i epidemie a hladomor postihující v letech 1352–1354 střední Čínu.  Togto vedl armádu přímo proti hlavnímu cíli – zabezpečení Velkého kanálu. V říjnu 1352 dobytím Sü-čou nastolil kontrolu nad povodím řeky Chuaj a postupoval dále na jih. V létě 1353 zaútočil na východní Chu-pej, centrum ťienwanského režimu. Na podzim 1353 dobyl ťienwanské hlavní město Čchi-šuej a císaři Sü Šou-chuejovi nezbylo než se s částí dvora ukrýt v horách.  Na severu a východě Togto zatím posiloval a reorganizoval svá vojska a obnovoval civilní správu, následující rok (1354) se zde vrhl do další ofenzívy. Poté, co byla povstání v provinciích Che-nan, Ťiang-si a Chu-kuang v zásadě poražena, pokusil se zlikvidovat vzpouru i na dolním toku Jang-c’-ťiang, kde se drželi Čang Š’-čcheng, od roku 1354 král Čou, a Fang Kuo-čen. Zaútočil na prvního a oblehl jej v Kao-jou. Před kapitulací Čanga zachránilo neočekávané odstranění Togta z místa hlavního velitele v lednu 1355. Jeho vojska byla předána jiným velitelům a od města odtáhla.  Jüanský dvůr si totiž myslel, že rebelové jsou prakticky potlačeni, a dospěl k přesvědčení, že po definitivní porážce povstalců by Togto byl příliš mocný a neovladatelný. Togto bránil samostatnosti projüanských správců provincií a prefektur i generálů. Po jeho odvolání však mongolská vláda nebyla schopna kontrolovat ani vlastní armády, natož likvidovat povstalce.  V letech 1352–1354 existovalo v Chao-čou v Che-nanu další nevelké a pomalu rostoucí povstalecké ohnisko. V čele povstalců zde stál Kuo C’-sin, zámožný měšťan, člen Bílého lotosu. Nebyl jediným vůdcem povstalců v Chao-čou, což v dalším vedlo k rozkolu a bojům.

Fragmentace Číny (1355–1360).

Říše Jüan.

Po roce 1355 jüanská vláda ztratila vliv na chod provincií a nebyla v nich schopna nadále jmenovat úředníky a velitele. Čínu ovládali místní rebelští i loajalističtí vládci, ti i oni fakticky nezávislí. Pod kontrolou vlády zůstal pouze region hlavního města.  Ve druhé polovině 50. let postupně získal převahu v Severočínské nížině jüanský generál Čagan Temür. Nebyl však schopen soustředit se na boj s povstalci kvůli stálé rivalitě uvnitř jüanského tábora. Střetům s projüanskými generály musel věnovat neméně sil než boji s rebely. Jeho hlavním nepřítelem byl Bolod Temür, otec císařovny, usazený v Šan-si.  Ani povstalecké státy nevynikaly vnitřní soudržností. Byly kontrolovány ozbrojenými skupinami loajálními ke svým vůdcům, přičemž vládce stál na vrcholu mocenské pyramidy pouze jako nejvyšší vojenský velitel, první mezi rovnými. Pokud byl neúspěšný, jeho generálové neváhali hledat vlastní cestu. Rozbrojům mezi vládnoucí elitou podlehla říše Tchien-wan, s nespolehlivostí generálů se potýkaly i státy Sung, Chan a doména Ču Jüan-čanga.  Mnozí konfuciáni v této situaci podpořili regionalizaci moci a formální podřízení regionálních vládců Pekingu, tedy feudalizaci Číny podle vzoru dynastie Čou. Očekávali respektování konfuciánské etiky regionálními vládci a následné uklidnění bojů, což bylo přitažlivé i pro jüanské loajalisty v jižní Číně. Druhá část vzdělanců hájila ideu jednotné Číny s malou a šetrnou vládou, odmítající korupci. Poté co jejich program nevyslyšela jüanská vláda, soustředili se kolem Ču Jüan-čanga v Nankingu.

Říše Sung.

Po odvolání Togta získali povstalci volnost v jednání. V březnu 1355 vůdcové severní větve Rudé armády v čele s Liou Fu-tchungem vyhledali Chan Šan-tchungova syna Chan Lin-era s matkou, skrývající se od roku 1351, a přivezli je do Po-čou (na severu dnešní provincie An-chuej, ve starověku metropole státu Sung) Poté vyhlásili říši Sung, Chan Lin-er byl prohlášen císařem, jeho matka císařovnou-vdovou. Nový stát oficiálně navazoval na sungskou říši (existovala v letech 960–1279) zničenou Mongoly. Chan Lin-er se dokonce prohlašoval za potomka sungských císařů.  Současně se Kuo C’-sing rozhodl přejít se svými oddíly na jižní bohatý břeh Jang-c’-ťiang, dosud nezasažený boji ale počátkem roku 1355 zemřel. Velení nad jednotkami se po dramatických peripetiích zmocnil nejvlivnější z jeho generálů Ču Jüan-čang. V dubnu 1356 Ču obsadil Nanking a příští měsíc jej Chan Lin-er jmenoval hlavou provincie Ťiang-nan vytvořené z dobytých území jižně od řeky. V kontrastu k ostatním povstaleckým vůdcům Ču kladl velký důraz na řádnou vládu, spolupráci s místními elitami a klidný život obyvatel. Jako syn chudého rolníka rozuměl životu vesničanů a přihlížel k jejich potřebám. Výsledkem úspěšné konsolidace ovládaného území byl růst hospodářství i daňových příjmů. Ve srovnání s počátkem 50. let disponovaly severní Rudé turbany kvalitnější organizací a aktivnějšími vojenskými jednotkami. Roku 1356 Liou Fu-tchung inicioval sérii nájezdů s dalekým dosahem – na západ do Šen-si, na sever k letnímu hlavnímu městu Šang-tu, na východě až k Pchjongjangu v Koreji. Na osvobozených územích vytvořila sungská vláda v letech 1356–59 celkem pět provincií. Nejschopnějšími provinčními veliteli byli Mao Kuej v Šan-tungu, a Ču Jüan-čang v Ťiang-nanu. Naproti tomu centrální správa pod Liou Fu-tchungem byla sice početná, leč nevýkonná.  Léta 1357–1358 byly dobou nejvyššího vzestupu sungské moci. V červnu 1358 Liou Fu-tchung přesídlil do právě dobytého Pien-liangu (dnešní Kchaj-feng), před staletími metropole říše Sung.  Už roku 1359 Čagan Temür vyhnal sungské povstalce z Kchaj-fengu. Chan Lin-erovi zůstalo pouze několik stovek vojáků, ale protože se pak Čagan Temür zaměřil na boj s Bolodem Temürem a poté na dobývání Šan-tungu, mohla Chanova skupina přežít v An-fengu, prefekturním městě na západě An-chueje, až do roku 1363. Po 1359 si severní Rudé turbany udržely význam pouze díky nominální loajalitě Ču Jüan-čanga k jejich vůdci Chan Lin-erovi. Nicméně v letech 1355–59, zatímco říše Sung dominovala severočínské planině a stáhla na sebe pozornost mongolské vlády v Pekingu, povstalecké státy na Jang-c’ zesílily a upevnily svou moc.

Domény Čang Š’-čchenga a Fang Kuo-čena.

V dubnu 1356 Čang Š’-čcheng také zamířil na jih, překročil řeku Jang-c’-ťiang a prohlásil svým sídlem Su-čou. Kromě Su-čou obsadil i šest dalších zalidněných prefektur na jih od řeky, severním směrem jeho vliv dosáhl až k Šantungu. Roku 1359 dobyl na jihu Chang-čou. Úřady uspořádal podle jüanského vzoru, ale s použitím tradičních názvů. Roku 1357 se poddal dynastii Jüan, čímž stabilizoval svou pozici. Souhlasil s dodávkami obilí do Pekingu po moři prostřednictví flotily Fang Kuo-čena. Svazek s Pekingem zpřetrhal až roku 1363, když se prohlásil králem Wu.  Zdrojem vize moci rodiny Čang byl Š’-čchengův mladší bratr Š’-te, po jeho smrti roku 1357 byl Š’-čcheng spokojen s panováním v Su-čou a upustil od expanze. Početná populace dávala jeho režimu moc a politickou sílu, averze k Bílému lotosu a loajalita k říši Jüan, nyní podporující konfucianismus, mu přinášela důvěru místních vzdělanců. Byl velkorysý v zacházení s podřízenými a úspěšný při získávání lidí na svou stranu, během soupeření s Čuem přebíhali více od Čua k němu než naopak.  Závislost jüanské metropole Ta-tu (Pekingu) na dodávkách rýže z jihu přinesla důležitost Fang Kuo-čenovi, jehož loďstvo v letech 1348-68 ovládalo východočínské pobřežní vody. Roku 1356 získal kontrolu nad třemi pobřežními prefekturami Če-ťiangu. Pekingská vláda mu udělila hodnosti vévody z Čchu a provinčního kancléře po levici. Nicméně Fangova moc více než na jeho vlastní síle závisela na rovnováze moci v Číně a uzavření Velkého kanálu.

Říše Tchien-wan.

Na středním toku Jang-c’-ťiang se po odvolání Togta zabezpečila říše Tchien-wan, jejíž hlavou byl císař Sü Šou-chuej, ale nejsilnější figurou nyní Ni Wen-ťün. Roku 1355 dobyla na říši Jüan většinu Chu-peje. Hlavním městem říše se stal Chan-jang. Do roku 1357 byl obsazen celý Chu-nan a Chu-pej. Téhož roku vojevůdce Ming Jü-čen v čele tchien-wanské flotily vyplul proti proudu Jang-c’-ťiang a dobyl S’-čchuan. I když formálně zůstal loajální k Sü Šou-chuejovi až do Süovy smrti roku 1360, fakticky v S’-čchuanu vládl nezávisle.  Moc říše Sü Šou-chua kulminovala v letech 1357-58. Tehdy ovládala celý Chu-kuang, Ťiang-si, S’-čchuan a části Šen-si. Územní růst tchien-wanského státu vyvolal nespokojenost s Niovou dominancí u skupiny původních vůdců režimu v čele s Cou Pchu-šengem. Ni reagoval pučem proti Süovi, ale neuspěl a byl roku 1357 zabit Čchen Jou-liangem.  Čchen převzal Niovu armádu, vynutil si uznání od Süa a usadil se v Ťiou-ťiangu v Ťiang-si. V letech 1357–59 se soustředil na ovládnutí Ťiang-si, přičemž zůstal autonomní podobně jako Ming v S’-čchuanu, zatímco Sü vládl pod dozorem Cou Pchu-šenga z Chan-jangu. Čchen obsadil Ťiang-si, východ Chu-peje a jednu prefekturu v Če-ťiangu. Roku 1359 se stal králem z Chan. Výpad do Fu-ťienu byl odražen tamním jüanským loajalistou Čchen Jou-tingem. Protože poté území Ču Jüan-čanga a Čchen Jou-tinga blokovala expanzi na východ, obrátil se na západ. Roku 1360 zavraždil Süa, převzal jeho území a prohlásil se císařem říše Chan.  Čchen Jou-liang podobně jako Ču Jüan-čang patřil ke druhé generaci vůdců, kteří nepatřili k milerianistům, ale spolupracovali s místní džentry a obnovovali tradiční pořádky. V zájmu rozšíření sociální základny režimu totiž zaujali umírněnější ideologický kurs. Podobně se i Ming Jü-čen pokusil zkombinovat konfucianismus vzdělané elity se symbolikou lidového milerianismu.

Ču Jüan-čang získává převahu (1360–1367).

Čína roku 1360.

Roku 1360 Ču Jüan-čang kontroloval část Ťiang-su, celý An-chuej na jih od Jang-c’-ťiang a vnitrozemí Če-ťiangu. Jak teritorium Čang Š’-čchenga na dolním toku Jang-c’-ťiang (jižní Ťiang-su a severní Če-ťiang), tak říše Chan Čchen Jou-lianga na středním toku Jang-c’-ťiang byly potenciálně silnější. Tyto tři režimy před rokem 1360 expandovaly na úkor nepravidelných jüanských jednotek a místních okresních či městských vlád, které nebyly schopny spolupracovat. Po roce 1360 ale už nebylo možno takto v jižní Číně růst. Ču, Čang a Čchen si rozdělili povodí Jang-c’, zbytek jižní Číny byl vesměs pod kontrolou „jednoprovinčních“ režimů – Fang Kuo-čen byl pánem východočínského pobřeží, Ming Jü-čen vládl v S’-čchuanu, trojice jüanských loajalistů - Čchen Jou-ting, Che Čen a Basalawarmi ovládala Fu-ťien, Kuang-tung a Jün-nan. Tyto provinční režimy nebyly schopny ohrozit silnou trojku, ale byly silné v obraně. Někdo z trojky by pro útok na provinční režim musel soustředit velké síly, čímž by se odkryl druhým dvěma.  Nicméně jüanský císař byl stále mnohými viděn jako legitimní vládce. Po zavraždění Čagana Temüra roku 1362 se nejvlivnější figurou jüanského tábora stal neméně schopný Kökö Temür. Byl povýšen na knížete z Chan a měl dostatečnou moc k stabilizaci místní správy, do níž jmenoval přes dva tisíce úředníků. Po Čaganovi zdědil nejen armádu a vliv, ale i nepřátele. Jeho vztahy s dvorem vyústily do otevřené války roku 1368, právě když Číňané zahájili tažení na sever. Pod touto hrozbou uzavřel s císařem mír a podporoval jej i později.

Říše Sia.

Po dobytí S’-čchuanu v něm Ming Jü-čen vládl do smrti ťianwanského císaře Sü Šou-choua roku 1360 jeho jménem, poté se odmítl podřídit Čchen Jou-liangovi. Prohlásil se „Pánem světla“ ("Ming-ču") a roku 1362 císařem státu Sia. Používání symboliky lidového milerianismu spojil s podporou konfucianismu, získal tak důvěru lidu i podporu džentry. Po neúspěchu pokusu o dobytí mongolského Jün-nanu se další expanze vzdal. Roku 1366 ho následoval na trůnu nedospělý syn Ming Šeng, titulovaný „Nižší pán světla“ ("Siao ming-ču").

Zánik říše Sung.

Po ústupu Chan Lin-era z Kchaj-fengu před Čagan Temürem v létě 1359 moc sungské vlády rychle slábla a její provincie se o sebe musely postarat samy. Kromě Ču Jüan-čangova Ťiang-nanu žádná nepřežila rok 1362. Chan Lin-er uznal Čuovu samostatnou vládu na všech jím vybojovaných územích a roku 1361 ho jmenoval vévodou z Wu.  Poté co koncem února 1363 mongolská armáda ve spojení s vojsky Čang Š’-čchenga obklíčila An-feng, poslední útočiště Chan Lin-era a Liou Fu-tchunga, mnohaleté povstání rudých vojsk na severu utrpělo konečnou porážku. Ču proti radám konfuciánů (zejména Liou Ťiho) riskantně vyslal záchrannou armádu, která by zachránila Chan Lin-era, Liou však byl nepřítelem zajat a zabit. Od té doby se císař říše Sung stal čestným zajatcem Čua, který ho i s dvorem usadil západně od Nankingu na druhém břehu Jang-c’-ťiang v Čchu-čou.

Dobytí říše Chan.

Ve válce v letech 1360–1365 Ču Jüan-čang dobyl stát Čchen Jou-lianga. Boj rivalů rozhodla bitva na jezeře Pcho-jang, ve které zvítězila říční flotila Ču Jüan-čanga.  Válku zahájil útok chanské armády na Nanking roku 1360, útočníci byli Čuem rozdrceni. Roku 1361 se válčilo v původně chanské provincii Ťiang-si, která přecházela z ruky do ruky. Následující rok získal kontrolu nad provincií Ču Jüan-čang.  V lednu 1363 armáda Čang Š’-čchenga překvapivě zaútočila na An-feng, kde sídlil sungský císař Chan Lin-er. Ču sungské vládě formálně podléhal a Chan byl v jeho armádě stále uctíván, proto vyslal císaři na pomoc svou armádu.  Odchod hlavních sil Čuových vojsk na sever, kde uvízla do srpna 1363, přinesl Čchenovi šanci na obrat ve válce. Postavil třistatisícovou armádu, která početně převyšovala hlavní síly Čua a zahrnovala silné loďstvo. Čchen očekával, že po zničení nejsilnější nepřátelské posádky v Nan-čchangu místní náčelníci z Ťiang-si opět přejdou na jeho stranu a s využitím jejich sil zaútočí na Nanking. Ale nančchangská posádka pod velením Teng Jüa odolávala až do začátku června 1363, čímž zpomalila postup nepřítele. V polovině srpna konečně Čuovo vojsko a loďstvo vyrazilo z Nankingu po řece Jang-c’-ťiang s asi stotisíci muži. Dne 29. srpna 1363 se obě flotily srazily na jezeře Pcho-jang ve čtyřdenní bitvě, ve které bylo chanské loďstvo poraženo a sám Čchen Jou-liang padl.  V letech 1364–1365 se Ču soustředil na obsazení a absorpci chanských teritorií. Mnoho chanských prefekturních a okresních velitelů se vzdalo bez boje, Chu-kuang byl pacifikován generálem Sü Ta do dubna 1365, střední a jižní Ťiang-si ovládli generálové Čchang Jü-čchun a Teng Jü do února 1365. Integrace těchto území dala Čuovi nejméně dvojnásobnou převahu v populaci proti komukoliv. Nejsilnějšími nepřáteli Čua nyní byli mongolský vojevůdce Kökö Temür v severní Číně a Čang Š’usazený v Su-čou.

Království Wu a říše Ming.

Po porážce a smrti Čchen Jou-lianga se Čang Š’-čcheng zřekl formální podřízenosti jüanské vládě a v říjnu 1363 se vyhlásil králem státu Wu. V reakci na to se i Ču Jüan-čang 4. února 1364 prohlásil králem Wu. Ču ovšem nadále uznával formální podřízenost sungskému režimu nyní bezmocného Chan Lin-era a pokud Chan žil, užíval jeho éru Lung-feng (Dračího fénixe). Nicméně administrativa byla jeho vlastní, sestavená podle jüanského vzoru.  Na porážku státu Chan reagoval Čang Š’-čcheng koncem roku 1364 preventivním útokem, ve snaze o získání převahy než bude Ču Jüan-čang schopen využít potenciálu nově dobytých území, ale ofenzíva byla na jaře 1365 odražena. Následoval Čuův protiútok. Spolu se svými generály se rozhodl před finálním útokem na srdce nepřítele, sučouskou oblast, nejdříve „odstřihnout křídla“ Wu – obsadit území severně od Jang-c’-ťiang a wuskou část Če-ťiangu. Nejvyšším velitelem útočících vojsk byl jmenován Sü Ta; plán byl proveden, vzhledem k převaze Čuovy armády, bez větších potíží. Od prosince 1366 začalo desetiměsíční obléhání Su-čou, na podzim 1367 bylo celé Wu obsazeno a připojeno ke stejnojmennému státu Ču Jüan-čanga.  Na čínský nový rok, 23. ledna 1368, se Ču Jüan-čang v Nankingu prohlásil císařem říše Ming. Za název éry a heslo své vlády určil „Chung-wu“ () – „Nesmírná bojovnost“.

Sjednocení Číny (1367–1372).

Už na podzim 1367 mingská vojska vytrhla proti Fang Kuo-čenovi. Armáda Ču Liang-sua v říjnu obsadila pobřeží, zatímco loďstvo Tchang Chea vyhnalo Fanga z Ning-po na moře; v prosinci 1367 se Fang vzdal. V listopadu 1367 mingská pozemní armáda i loďstvo vyrazily na jih. Během tří měsíců byl dobyt Fu-ťien. V dubnu 1368 loďstvo dosáhlo Kantonu a bez problémů zabralo celou provincii Kuang-tung. S posilou vojska přišlého z Chu-kuangu byla do července 1368 obsazena i provincie Kuang-si.  Současně s jižním tažením Ču vyslal dvestěpadesátitisícovou armádou vedenou Sü Taem a Čchang Jü-čchunem zabrat severní Čínu. Do března 1368 pozemní i námořní síly dobyly Šan-tung, v květnu byl obsazen celý Che-nan. Počátkem září Süovo vojsko dosáhlo Ta-tu (dnešní Peking), jüanský císař Togon Temür uprchl na sever do Šang-tu. Poté tažení pokračovalo útokem na Šan-si. V letech 1369–1370 byly dobyty severozápadní provincie – Šan-si a Šen-si (tehdy včetně dnešní Kan-su), přičemž Kökö Temür uprchl do Mongolska. Jüanský císař na ústupu zemřel. Jeho syna a nástupce Ajuširidaru mingská vojska zahnala za poušť Gobi do Karakorumu a současně zajala Ajuširidarovu manželku i syna Maidiribalu.  Po vítězství nad Mongoly přišla řada na říši Sia v S’-čchuanu. Diplomatická jednání selhala a tak začátkem roku 1371 generál Fu Jou-te dostal rozkaz zaútočit na S’-čchuan ze severu. Současně Tchang Che a Liao Jung-čung postupovali z východu proti proudu Jang-c’-ťiang. Byli zprvu zastaveni, ale po odeslání části obránců na sever proti druhé armádě a využití dělostřelecké převahy se dali do pohybu. V září 1371 už celý S’-čchuan poslouchal Mingy.  Na rok 1372 Chung-wu naplánoval dobytí Mongolska. Z Číny vytáhly tři mohutné armády na severozápad, sever a severovýchod, ale pouze severozápadní uspěla, druhé dvě Mongolové rozdrtili. Neúspěchy roku 1372 zničily sen Chung-wua o dobytí celého jüanského impéria, Číny i stepi. Číňanům v následujících letech nezbylo než přejít na severní hranici k obraně.

Důsledky.

Třebaže dvě desetiletí bojů bezprostředně přinesla nezměrné škody a ničení, nakonec vyústila v opětovné sjednocení Číny a nastolení vnitřního míru. Po mnoha staletích byla celá Čína pod vládou čínské národní dynastie – dynastie Ming.  V přípravě a průběhu povstání měla rozhodující roli různá náboženská (buddhistická, manichejská a taoistická) hnutí v čele se společností Bílého lotosu. Nicméně v průběhu let se povstalecké režimy přikláněly ke konfuciánství. Nakonec ve sjednocené říši její mingská vláda ostře vystoupila proti svým bývalým nepokojným spojencům. Roli státní ideologie zaujal Ču Siho neokonfucianismus.  Nová vláda stála v čele všestranné obnovy hospodářství a stability společnosti. Ukázala se být, přes krátkou občanskou válku v letech 1399–1402, pevná a stabilní. Mingská Čína zažila v následujících dvouapůl stoletích dlouhé období ekonomického i kulturního rozmachu doprovázené více než zdvojnásobením počtu obyvatel.

Povstání rudých turbanů (tradiční znaky:紅巾之亂/紅巾起義,zjednodušené znaky:红巾之乱/红巾起义,pchin-jin:Hóngjīn zhī luàn, Hóngjīn qǐyì,český přepis:Chung-ťin č’-luan, Chung-ťin čchi-i); bylo povstalecké hnutí v Číně proti nadvládě Mongolů, které skončilo pádem jejich říše Jüan a založením čínské říše Ming roku 1368.

The Red Turban Rebellions () were uprisings against the Yuan dynasty between 1351 and 1368, eventually leading to the overthrow of Mongol rule in China.


Historie.

První zmínka o objevu hedvábí a bource morušového ("Bombyx mori") pochází z Číny. Objev hedvábnictví je připisován konkubíně čínského císaře Chuang-ti, který žil ve 3. tisíciletí př. n. l.  Tajemství výroby hedvábí čínští výrobci velmi pečlivě střežili před světem téměř 2000 let. Podle čínského historika Man-Tua-Lina se výroba hedvábí v 1. století před naším letopočtem rozšířila na Korejský poloostrov a odtud do Japonska.. Ve 3. století n. l. bylo hedvábnictví v Japonsku již národním řemeslem. Hrdinské eposy Ramajána a Mahábharata svědčí o výrobě hedvábí v rané době také v Indii. Prvními Evropany byli podle písemně zaznamenané tradice dva ariánští mniši – čínští misionáři ve službách byzantského císaře Justiniána I., kteří dokázali propašovat vajíčka bource morušového z Číny do Konstantinopole v dutých bambusových holích. Evropské hedvábnictví se rozvíjelo od 12. století: již roku 1146 je v královských dílnách "Nobiles officinae" v Palermu na Sicílii zavedl král Roger II. Titíž hedvábníci přišlí z Byzance se usadili například v thráckém Soufli. Od 14. století se hedvábí rozšířilo v Toskánsku (Lucca), později ve Francii (Lyon) a ve Španělsku. Od poloviny 18. století začala výroba v mnoha dalších zemích.

Výrobní postup.

Hedvábné vlákno vytváří bourec morušový (latinsky: "Bombyx mori" – „hedvábný motýľ“). Dospělý jedinec žije asi jen tři dny, ve kterých snese okolo 300 vajíček. Bourec morušový se živí listy morušovníku. Když dosáhne asi třicetinásobku původní délky, zakuklí se. Housenka se do hedvábného vlákna, které sama vytvoří, zamotává a vytvoří kokon (zámotek). Jeden kokon může obsahovat 200 až 900 metrů dlouhé vlákno. Vlákno hedvábí tvoří bílkoviny fibrin a sericin, které na vzduchu tuhnou a vytvářejí hedvábné vlákno, které je extrémně pevné a mohou se z něj tkát hedvábné látky. Hedvábné látky jsou zhotoveny z ušlechtilého přírodního materiálu, který má specifickou strukturu a mimořádný lesk. Už od nepaměti byl velmi cennou komoditou.

Hedvábnictví na území České republiky.

K prvnímu pokusu zavést výrobu hedvábí z kokonů housenek bource morušového dal pokyn Albrecht z Valdštejna v Jičíně v roce 1627, kdy tam povolal italské dělníky, kteří vysázeli mnoho moruší a zahájili pěstování. Po jeho smrti však hedvábnictví zaniklo. Na Moravě měl primát v 17. století náležet Lichtenštejnům. V rakouské monarchie se v období merkantilismu objevilo několik hedvábnických podnikatelů po třicetileté válce, přicházeli také do Čech a na Moravu. Patřil k nim například Josef Tarone v Praze v letech 1720-1725. Systémové zavádění hedvábnictví se přičítá hraběti Prosperu Antonovi von Sinzendorf, kancléři císaře Karla VI. Roku 1749 začali v Praze na hradbách vysazovat moruše dva Italové: geodet major Carlo Cremieri a divadelní podnikatel Giovanni Battista Locatelli, který se usadil v divadle Bouda se svým operním ansámblem. Roku 1757 od nich moruše odkoupil komerciální kongres, který stromky postoupil Vlašskému špitálu na Malé Straně, v jehož zahradě byly vysázeny, a ve špitále se hedvábí vyrábělo až do jeho zrušení 1830.  V roce 1752 vydala císařovna Marie Terezie výnos na podporu pěstování moruší a roku 1756 jej doplnila pohrůžkou trestů žalářem za poškozování vysazených stromů. Roku 1751 obdržel radní Starého Města pražského Bedřich z Friedbergů povolení, aby z výnosu maškarních plesů, které pořádal ve svém domě čp. 620/I, přispíval do fondu na pěstování morušových stromků. V desetiletí 1770-1780 vyrobeno asi 40 q hedvábné příze. Ital Josef Rangheri v polovině 19. století výrobu hedvábí zavedl na předměstí Prahy, a to v usedlosti nazývané Rangherka, neboli Vršovický zámeček. Její součástí byly síně pro chování bource morušového, na přilehlém pozemku dal vysázet 200 moruší. Roku 1863 byla v Praze založena "Hedvábnická jednota pro království české" v čele s Ferdinandem Hillerem, který popsal hedvábnictví v VI. dílu Ottova slovníku naučného. Koncem 19. století se počítalo s ročním výnosem cca 3 centy hedvábných kokonů. Další pěstitelé hedvábí byli evidování v Noutonicích, Chocni, Heřmanově Městci, Písku, či v Chlumu u Třeboně. Všeobecná osvěta a školní propagace nabádala matky a jejich děti, aby domácím pěstováním bource došly blahobytu. Roku 1882 bylo v českých zemích napočítáno na 105 tisíc morušových stromků. V okolí Šumperka a Rýmařova bylo v té době založeno několik textilních podniků, které se zabývaly výhradně zpracováním (převážně importovaného) hedvábí a tato oblast se stala významným střediskem hedvábnictví pro celé tehdejší Rakousko-Uhersko a pozdější Československo. Ještě v 60. letech 20. století zde bylo v tomto oboru zaměstnáno přes 2000 lidí, v té době však byly zpracovávané materiály převážně filamenty z viskózy nebo polyamidu, tehdy nazývané umělé nebo syntetické hedvábí a např. úřední statistika z roku 1990 uváděla pro hedvábnické odvětví výrobu "70 milionů" metrů tkanin s podílem pouhých "130 tisíc" metrů z přírodního hedvábí. V pozdějších letech se v českých výrobních statistikách hedvábné textilie nevyskytují.

Světové hedvábnictví ve 20. a 21. století.

Chovem housenek k získávání hedvábného vlákna a zpracováním na textilie se zabývá ve světě asi 60 států ležících téměř bez výjimky v subtropickém nebo tropickém pásmu zeměkoule. Dominantní postavení v dodávkách hedvábných vláken (v roce 2015 cca 200 000 tun) mají Čína s podílem na výrobě cca 85 % a Indie se 14 %. Vedle klimatických podmínek je úspěch v hedvábnictví závislý na dostatku levných pracovních sil s patřičnými zkušenostmi. V Indii je v hedvábnictví zaměstnáno asi 7 milionů, v Číně 1 milion a např. v Thajsku 20 tisíc lidí.. Kromě jmenovaných tradičníchasijských producentů hedvábí se u většiny ostatních již během 2. čtvrtiny 20. století oddělila výroba surových tkanin od jejich zpracování v oděvním průmyslu. Příkladem může být celosvětově uznávaný hedvábník českého původu Zika Ascher.

Hedvábnictví je obor hospodářství, nejprve řemeslo a později průmyslová výroba, zahrnující všechny činnosti od chovu housenek a pěstování moruší až po zpracování přírodního hedvábí na přízi a tkaní plošné textilie.

Sericulture, or silk farming, is the cultivation of silkworms to produce silk. Although there are several commercial species of silkworms, "Bombyx mori" (the caterpillar of the domestic silkmoth) is the most widely used and intensively studied silkworm. Silk was believed to have first been produced in China as early as the Neolithic Period. Sericulture has become an important cottage industry in countries such as Brazil, China, France, India, Italy, Japan, Korea, and Russia. Today, China and India are the two main producers, with more than 60% of the world's annual production.


Životopis.

Mariano Rampolla byl šlechtického původu a od dětství byl určen k církevní kariéře. Po formaci v římském semináři a koleji Capranica přijal roku 1866 knežské svěcení, pak ještě studoval na prestižní Pontificia Accademia dei Nobili Ecclesiastici, kde roku 1870 získal doktorát obojího práva. Po působení v různých kuriálních úřadech byl 8. prosince 1882 vysvěcen na biskupa a stal se nunciem v Madridu. V konzistoři 14. března 1887 jej papež Lev XIII. jmenoval kardinálem a na začátku června téhož roku jej učinil svým státním sekretářem. Rampolla byl jedním z aktérů obratu vatikánské politiky za Lva XIII., který se snažil vyvést Svatý stolec z izolace, v níž se octla díky příliš konzervativní politice Pia IX. a zejména vyřešit tzv. "Římskou otázku". Díky vzniku Trojspolku roku 1882 ztratil Vatikán svého tradičního spojence v Rakousko-Uhersku a Rampolla musel orientovat vatikánskou politiku směrem ke Španělsku a Francii.

Konkláve roku 1903.

Právě tato politická orientace rozhodla o Rampollově osudu v konkláve po smrti Lva XIII. (31. července – 4. srpna 1903), v němž i přes to, že tento blízký spolupracovník zesnulého papeže měl největší šanci stát se jeho nástupcem, došlo k vyslovení tzv. exkluzívy, práva veta, ze strany krakovského kardinála Jana Puzyny. Puzyna tak jménem rakousko-uherské vlády vylučoval Rampollu z možnosti být zvolen a i přes formální protesty Rampolly i celého kardinálského kolegia se nakonec Rampolla z kandidatury stáhl. Zvolen byl kardinál Giuseppe Sarto, jenž přijal jméno Pius X. Ten následně zrušil právo tzv. právo exkluzívy, které dávalo dříve katolickým suverénům právo vyloučit někoho jako kandidáta na papežský stolec. Jednalo se tedy o poslední případ jeho uplatnění v dějinách.

Poslední roky života.

Volba Pia X. znamenala konec politického vlivu Rampolly, který byl okamžitě nahrazen španělským kardinálem Rafaelem Merry del Valem. Rampolla zastával různé další kuriální funkce, zemřel v roce 1913 a od roku 1929 je pohřben ve svém titulárním kostele svaté Cecilie v Zátibeří.

Mariano kardinál Rampolla markýz del Tindaro (17. srpen 1843 Polizzi Generosa, Sicílie – 16. prosinec 1913 Řím) byl státní sekretář papežského státu během pontifikátu papeže Lva XIII. a jedna z nejvýraznějších postav vatikánské politiky a diplomacie v 19. století.

Mariano Rampolla del Tindaro (17 August 1843 – 16 December 1913) was an Italian Cardinal in the Roman Catholic Church, and the last man to have his candidacy for papal election vetoed by a Catholic monarch.


Historie.

Beaune je prastaré keltské a později římské sídlo (castrum), městská práva však dostalo až roku 1203. Od 14. století bylo (vedle Dijonu) sídlem mocných burgundských vévodů, kteří ovládali také Flandry a kteří postavili dodnes zachovanou městskou hradbu. Když roku 1477 zemřel poslední z nich, francouzský král Ludvík XI. město po delším obléhání dobyl a připojil k Francii. Množství historických památek svědčí o bohatství a slávě města.

Víno.

Oblast okolo Beaune je známá pro burgundské víno a Beaune sám je znám pro výroční dražby vín pořádané beaunským hospicem.

Pamětihodnosti.

Hospic v Beaune.

Bývalá nemocnice a chudobinec je hlavní turistickou atrakcí Beaunu. Byla založena 4. srpna 1443 Nicolasem Rolinem, kancléřem burgundského vévody, a jeho ženou a otevřen v roce 1452. Manželé k obsluze nemocných založili zvláštní řád, jehož jeptišky se v hospicu staraly o chudé a nemocné až do roku 1993, kdy byla otevřena nová. Poté se z nemocnice stalo muzeum lékařské péče s různými nástroji, s historickou lékárnou a kuchyní.  V kontrastu se strohou vnější fasádou je vnitřek dvora bohatý: má dvě patra dřevěných galerií a charakteristickou střechu s polévanými pestrými taškami ve flanderském slohu. Ve velkém sále (Salle des povres, 50 x 14 m, výška 16 m) se dvěma řadami lůžek po stranách, s bohatým dřevěným stropem a kaplí se konají také koncerty. Na oltáři této kaple byl původně slavný oltářní obraz (polyptych) Posledního soudu, připisovaný flámskému malíři Rogierovi van der Weyden, který je dnes vystaven v obrazárně hospice.  Beaunské nemocnice stále spravují nadační jmění asi 60 ha vinic, jejichž úroda se každý rok třetí neděli v listopadu prodává na charitativní „dražbě při svíčkách“. Z výnosu, který činí několik milionů EUR, se částečně financují nemocnice a starobinec města Beaune.

Chrám Notre-Dame.

Kapitulní chrám Panny Marie ("Notre Dame") je hlavní kostel v Beaune. Je to velká trojlodní stavba s věží nad křížením a věncem kaplí kolem chóru, postavená v přechodném románsko-gotickém slohu někdy mezi lety 1150 a 1230. Ve stejné době vznikl i zčásti zachovaný kanovnický dům se zbytkem křížové chodby. Po požáru roku 1272 byl kostel částečně přestavěn, v dalších staletích se k němu přistavěla pozdně gotická západní předsíň (narthex) a několik kaplí.  Na stěnách chóru je galerie pozdně středověkých tapiserií, utkaných kolem roku 1500 v Tournai, s výjevy ze života Panny Marie. V hlavním vchodu jsou původní pozdně gotická vyřezávaná vrata.

Muzeum vína.

Je umístěno v komplexu historických budov asi 150 m jihovýchodně od chrámu ("Rue de l'Enfant" 7) a má celoroční výstavu historie a současnosti burgundského vinařství a výroby známé Dijonské hořčice.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Odkazy.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Města v Burgundsku-Franche-Comté]] [[Kategorie:Obce v departementu Côte-d'Or]] [[Kategorie:Francouzské podprefektury]]

Beaune [vysl. "bón"] je historické město na východě Francie v departmentu Côte-d'Or a regionu Burgundsko-Franche-Comté, středisko vinařské oblasti "Côte d ́Or". Má 22 000 obyvatel.

Beaune () is the wine capital of Burgundy in the Côte d'Or department in eastern France. It is located between Paris and Geneva.


Historie.

Ghanská říše (~300–1235) se nacházela na území dnešního Mali a Mauritánie. Na severu dnešní Ghany ale již ve 12. století existovala důležitá království Dogomba a Mamprusi. Na jih pak migrovali ve 14. století Akanové (především Ašantové a Fantové), kteří vytvořili několik malých států. Roku 1470 se v oblasti vylodili a usídlili Portugalci a pojmenovali ji Zlatonosné pobřeží. Od 16. století pronikaly do země i další evropské národy. Ve vnitrozemí existovala v 17.–19. století Ašantská říše. V britsko-ašantských válkách bylo celé území postupně připojováno ke Spojenému království a v této souvislosti se vyvěšovaly vlajky britské.  V roce 1821 bylo Britské Zlatonosné pobřeží začleněno do území tzv. Britských západoafrických osad. Tento územní celek užíval od roku 1870 vlajku o poměru 1:2, odvozenou z britská státní námořní (služební) vlajky. Ta měla ve vlající části místní vlajkový emblém (badge), tvořený kruhovým polem převážně žluté barvy. V něm byl v přirozených barvách vyobrazen slon se zdviženým chobotem, palma, dva trsy trávy, kopcovitá krajina a západ slunce. Pod slonem je do oblouku (ve dvou řádcích) nápis "WEST AFRICA" a "SETTLEMENTS". Sloni z volné přírody v Ghaně však již vymizeli.  24. července 1874 byla vyhlášena britská kolonie Zlatonosné pobřeží. Užívala téměř totožnou vlajku s předchozí, pouze nápis byl nahrazen iniciálami G.C. (Gold Coast).  Východní část dnešní Ghany byla od roku 1884 až do roku 1914 součástí německé kolonie Togoland. Pro tuto kolonii bylo roku 1914 navrženo několik variant vlastních vlajek a znaků. Kvůli první světové válce ale nebyla žádná z nich nikdy zavedena.  26. září 1901 bylo Zlatonosné pobřeží spolu s Ašantským protektorátem vyhlášeno korunní kolonií. V roce 1902 k němu byla připojena tzv. Severní území, v roce 1922 pak západní část bývalého německého Togolandu (jako mandátní území Britské Togo). Vlajka zůstala po celou dobu zachována. V roce 1954 získalo Zlatonosné pobřeží samosprávu a vlastní vládu. V květnu 1956 se Britské Togo rozhodlo ve všelidovém hlasování o připojení k budoucímu samostatnému státu. 6. března 1957 byla vyhlášena nezávislost nového státu pod názvem Ghana. Při vyhlášení nezávislosti zavlála poprvé ghanská vlajka (kterou navrhla paní Theodosia Salome Okohová), shodnou se současnou.  11. listopadu 1958 vznikla Federace Spojených států západní Afriky (nazývána též Unie Ghana-Guinea). 23. listopadu byla pro tento útvar zavedena vlajka, která měla na rozdíl od ghanské dvě černé hvězdy, symbolizující oba státy federace: Ghanu a Guineu. 2. května 1959 byla federace/unie přejmenována na Svaz afrických států (nebo Unie afrických států). Ghana i Guinea užívaly po celou dobu i své vlastní vlajky. 1. července 1960 byla vyhlášena Ghanská republika. Vlajka zůstala zachována.  24. prosince 1960 byla přidána hvězda na vlajku unie, po přistoupení Mali. Tato vlajka se užívala do května 1963, kdy zanikla v souvislosti se vznikem Organizace africké jednoty (předchůdce dnešní Africké unie).  1. ledna 1964 byl změněn prostřední, žlutý pruh na ghanské vlajce na bílý, aby byla vlajka shodná s vlajkou Dohodové lidové strany, v té době jediné legální politické strany v zemi.  Po vojenském puči v únoru 1966 byl svržen autoritářský režim a prezident Kofi Kwane Nkrumah byl přinucen emigrovat. S účinností od 28. února 1966 bylo obnoveno užívání vlajky z roku 1957.

Vlajka Ghany je list o poměru 2:3 a skládá se ze tří vodorovných pruhů: červeného, zlatého a zeleného. Uprostřed zlatého pruhu je černá pěticípá hvězda, dotýkající se cípy krajních pruhů.

The national flag of Ghana was designed and adopted in 1957 and was flown until 1962. It was then reinstated in 1966. It consists of the Pan-African colours of red, gold, and green, in horizontal stripes, with a black five-pointed star in the centre of the gold stripe. The Ghanaian flag was the second African flag after the flag of the Ethiopian Empire to feature these colours. The flag's design influenced that of the flag of Guinea-Bissau (1973). The flag of Ghana was designed by Theodosia Okoh (1922–2015).


Textový STL formát.

Textový STL soubor začíná řádkem  kde "jméno" je nepovinný řetězec (i když "jméno" není uvedeno, musí být za slovem codice_1 mezera). Soubor pokračuje definicemi libovolného počtu trojúhelníků, z nichž každý je reprezentován takto:  kde každé "n" nebo "v" je číslo s pohyblivou řádovou čárkou ve formátu znaménko-mantisa-"e"-znaménko-exponent, např. "2.648000e-002". Soubor končí řádkem  Přestože formát STL umožňuje i jiné možnosti (například stěny s více než jednou „smyčkou“ nebo smyčky s více než třemi vrcholy), v praxi se však používají pouze stěny tvořené jednoduchými trojúhelníky.  Kdekoli v souboru, ne však uvnitř čísel nebo slov, mohou být bílé znaky (mezery, tabulátory a konce řádků). Mezi slovy codice_2 a codice_3 a mezi codice_4 a codice_5 musí být alespoň jedna mezera.

Binární STL.

Protože textové STL soubory mohou být velmi rozsáhlé, používá se i binární formát STL. Začíná 80bytovou hlavičkou (která je typicky ignorována, ale nikdy nesmí začínat řetězcem „solid“ protože by takový soubor mohly některé programy považovat za textový STL soubor). Po hlavičce následuje čtyřbytové celé číslo bez znaménka ve formátu little endian udávající počet trojúhelníkových stěn v souboru. Další data popisují jednotlivé trojúhelníky. Soubor končí za popisem posledního trojúhelníku.  Každý trojúhelník je popsán dvanácti 32bitovými čísly s pohyblivou řádovou čárkou: první tři určují normálu stěny, další jsou souřadnice X, Y a Z jednotlivých vrcholů – stejně jako v textové verzi STL souborů. Následuje dvoubytové celé číslo („short“) bez znaménka, obsahující „attribute byte count“ – ve standardním formátu musí být nulový, protože většina programů jiným hodnotám nerozumí.  Čísla s pohyblivou řádovou čárkou jsou reprezentována podle normy IEEE 754 a jsou ukládána v pořadí little endian, i když to v dokumentaci není uvedeno.

Barvy v binárním STL.

Existují nejméně dvě nestandardní varianty binárního formátu STL, které obsahují informace o barvách:  Pořadí jednotlivých složek (červená zelená modrá) v těchto dvou bytech je v těchto dvou přístupech prohozeno, proto i když by tyto formáty mohly být kompatibilní, jiné pořadí barev způsobuje, že kompatibilní nejsou; tuto situaci zhoršuje, že obecný prohlížeč STL souborů, je nemůže automaticky rozlišit. Neexistuje také žádný způsob, jak udělat některé ze stěn průhledné, protože nelze zadat hodnotu alfa kanálu. Pro současné nástroje pro rapid prototyping to není důležité.

Normála stěny.

V textové i binární verzi formátu STL je normála stěny zadána pomocí jednotkového vektoru, který ukazuje ven z objektu. Většina programů umožňuje, aby hodnota normálového vektoru byla (0,0,0), a program automaticky vypočítá normály podle pořadí vrcholů trojúhelníků pomocí „pravidla pravé ruky“. Některé moduly pro načítání STL souborů (například STL plugin pro Art of Klam) kontrolují, zda normála v souboru souhlasí s normálou vypočítanou pomocí pravidla pravé ruky, a pokud ne, varují uživatele. Jiné programy mohou úplně ignorovat normály stěny a používají pouze pravidlo pravé ruky. Přestože se v souborech obvykle nevyskytují normály, které nelze spočítat pomocí pravidla pravé ruky, aby byl soubor maximálně přenositelný, musí obsahovat normály stěn i uvádět správné pořadí vrcholů. Významnou výjimkou je program SolidWorks, který používá normály pro efekty stínování.

Použití pro 3D tisk.

Stereolitografické stroje jsou 3D tiskárny, které dokážou vytvořit jakýkoli prostorový tvar jako řadu řezů. Tyto stroje v zásadě vyžadují řadu uzavřených dvourozměrných obrysů, které budou vyplněny tuhnoucím materiálem, když se vrstvy spojují dohromady. Přirozeným formátem souboru pro takový stroj by byla řada uzavřených mnohoúhelníků odpovídajících jednotlivým vrstvám pro různou hodnotu souřadnice Z. Protože je však možné měnit tloušťku vytvářených vrstev pro rychlejší, i když méně přesnou tvorbu, bylo by snazší definovat model tak, že by vytvářel uzavřené mnohostěny, které lze řezat v potřebné výšce.  Formát souboru STL dovoluje definovat mnohostěny se stěnami tvořenými libovolnými mnohoúhelníky, ale v praxi se zatím používají pouze trojúhelníky, což znamená, že velká část syntaxe textového souboru je nadbytečná.  Pro korektní definici 3D tělesa musí být povrch reprezentovaný jakýmkoli STL souborem uzavřený a propojený, každá hrana musí být součástí právě dvou trojúhelníků a nesmí se vzájemně protínat. Protože syntaxe STL tuto vlastnost nevynucuje, může být ignorována pro aplikace, kde na blízkosti nezáleží. Na blízkosti záleží pouze, protože software, které řeže trojúhelníky, ji vyžaduje na zajištění, že výsledné 2D mnohoúhelníky jsou uzavřené. Někdy lze napsat takový software, aby odstranil malé rozdíly malým posunem vrcholů, které jsou dostatečně blízko sebe, aby se shodovaly. Výsledky nejsou předvídatelné, ale obvykle jsou dostatečné.

Použití v jiných oborech.

Souborový formát STL je jednoduchý a lze jej snadno vytvářet. Díky tomu může mnoho Computer aided design systémů vytvářet soubory STL. Ačkoli výstup je jednoduchý pro výrobu, některé i informace o propojení jsou zahozeny.  Mnoho Computer aided manufacturing systémů vyžaduje triangulované modely. Přestože formát STL není s ohledem na spotřebu paměti a výpočetního výkonu nejefektivnější metodou pro přenos těchto dat, pro import triangulovaných dat do systémů CAM se často používá. Velmi často bývá dostupný právě STL formát, takže mnoho CAM systémů jej používá. Aby však mohl CAM systém tato data použít, musí v některých případech rekonstruovat informace o konektivitě.  Formát STL může být použit i pro výměnu dat mezi CAD/CAM systémy a počítačovými programy jako je Mathematica.

Historie.

Formát STL navrhlo sdružení Albert Consulting Group pro firmu 3D Systems v roce 1987.. Formát byl vyvinut pro první komerční 3D tiskárny firmy 3D Systems. Od svého prvního vydání zůstal formát 22 roků téměř nezměněn. Až v roce 2009 byla navržena aktualizace formátu označovaná jako STL 2.0.

STL (zkratka ze „stereolitografie“) je nativní formát souboru stereolitografického programu pro CAD vytvořeného firmou 3D Systems. Zkratka STL má několik dodatečně vytvořených vysvětlení, jako například „Standard Triangle Language“ a „Standard Tessellation Language“.. Formát STL je podporován mnoha dalšími programy; je používanější pro rapid prototyping, 3D tisk a Computer aided manufacturing. STL soubory popisují pouze geometrii povrchu trojrozměrného objektu bez reprezentace barev, textur nebo jiných obvyklých atributů CAD modelu. Formát STL definuje textovou i binární reprezentaci souborů. Použití binárních souborů je častější, protože jsou kompaktnější.

STL (an abbreviation of "stereolithography") is a file format native to the stereolithography CAD software created by 3D Systems. STL has several backronyms such as "Standard Triangle Language" and "Standard Tessellation Language". This file format is supported by many other software packages; it is widely used for rapid prototyping, 3D printing and computer-aided manufacturing. STL files describe only the surface geometry of a three-dimensional object without any representation of color, texture or other common CAD model attributes. The STL format specifies both ASCII and binary representations. Binary files are more common, since they are more compact.


Vlastnosti porfyrinů.

Všechny porfyriny jsou barviva nebo barvivům podobné sloučeniny. V kyselém prostředí rozpuštěné porfyriny při osvětlení UV světlem (400 nm) silně fluoreskují v červené oblasti (605 a 650 nm). Toho se využívá ke stanovení i velmi malých množství porfyrinů.  Jiný způsob stanovení využívá absorpčního spektra. Charakteristickým znakem všech porfyrinů, bez ohledu na postranní řetězec, je úzký absorpční tzv. Soretův pás ležící mezi 350 a 450 nm, s maximem asi 405 nm.

Názvosloví.

Mnoho porfyrinů má triviální názvy. Kromě toho existují další dvě platné nomenklatury. Starší a používanější je názvosloví, které vypracoval Hans Fisher. IUPAC vytvořila nové, modernější názvosloví, v biochemické literatuře se ale používá zřídka.

Izomerie.

Přírodní porfyriny mají vodíky pyrrolových jader nahrazeny postranními řetězci. Porfyriny mohou obsahovat čtyři typy substituentů: Každý porfinový kruh má 8 poloh pro substituci. Je tedy jasné, že vzniká množství izomerů. Označují se římskými číslicemi za názvem porfyrinu.  Porfyriny, které mají substituenty uspořádané symetricky, se nazývají porfyriny I. typu. Asymetrické porfyriny jsou porfyriny III. typu. V přírodě se vyskytuje pouze I. a III. typ porfyrinů, III. typ je častější a významnější.

Hemoproteiny.

Hem je nejvýznamnějším metaloporfyrinem. Tvoří prostetickou skupinu v mnoha životně důležitých enzymech, jako jsou například:

Porfyriny v lékařství.

Bylo zjištěno, že některé nádory přijímají více porfyrinů než normální tkáň. Pacientovi je podán hematoporfyrin nebo příbuzná látka a nádor je pak ozářen argonovým laserem. To excituje porfyriny nahromaděné v nádorových buňkách, což má cytotoxický efekt.  Tomuto způsobu léčby se říká nádorová fototerapie.

Porfyriny jsou organické, cyklické sloučeniny, odvozené od tetrapyrrolu porfinu, což je látka tvořená spojením čtyř pyrrolových kruhů pomocí methinových můstků.

Porphyrins ( ) are a group of heterocyclic macrocycle organic compounds, composed of four modified pyrrole subunits interconnected at their α carbon atoms via methine bridges (=CH−). The parent of porphyrin is porphine, a rare chemical compound of exclusively theoretical interest. Substituted porphines are called porphyrins. With a total of 26 π-electrons, of which 18 π-electrons form a planar, continuous cycle, the porphyrin ring structure is often described as aromatic. One result of the large conjugated system is that porphyrins typically absorb strongly in the visible region of the electromagnetic spectrum, i.e. they are deeply colored. The name "porphyrin" derives from the Greek word πορφύρα ("porphyra"), meaning "purple".


Historie.

Luciano Benetton založil firmu United Colors of Benetton (Spojené barvy Benettonu) v roce 1965 v italském městě Treviso. Firmu Luciano založil se svými sourozenci. Předsedou a šéfem se stal nejstarší z nich – sám Luciano (* 1935). Jeho sestra Guiliana (* 1937) měla na starosti návrhy, bratr Gilberto (* 1941) vedl administrativu a finance a čtvrtý sourozenec Carlo (* 1943) řídil výrobu. V následujících letech se firma rozrůstala. V roce 1969 byl otevřen první butik na Rue Bonaparte v Paříži s výběrem celého tuctu různých svetříků až v padesáti barevných odstínech.  Pak se firma začala rovněž orientovat na kosmetické produkty, například v roce 1986 firma začala vyrábět vlastní parfémem Colors. V roce 1992 se Luciano Benetton pustil do vydávání mezinárodního magazínu v angličtině a francouzštině s názvem Colors.

Citáty.

""Jsem snad radikální? Myslím, že tak trochu ano. Věřím, že je to jediný způsob, jak obstát ve své roli – tedy být příkladem. Prorážel jsem cestu tím, že jsem nutil lidi, aby si uvědomili, že každý z nich se musí podílet na řešení problémů"" Luciano Benetton  ""Nikdy se nesmíte vzdát nejvyšších nároků na kvalitu,"" říká Alessandro Benetton (* 1964), Lucianův syn a jeho nástupce, jenž získal nejvyšší vzdělání na Bostonské univerzitě a na Harvardu, a dodává: ""Jsme úspěšní díky produktům. Kdybychom se jen o kousek odchýlili od standardu a přístupných cen pro mladé, pak bychom se vystavili riziku, že naši zákazníci budou nespokojení. Ale i nadále uděláme vše pro to, abychom úroveň společnosti United Colors of Benetton stále zlepšovali"."

Benetton Group S.p.A je oděvní firma a globální módní značka sídlící v Trevisu v Itálii. Společnost má přes 6200 prodejen ve 120 zemích světa. Vydělá ročně přes 2 miliardy EUR a dělí se na tyto složky:

Benetton Group S.r.l. is a global fashion brand based in Ponzano Veneto, Italy founded in 1965. Benetton Group has a network of about 5,000 stores worldwide. It is a wholly owned subsidiary of the Benetton family's holding company Edizione.


Geografické podmínky.

Vladimirská oblast leží ve středu evropské části Ruska zhruba 200 km na východ od Moskvy. Nachází se v centrální částí Východoevropské roviny a ráz krajiny je tedy pouze mírně zvlněný. V oblasti se nachází celá řada vodních toků z nichž nejvýznamnější jsou Kljazma a Oka. Dále se zde rozkládá na 300 jezer, která jsou většinou bezodtoká a mělká a jejich celková plocha je cca 5 000 ha. V regionu se také nachází 37 400 ha bažin, především v nížinách na severovýchodě oblasti. Klima je mírné - kontinentální.

Historie.

Vladimirská oblast je jedním z nejstarších center ruské historie a kultury. Vladimirsko-suzdalské knížectví (1157-1331) bylo založeno ve spojení s přesunem hlavního města Rostovsko-Suzdalského knížectví do města Vladimir na řece Kljazmě. Na přelomu 12. a 13. století se Vladimirské velkoknížectví stalo politickým, hospodářským a kulturním centrem Ruska. Jeho ekonomický a politický vliv byl, ale zničen vpádem mongolsko-tatarských vojsk v roce 1238. V roce 1708 byla založena Vladimirská provincie pod správou Moskevské gubernie. Samostatná Vladimirská gubernie pak byla založena v roce 1778. V roce 1929 bylo teritorium Vladimirské gubernie rozděleno mezi Moskevskou, Ivanovskou a Gorkijskou. 14. srpna 1944 byla založena samostatná Vladimirská oblast v jejích nynějších hranicích.

Hospodářství.

Nejdůležitější roli v hospodářství oblasti hraje průmysl a to především strojírenství ve městech Vladimir, Murom a Kovrov a potravinářství. Ze surovinových zdrojů se zde nachází vápenec, rašelina, písek a kámen pro stavebnictví, fosfáty a železná ruda. Významnou oblastí hospodářství je také díky strategické poloze doprava. Oblast využívá pro přepravu zboží 3 ze 4 větví transsibiřské magistrály. Dále zde procházejí důležité ropovody, plynovody a produktovody (především pro palivovou naftu). Na významu v poslední době také nabývá oblast turistiky, která se může zaměřit na řadu historických památek v oblasti (Vladimir, Suzdal).

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo je, i vzhledem k historii regionu převážně ruské národnosti. Podíl městského obyvatelstva dosahuje cca 78%.

Administrativní dělení.

Vladimirská oblast se dělí na 16 rajónů, 23 měst a 1 uzavřený administrativně-územní útvar (město Radužnyj, které je pod přímou správou federální vlády).

Vladimirská oblast () je federální subjekt Ruské federace - oblast patřící do Centrálního federálního okruhu. Sousedí s Moskevskou oblastí na jihozápadě, s Jaroslavskou a Ivanovskou oblastí na severu, s Rjazaňskou oblastí na jihu a Nižněnovgorodskou oblastí na východě.

Vladimir Oblast (, "Vladimirskaya oblast") is a federal subject of Russia (an oblast). Its administrative center is the city of Vladimir, which is located east of Moscow. As of the 2010 Census, the oblast's population was 1,443,693.


Úloha.

V dopravním problému se jedná o optimalizaci rozvozu nějaké homogenní látky (např. zboží, osob či materiálu) ze zdrojů (od dodavatelů) do cílových míst (k odběratelům). Ve většině případů je cílem minimalizace celkových nákladů spojených s rozvozem, popřípadě minimalizace celkové vzdálenosti, přičemž by měly být uspokojeny požadavky odběratelů.  Úkolem je tedy za takovýchto podmínek stanovit, kolik měrných jednotek určité homogenní látky dodá každý dodavatel každému odběrateli.  Máme dáno: Proměnné značíme "x", udávají množství přepravovaného zboží od "i". zdroje k "j". spotřebiteli.  Úloha dopravního problému: formula_1 přičemž množina "M" je popsána omezeními formula_2

Metody řešení.

Jedná se o úlohu lineárního programování, je tedy možné ji řešit metodami lineárního programování. Pro její specifický tvar byly ale odvozeny algoritmy šité na míru dopravnímu problému: Dantzigův a modifikovaný Dantzigův algoritmus (anglicky „stepping stone algorithm“), Arsham-Kahnův algoritmus, aj.

Vlastnosti dopravního problému.

Přípustné řešení  Přípustným řešením dopravního problému je vektor "x = (x,x...,x)T", jehož složky splňují výše zmíněné podmínky.  Věta 1: Dopravní problém má přípustné řešení.  U vyrovnaného dopravního problému, kde je součet kapacit roven součtu požadavků, existuje vždy způsob, jak tyto kapacity rozdělit mezi požadavky odběratelů. Při teoretickém důkazu dosadím výraz x=(a b)/K, kde formula_3, "i=1,2,...,m,j=1,2,...,n". do vlastních omezení modelu: formula_4 formula_5  takže jsou splněna řádková i sloupcová omezení modelu a vzhledem k tomu, že kapacity i požadavky jsou vyjádřeny jako nezáporná čísla, je splněna i podmínka nezápornosti. Základní přípustné řešení  Základním přípustným řešením dopravního problému je takové přípustné řešení, které obsahuje nejvýše "(m+n-1)" kladných složek, u kterých tvoří vektory strukturních koeficientů lineárně nezávislou soustavu.  Věta 2: Dopravní problém má základní přípustné řešení.  Pokud za libovolnou proměnnou x dosadím min("a,b") vynuluje se buď příslušná kapacita "r"-tého dodavatele, nebo požadavek "s"-tého odběratele. V modelu ubude jedno vlastní omezení. Stejným způsobem budu pokračovat do té doby, než v modelu zůstanou dvě omezení taková, že zůstatková kapacita bude rovna zůstatkovému požadavku. Tudíž bude možné splnit obě omezení najednou. Počet omezení v modelu je ("m+n"), ale kladných proměnných bude ("m+n-1"), tedy o jednu méně.  Optimální řešení  Optimálním řešením dopravního problému je takové přípustné řešení, které hodnotu účelové funkce minimalizuje.  Věta 3: Dopravní problém má optimální řešení.  Při důkazu tohoto tvrzení vyjdeme z grafického znázornění řešení dopravního problému, kde je množina přípustných řešení konvexní polyedr omezený podmínkami nezápornosti, kapacitami a požadavky. Z toho důvodu množina přípustných řešení nebude nikdy neomezená. Pokud se účelová funkce dotkne konvexního polyedru v jednom bodě, nabývá svého maxima, či minima, dotkne-li se ho ve více bodech, mé úloha nekonečně mnoho optimálních řešení.  Základní věta dopravního problému  Věta 4: Dopravní problém má všechny báze trojúhelníkové.  Báze B dopravního problému má rozměry [("m + n") x ("m + n - 1")]. Řádky této matice tvoří omezení, z nichž je vždy jedno lineární kombinací ostatních, proto je možné vynechat jeden řádek. Takto vznikne redukovaná matice báze B, která je čtvercové a je tedy možné ji invertovat. Vhodnými úpravami převedeme matici B na trojúhelníkovou, takže je v soustavě B b=x, kde formula_6 je vektor pravých stran omezení a x je vektor základních proměnných, alespoň jedna základní proměnná určená jednoznačně.

Duální problém k dopravnímu problému.

Duální úloha k dopravnímu problému se konstruuje na základě stejných principů, jako duální úloha ke standardní úloze lineárního programování. V problematice dopravního problému je duální úloha jednou z nejdůležitějších částí, jelikož se duální úlohy využívá při řešení dopravního problému.  Vlastní omezení matematického modelu dopravního problému jsou rovnice, proto bude duální problém nesymetrický.  Počet duálních proměnných je určen počtem vlastních omezení v primárním problému a bude jich tedy ("m+n"). Označíme "m" duálních proměnných, které budou přiřazeny řádkovým omezením, jako "u_i" a "n" duálních proměnných, které budou naopak přiřazeny sloupcovým omezením, jako "v_j". Vzhledem k tomu, že duální problém je nesymetrický, nebudou mít duální proměnné podmínky nezápornosti.  Duální problém bude mít ("m.n") omezení, kde každé z nich odpovídá jedné proměnné v primárním problému.  Jestliže účelovou funkci v primárním problému minimalizujeme, což je splněno vždy, pokud ji z nějakého formálního důvodu nepotřebujeme maximalizovat, pak budeme účelovou funkci duálního problému maximalizovat.  Matematický model duálního problému pak vypadá následovně:  maximalizovat formula_7  za podmínek formula_8 i=1,2,...,m, j=1,2,...,n.

Dopravní problém je optimalizační úloha, jejímž cílem je minimalizovat cenu přepravy zboží. Poprvé formulována F. L. Hitchcockem v roce 1941.

In mathematics and economics, transportation theory or transport theory is a name given to the study of optimal transportation and allocation of resources. The problem was formalized by the French mathematician Gaspard Monge in 1781.


Technický popis.

Samotné technické řešení přineslo několik novinek a dokonce i patentů.  Základová železobetonová deska, o průměru 30 m a tloušťce 4 m, se nalézá v hloubce 15 m pod původním povrchem. Svislá konstrukce se skládá ze tří válcových ocelových tubusů, z nichž dva vedlejší (jeden s nouzovým schodištěm, druhý se služebním výtahem) mají průměr 4,8 m a dosahují společně výšky 134 metrů. Hlavní tubus (se dvěma rychlovýtahy) má průměr 6,4 m a přechází do anténního nástavce sahajícího do výšky 216 metrů. Tubusy jsou tvořeny soustřednými ocelovými rourami, jejichž meziprostor tloušťky cca 30 cm je vylit betonem.  Na tyto svislé tubusy jsou pak zavěšeny tři kabiny s trojramenným půdorysem: ve výšce 66 metrů se nachází panoramatická restaurace „Oblaca“ (s barem a bistrem), ve výšce 93 metrů vyhlídková kabina s dohledností až 100 km a nejvýše je umístěna (veřejnosti běžně nepřístupná) kabina s vysílací technikou. Při rekonstrukci v letech 2011–2012 vzniklo přímo nad restaurací luxusní hotelové apartmá, změny se dotkly i Mahlerových sadů v blízkém okolí věže.  Z anténního nástavce vysílají v digitálních multiplexech televizní a rozhlasové stanice. Analogové televizní vysílání bylo definitivně ukončeno 30. dubna 2009, analogově v pásmu VKV odtud vysílá šest rozhlasových stanic. Dále jsou zde vysílače mobilních operátorů a také se zde měří kvalita ovzduší v Praze.

Historie.

Plány.

Od roku 1974 se datovala potřeba výkonného vysílače rozhlasového a televizního signálu pro obyvatele Prahy. Osazení vysílače do Petřínské rozhledny bylo nutno chápat jako provizorium a tak tehdejší Ministerstvo spojů už od roku 1975 prosazovalo stavbu 160 m vysokého stožáru – také na Petříně, aby podnik Kovoslužba nebyl nucen přesměrovávat antény desetitisícům domácností. Tomuto nápadu se však silně a účinně bránili památkáři, kteří roku 1984 definitivně uspěli a po delších debatách byla pro vysílač vybrána lokalita (tehdy zpustlých) Mahlerových sadů.  Tehdy bylo vypočteno, že pro dokonalé pokrytí Prahy signálem ze Žižkova musí být anténa nejméně ve výšce 200 m nad terénem. Architekt Václav Aulický vypracoval zhruba dvacet různých návrhů, např. štíhlý hyperboloid nebo „jehlu s jablkem“. Přes tlak radiokomunikací, které by se spokojily s obyčejným železobetonovým stožárem a kabinou, nakonec roku 1984 zvítězila světově unikátní futuristická varianta subtilní a přitom stabilní třísloupové konstrukce, která připomíná startující raketu. Autor tehdy úspěšně argumentoval tím, že jednostožárový železobetonový vysílač by byl příliš masivní a v pražském ovzduší by materiál velmi rychle degradoval. Třísloupová ocelobetonová konstrukce tak znamená mnohem menší zásah do pražského panoramatu, má vyšší aerodynamickou stabilitu a její technické provedení, s ochrannými laminátovými vrstvami, přinese i vyšší užitnou hodnotu a trvanlivost.

Výstavba.

Základní kámen vysílače byl položen v říjnu 1985. Výstavba neprobíhala nijak rychle, navíc ji doprovázely mnohé spory a negativní hodnocení: například situování stavby na místě bývalého židovského hřbitova si vynutilo dohled představitelů Židovské obce při výkopových pracích a nalezené ostatky byly posléze pohřbívány na Novém židovském hřbitově na Olšanech, což ovšem nebylo ze strany stavitele dodržováno a došlo tak k definitivnímu zničení cenných hrobů a náhrobků bez jakékoliv možnosti dokumentace Památkovým ústavem či židovským muzeem.  Projednávala se také hrozba elektromagnetického zatížení okolí, kterou však zvláštní komise vyvrátila, protože výkon vysílače byl hluboko pod přísnými hygienickými limity. Zněly i nekompromisní hlasy požadující zbourání vysílače, ty se však neprosadily a tak mohla být postupně osazována vysílací technika. V březnu 1991 započal zkušební vysílací provoz, od 3. května 1991 (38 let a 2 dny po oficiálním zahájení TV vysílání v Československu) přešel do standardního režimu a 17. února 1992 byl vysílač, resp. jeho restaurační a vyhlídková část, oficiálně otevřen pro veřejnost.

Miminka.

V roce 2000 bylo na pilíře umístěno dílo Davida Černého zvané „Miminka“, v počtu 10 miminek, znázorňující batolata lezoucí nahoru a dolů. Protože se setkalo s pozitivním ohlasem, bylo v roce 2001 nainstalováno natrvalo. Není to jediný umělecký počin, který věž vyprovokovala: režisér Jan Němec ve vysílači natočil některé scény filmu "V žáru královské lásky".  Dne 2. října 2017 byla mimina z vysílače sundána kvůli údržbě a obnově. Ta měla trvat do jara 2018, avšak při renovaci se ukázalo, že jsou neopravitelná, proto byla vyrobena miminka zcela nová. Na věž byla osazena koncem března 2019.

Nasvícení.

Od 22. května 2006, u příležitosti 125. výročí povýšení Žižkova na město a 15. výročí zprovoznění vysílače, je vysílač každý den různobarevně nasvícen ve spodních částech plošin, a to zpravidla v barvách státní trikolóry (které v době instalace byly zároveň i firemními barvami Českých Radiokomunikací coby provozovatele a majitele věže).

Rekonstrukce.

V letech 2011 až 2012 prošla Žižkovská věž velkou rekonstrukcí. V roce 2010 si objekt pronajala společnost Oreathea, která se rozhodla přestavět interiéry. Na jaře 2011 začala rekonstrukce, byly odstraněny zbytečné místnosti. Došlo k modernizaci všech vnitřních prostor, především restaurace a vyhlídky. Uvnitř věže vznikl luxusní hotel s jedním pokojem a dvěma lůžky. Po rekonstrukci věže došlo také k revitalizaci jejího okolí, například přilehlého parku.

Ohlas.

Stavba je kontroverzní, neboť kvůli ní byl zničen Starý olšanský židovský hřbitov, na jehož místě stojí.  Tím, že byl vysílač stavěn na konci éry reálného socialismu, vysloužil si mezi veřejností nejméně dvě posměšné přezdívky narážející na představitele strany a vlády: "Jakešův prst" se vztahoval na generálního tajemníka ÚV KSČ Miloše Jakeše, "Biľakova jehla" zase na člena předsednictva FS ČSSR Vasila Biľaka, původem vyučeného krejčího. Další přezdívky jako "raketa" a "Bajkonur" pak už jen odkazovaly na štíhlý vysoký tvar tubusů, připomínající kosmickou raketu před startem.  V revolučním kvasu na přelomu 80. a 90. let přišel publicista Jaroslav Veis s populárním řešením dvou kontroverzních a vlekoucích se staveb socialismu, Strahovského tunelu a žižkovské televizní věže. Ve fejetonu pro obnovené Lidové noviny navrhl žižkovskou věž podříznout a poté její tubus strčit do tunelu. Po letech bylo autorství této myšlenky přisuzováno Ludvíku Vaculíkovi.  Podle ankety uspořádané australským serverem "VirtualTourist.com" je žižkovský vysílač druhou nejošklivější stavbou světa (hned po baltimorském divadlu) a batolata Davida Černého jsou v popisu výslovně zmíněna takto: "Je už sama o sobě dost ošklivá, ale malé lezoucí děti od výtvarníka Davida Černého ji z hrůzného pohledu proměnily v něco, nad čím už opravdu nevěřícně kroutíte hlavou".  Sám Černý považuje vysílač za "něco divného, protlačeného bolševikem", naopak Aulický tvrdí, že vysílač na Žižkově vznikl komunistům navzdory.

Vysílané stanice.

Televize.

Přehled televizních multiplexů vysílaných z Žižkovského vysílače:

Rozhlas.

Přehled rozhlasových stanic vysílaných z Žižkovského vysílače:  Ze Žižkova se vysílá i digitální rozhlas DAB+:  Ve vyhlídkovém patře bylo od srpna 2015 do prosince 2018 umístěno televizní studio, ze kterého Česká televize vysílala přímým přenosem politický diskusní pořad Otázky Václava Moravce.

Nejbližší vysílače.

Nejbližší významné vysílače a vzdálenost k nim:

Žižkovský vysílač (též Žižkovská televizní věž, Žižkovská věž či TVPM) je jednou z pražských dominant a současně nejvyšší stavbou (216 m) ve městě, obsahuje tedy i nejvyšší stabilní bod ve městě – kótu 474 m n. m. Leží na rozhraní Žižkova a Vinohrad, v oblasti Mahlerových sadů. Byla postavena v letech 1985 až 1992 Inženýrskými a průmyslovými stavbami Ostrava podle návrhu architekta Václava Aulického, statika Jiřího Kozáka a Alexe Béma.

The Žižkov Television Tower () is a unique transmitter tower built in Prague between 1985 and 1992. Designed by the architect Václav Aulický and the structural engineer Jiří Kozák, it stands high above the city's traditional skyline from its position on top of a hill in the district of Žižkov, from which it takes its name. The tower is an example of high-tech architecture.


Život.

Narodila se v rakouském Braunau am Inn jako druhé dítě celníka Aloise Hitlera a jeho druhé ženy Franzisky Matzelberger. Matka jí zemřela rok po jejím narození. Ona a její bratr Alois Hitler mladší byli vychováváni otcem a jeho třetí ženou Klarou Hitler. V dětství si byla velmi blízká s o šest let mladším polorodým bratrem Adolfem a později byla jediná žijící příbuzná, ke které se veřejně hlásil – zmínil ji i ve svém díle "Mein Kampf".  Po úmrtí své nevlastní matky Klary Hitlerové roku 1907 se Angela provdala za úředníka Leo Raubala, s nímž měla dcery Angelu („Geli“) a Elfriede a syna Lea. Roku 1910 její manžel zemřel a Angela se s dětmi přestěhovala do Vídně, kde byla během první světové války vedoucí "Mensa Academica Judaica". V té době prý ještě bránila židovské studenty před útoky jejich „árijských“ spolužáků, později se ale nikdy nevyjádřila proti holocaustu. S bratrem Adolfem znovu navázala kontakt teprve poté, co byl propuštěn z armády.  Roku 1924 nebo 1925 se Angela přestěhovala s dětmi do Mnichova a vedla zde svému bratrovi domácnost. Později vedla jeho letní sídlo Berghof u Berchtesgadenu. Roku 1935 došlo mezi Adolfem a Angelou k roztržce. Angela opustila s dcerou Elfriede Berchtesgaden a přestěhovala se do Radebeul u Drážďan, kde se roku 1936 provdala za architekta Martina Hammitzsche. Podle Angelina synovce Williama Patricka Hitlera byl důvodem roztržky příliš otevřený vztah Angely ke Hermannu Göringovi, který si tehdy zamýšlel koupit pozemek poblíž Hitlerova domu. Podle jiných zdrojů mohl za hádku Hitlerův vztah k Evě Braunové, která se od roku 1935 chovala na Berghofu jako domácí paní, ačkoli byla o téměř třicet let mladší než Angela.  Po této hádce už spolu sourozenci byli v kontaktu jen minimálně, Hitler se ani nezúčastnil sestřiny druhé svatby. Počátkem roku 1945 nechal Hitler Angelu převést do Berchtesgadenu, aby nepadla do rukou Rusům. Její manžel Martin Hammitzsch spáchal v květnu 1945 sebevraždu.

Angela Franziska Johanna Hammitzsch, rozená Angela Hitler, během 1. manželství Angela Raubal, (28. července 1883 Braunau, Rakousko – 30. října 1949) byla starší polorodá sestra Adolfa Hitlera.

Angela Franziska Johanna Hammitzsch (née Hitler; 28 July 1883 – 30 October 1949) was the elder half-sister of Adolf Hitler. By her first husband, Leo Raubal Sr., she was the mother of Geli Raubal.


Děj.

Povídka vypráví o malíři jménem Nimral (v originále "Niggle"), žijícím ve společnosti, v níž výtvarné umění není ceněno. Maluje tedy z nutkavé potřeby jen pro vlastní potěšení. Jeho životním dílem je obrovské plátno s obrazem velkého stromu uprostřed lesa s krajinou a s horami v pozadí. Vymalovává detailně každý list stromu, takže je každý jedinečný. Kvůli obrazu Nimral opomíjí mnohé své jiné povinnosti, i tak ho ale od práce na něm každou chvíli odvádí nějaké všední starosti a povinnosti.  Nimral ví, že se musí „vydat na dalekou cestu“, které se „nemůže vyhnout“ a tuší, že nestihne svůj obraz dokončit. Kromě toho se na tuto cestu musí připravit, ale přípravy neustále odkládá. Jednou jej od práce na obraze vyruší jeho chromý soused Farský s prosbou o pomoc - jeho žena je nemocná a on pro ni potřebuje zavolat lékaře. Nimral se proto obětavě vydá v dešti pro lékaře, přestože tuší, že kvůli této pochůzce možná nestihne domalovat svůj milovaný obraz. Po návratu domů sám onemocní a přijede si pro něj kdosi, kdo se představí jako Kočí. Přišel prý Nimralův čas, má odcestovat. Protože ale Nimral nebyl na cestu připraven, pošlou jej do jakéhosi nemocničního ústavu, kde musí vykonávat podřadnou a těžkou práci. Pracuje nekonečně dlouho a velmi tvrdě až do úplného vyčerpání. Pak vyslechne jakousi poradu. Lékaři zde hodnotí celý jeho předešlý život a posuzují, zda má ještě v ústavu zůstat. Pro Nimralovo propuštění „na další stupeň“ se stane rozhodující jeho obětavá cesta deštěm pro lékaře.  Je poslán do lesa. Zde zjistí, že krajina s lesem a velkým stromem je krajinou z jeho obrazu. Později se k němu připojí jeho soused Farský, oba pracují jako zahradníci. Časem Nimral pocítí touhu vydat se do nejvzdálenějších míst, do Hor, které byly na jeho obraze zobrazeny pouze v obrysech. Farský se na tuto cestu ještě necítí být připraven a tak se s Nimralem na čas loučí a zůstává v krajině z Nimralova obrazu.  Nimralovi sousedi a přátelé mluví o Nimralovi. Vychází najevo, že si jeho malování prakticky nikdo necenil, jeho práce se zastal pouze pan učitel. Zachránil z Nimralova obrazu malý kousek, na němž byl namalovaný jeden list stromu - „List od Nimrala“. Ten pak dlouho visel zarámovaný v muzeu, než i s muzeem při požáru shořel. Nakonec o Nimralovi a o jeho krajině z obrazu mluví Lékaři z ústavu. Ti naopak mluví s uznáním a říkají, že Farský Nimralov, jak krajinu nazvali, je nejlepším předstupněm k Horám, krajem, kde jejich svěřenci docházejí zotavení.

Rozbor.

Nimralův list je možno číst jako alegorii života, smrti, očistce a ráje. Nimral není připraven na svou nevyhnutelnou cestu, stejně jako lidé nejsou připraveni na smrt. Práce v ústavu a později v lese představuje očistec odkud odchází Nimral do Hor, které představují ráj.  Nimralův list tak připomíná knihu Poslední bitva Tolkienova blízkého přítele C.S. Lewise. Důraz na očistu je však u Tolkiena jako u katolíka větší než u C.S. Lewise, který byl anglikánem.  Nimralův list může být také interpretován jako alegorie Tolkienova chápání světa - skutečné stvoření je výsadou Boha, a ti, kdo se snaží tvořit, mohou vytvářet pouze ozvěny tohoto stvoření (dobro) nebo karikaturu tohoto stvoření (zlo). Tak se Nimralova touha po pravdě a kráse odráží v jeho obraze, a proto je po smrti odměněn tím, že se jeho obraz stane skutečností. Možná také strom skutečně existuje a v jeho obraze je odrážen.  Postava Nimrala je autobiografická – všední starosti Tolkiena odváděly od literární tvorby. Tolkien byl ve své literární tvorbě perfekcionistický, usiloval o dokonalou reálnost svého světa (což se projevuje mj. ve chronologii příběhů nebo v jazycích národů jeho bájné země) a stejně jako Nimral odsouval ostatní činnosti a věnoval se především práci na knihách o Středozemi.

List od Nimrala (anglicky "Leaf by Niggle") je filozofická povídka, napsaná J. R. R. Tolkienem v letech 1938 – 1939. Poprvé byla publikována v časopise Dublin Review v lednu 1945. Později vyšla v knize "Tree and Leaf" a v knize "Poems and Stories". V češtině vyšla ve sbírce "Pohádky", vydané nakladatelstvím Winston-Smith v roce 1992, ve sbírce "Příběhy z čarovné říše", vydané nakladatelstvím Mladá fronta v roce 1997, a ve sbírce "List od Nimrala a jiné příběhy". Text pro obě česká vydání přeložila Stanislava Pošustová. Povídka vypovídá o Tolkienově přístupu k umělecké tvorbě a je alegorií jeho chápání života vůbec.

"Leaf by Niggle" is a short story written by J. R. R. Tolkien in 1938–39 and first published in the "Dublin Review" in January 1945. It can be found, most notably, in Tolkien's book titled "Tree and Leaf", and in other places (including the collections "The Tolkien Reader", "Poems & Stories", "A Tolkien Miscellany", and "Tales from the Perilous Realm"). This is notable because the book, consisting of a seminal essay called "On Fairy-Stories" and "Leaf by Niggle", offers the underlying philosophy (Creation and Sub-Creation, see below) of much of Tolkien's fantastical writings.