Bulharský chán Krum.

Ke změně bulharské politiky došlo po roce 803, kdy na trůn nastoupil chán Krum (vládl 803 až 814). Pomohl franckému králi a římskému císaři Karlu Velikému porazit Avary a zničit jejich říši. Říše Bulharů se tak rozšířila až do Uher k řece Tise a na východ k Dněpru. Chán Krum vytvořil pevný, vojensky organizovaný státní celek. Někdy byl také nazýván "novým Attilou". O jeho vojenské moci svědčí, že jen pro dopravu obléhacích strojů potřeboval 5 000 vozů, tažených 10 000 voly. Bulharsko se v té době stalo největší zemí na Balkánském poloostrově a také bylo největší zemí v tomto období vůbec. Cílem chána Kruma bylo spojení všech zemí, které byly obývané Slovany, do jednoho státu. Stoupající moc chána Kruma sledoval s obavami byzantský císař Nikeforos I. (kolem 765 Seleukie Pisidská – 26. července 811 u Plisky). Nikoforos I. bulharskou říši toleroval, dokud hrozilo nebezpečí vpádu Arabů, kteří představovali stálé nebezpečím pro Byzanc. V letech 717 a 718 dokonce Avaři obléhali Cařihrad. Po porážce Arabů se ovšem vzrůstající moc bulharské říše stávala novou hrozbou pro Byzanc. Byzantský císař Nikeforos I. se rozhodl zasáhnout.

Byzantský císař Nikeforos I..

Nikeforos I. byl za vlády císařovny Ireny jejím finančním správcem. Císařem byl prohlášen 31. října 802 po převratu, kterým za podpory vojska císařovnu Irenu svrhl. Ještě téhož dne byl korunován. Přestože Ireně slíbil, že ji nechá dožít v jejím konstantinopolském paláci, poslal ji vzápětí do vyhnanství. Po Nikeforově nástupu na trůn navrhl Karel Veliký, který byl roku 800 korunován papežem Lvem III. jako římský císař, vzájemné uznání obou císařství. Nikeforos však na jeho návrh Karla Velikého nepřistoupil. Jednalo se tehdy hlavně o Benátky, jedinou oblast, kde spolu východořímská a západořímská říše sousedily. V roce 811 shromáždil Nikeforos armádu o síle 70 000 vojáků, rozhodnutý s Bulhary skoncovat jednou provždy. Protože se obával, že v době jeho nepřítomnosti by se mohlo stát cokoli, vzal s sebou na tažení každého, koho by možná napadlo využít této doby k nějakému spiknutí. S císařem tedy táhla do boje elita Byzance, včetně jeho syna Stauricia a tzv. Tagmaty - pravidelné byzantské armády, pověstné svým obléhacím uměním. Nikeforos I. využil toho, že chán nebyl na svém území, neboť byl právě na válečném tažení do Makedonie, a obsadil Krumův palác v jeho domovském městě Pliska. Byzantská armáda město vypálila a vydrancovala, obyvatelstvo pobila, uvádí se 12 000 obětí. Pliska byla totálně zničena. Byzantská pokladna se naplnila kořistí. Když se Krum dozvěděl o zničení města a vraždění obyvatel, bylo pozdě na návrat a záchranu města. I přes zničení města a tisíce obětí chán Krum nabídl císaři Nikeforovi I. mír. Poslal mu tuto zprávu: „Vyhrál jsi, porazil si mě, vezmi si, co chceš a odejdi v pokoji“. Ale Nikefor zprávu roztrhal a nabízený mír odmítl. Vždyť Krumovo město bylo zničeno, vojenská posádka pobita. V nadšení nad vítězstvím a bohatou kořistí byzantský císař zapomněl, že Krumova armáda stále existuje. A to byla vojenská chyba. Chán Krum se rozhodl pro odvetu. Shromáždil bojovníky, posílil své vojsko o avarské žoldnéře a najal dokonce i ženy.

Průběh bitvy.

Krum se rozhodl využít své znalosti místního terénu a vlákat Nikefora do pasti. Věděl, že v otevřené bitvě by jeho šance na vítězství nebyly valné. Předpokládal, že Nikeforos bude opojen úspěchem a bude se bude chovat lehkovážně. Nikef poros opravdu zapomněl na opatrnost, pokládal cestu Bulharskem za příjemný výlet. Odvolal své zvědy a bezstarostně táhl Bulharskem. Na to chán Krum čekal. Nechal zatarasit všechny průsmyky na cestě, kudy předpokládal, že byzantinci potáhnou. A do jedné z pastí se byzantská armáda se chytila. Nikeforova armáda vstoupila do jednoho z Krumem předem obsazených průsmyků. K zaskočenému císaři dorazili jeho jezdci z předního voje se zprávou, že Bulhaři zablokovali východ z průsmyku palisádou z klád. Než mohlo být vydán povel k ústupu, dorazili jezdci ze zadního voje. Nesli zprávu, že u východu z průsmyku se objevili bulharské jednotky. Cesta z průsmyku ve Staré planině byla zablokovaná. Císařské vojsko bylo v pasti. Bylo 23. července 818. Po další dva dny byzantinci tábořili v průsmyku, aniž se o cokoli pokusili. Početně Bulhary sice převyšovali, ale v úzkém údolí nemohli svou převahu využít. Nikeforos I. byl zoufalý, nerozhodný, z císaře se stal fatalista. Dokonce když se jeho syn Stauricius pokusil svého otce přemluvit k nějaké akci, která by řešila situaci, dostal tuto odpověď: "Ani kdybychom dostali křídla, nikdo nemůže doufat, že unikne zkáze." Nastal čas pro pro chána Kruma. Nařídil svým mužům aby tloukli svými štíty a zároveň demoralizovali byzantinské vojáky voláním o beznadějnosti jejich postavení. A pak byl vydán povel k útoku. Rozkaz zněl nejdříve zaútočit na tábor Tagmaty a královské stany. V nastalé zmatku se mnozí byzantští vojáci nechali zahnat do močálů kolem koryta řeky, kde je bulharští vojáci zmasakrovali nebo utopili. Nakonec prý byla řeka naplněna mrtvolami tak, že tisíce mužů přecházeli přes řeku po tělech svých spolubojovníků. Ti, kteří prošli močálem, narazili na palisádu. Komu se podařilo vyšplhat na palisádu, se vzápětí zabil pádem do hlubokého příkopu, který byl vyhlouben na druhé straně. Jiní klády podpálili, a projeli plameny na koni. Ale i ti na druhé straně popadali do ukrytých příkopů. Teprve když klády důkladně prohořeli, mohli se trosky Nikeforovi kdysi slavné armády spasit útěkem. Na kterém je ovšem pronásledovala Krumova armáda. Bulhaři tak využili dokonale znalosti terénu a byzantinci byli na hlavu poraženi. Také císař Nikeforos v boji padl. Od roku 378, kdy byl v bitvě u Adrianopole zabit císař Valens, byl Nikeforos I. prvním císařem, který padl v poli. Hlava zabitého císaře byla přibitá na kůl. Jeho lebka byla později vyčištěná a a pokována stříbrem. Nakonec z ní byl zhotoven kalich, ze kterého pil chán Krum. Podle jeho víry tím vstřebával do sebe sílu poraženého Nikefora.

Důsledky bitvy.

Cařihrad byl otřesen. Lidé byli toho názoru, že Bůh odebral císaři svou přízeň pro jeho aroganci a přílišné sebevědomí. A když se doslechli o tom, že z lebky jejich císaře teď pije chán Krum, byli zděšeni, rozhořčeni a rozhodli se pomstít. Protože Nikeforův syn Stauricius zemřel na následky zranění z bitvy, císařem se stal Michal. Od dvou křesťanů, uprchlých z Bulharska se Michal dozvěděl, že Krum plánuje útok na byzantská území. Michal postavil armádu a vytáhl do Mersinicie, ke Krumovu ležení. Michal byl opatrný, váhal s útokem. Obával se, že by mohl padnout do podobné léčky jako jeho předchůdce. Patnáct dnů stály obě armády proti sobě a nikdo se neodvážil zaútočit. Nakonec se Michal nechal přemluvit k útoku. Před obrovskou byzantskou armádou se Bulhaři se dali na útěk. Velitel levého křídla se dal do pronásledování prchajících doufaje, že ho císař s armádou bude následovat a pomůže mu prchající armádu zlikvidovat. Avšak levé křídlo se příliš vzdálilo od císařské armády a byzantští bojovníci zůstali osamoceni. Krumova armáda vycítila příležitost, vrátila se, a byzantince zlikvidovala. Když císař Michal spatřil takovou katastrofu, uprchl zpět do Cařihradu. Tam byl nucen vzdát se koruny ve prospěch jednoho ze svých vojevůdců Lva Arména. Byl to právě Lev Armén, který zradil císaře Michala a zosnoval útěk byzantské armády.

Bitva u Plisky byla důsledkem sporů o nadvládu mezi bulharským chánem Krumem a byzantským císařem Nikoforem I. Turkotatarský kmen Bulharů žil v 5. století mezi Donem, Azovským mořem, Kavkazem a Volhou. Staří Bulhaři se vyznačovali poctivostí a mírným zacházením s poddaným obyvatelstvem, které považovali za spojence. Sami zůstávali ovšem především bojovníky, zatímco jejich poddaní byli zemědělci.

The Battle of Pliska or Battle of Vărbitsa Pass was a series of battles between troops, gathered from all parts of the Byzantine Empire, led by the Emperor Nicephorus I Genik, and the First Bulgarian Empire, governed by Khan Krum. The Byzantines plundered and burned the Bulgar capital Pliska which gave time for the Bulgarians to block passes in the Balkan Mountains that served as exits out of Bulgaria. The final battle took place on 26 July 811, in some of the passes in the eastern part of the Balkans, most probably the Vărbitsa Pass. There, the Bulgarians used the tactics of ambush and surprise night attacks to effectively trap and immobilize the Byzantine army, thus annihilating almost the whole army, including the Emperor. After the battle, Krum encased Nicephorus's skull in silver, and used it as a cup for wine-drinking. This is one of the best documented instances of the custom of the skull cup.


Historie.

Model byl navržen Andreasem Zapatinasem Barchetta a Alessandrem Cavazzem, pod vedením Petera Barretta Davise a dalších vývojářů aut ve Fiat Centro Stile. Výroba byla zahájena v únoru 1995 a trvala až do června 2005, s krátkou pauzou, kvůli bankrotu firmy Maggiora. Barchetta byla založena na platformě Mark 1 modelu Fiat Punto. Barchetta má benzinový motor DOHC o objemu 1747 cm3 s variabilním časováním vačkového hřídele, který byl poprvé použit právě ve vozech Fiat poté, co byl patentován v roce 1970.  Motor má maximální výkon 132 k (97 kW) a největší točivý točivý moment 164 Nm. Barchetta váží 1056 kg ve verzi bez klimatizace a může zrychlit na 100 km/h za 8,9 sekundy, maximální rychlost je 200 km/h.  Model byl nabízený ve třech různých úrovní výbavy, které se lišily např. použitím diamantového křížového stehu, vzorované červené kůže namísto standardních černých kožených nebo textilních sedadel, kola z lehké slitiny namísto ocelových nebo volitelné mlhovky. Později bylo přidáno také třetí brzdové světlo, které bylo poprvé použito v modelech FIAT Lido a Riviera v roce 2000. Barchetta prošla faceliftem v srpnu 2003. Mezi nejviditelnější změny patřil upravený přední spoiler a zadní nárazník. Výroba automobilu se nakonec zastavila v červnu 2005.

Výroba.

Karosérie vozu byly vyráběny v továrně ILCAS ve Sparone Canavese a závěrečné montáž byla prováděna v lokalitě Chivasso (asi 20 kilometrů severovýchodně od Turína) společností Maggiora. Po bankrotu společnosti Maggiora v květnu 2002 Fiat přesunul výrobu modelu Barchetta do svého hlavního výrobnícho závodu Mirafiori v Turině a o necelé dva roky později obnovil výrobu. Do roku 2005 bylo vyrobenove 57 700 vozů. Model Barchetta byl vyráběn pouze s levostranným řízením, přestože se prodával také ve Spojeném království a v Japonsku.

Bertoneho koncept.

Známá stylingová firma Bertone vytvořila na základě modelu Barchetta koncept, který byl prezentován v březnu 2007 na Ženevském autosalonu.

Prezentace v Top Gear.

Nejznámější „recenze“ modelu Barchetta se objevila ve speciálu Top Gear, který byl vysílán v prosinci 2010. V této epizodě se Jeremy Clarkson, Richard Hammond a James May pokoušejí následovat cestu tří králů do Betléma. Hammond řídil Fiat Barchetta (konkrétně Riviera Special Edition s černou barvou a červenou prošívanou kůží), zatímco Clarkson řídil Mazdu MX-5 a May měl BMW Z3. Na konci epizody byla Barchetta prohlášena za nejžádanější a nejspolehlivější ze tří vozů.

Fotogalerie: z 18. setkaní italských vozů.

Následující fotografie jsou z 18. setkání italských vozů, které se uskutečnilo v sobotu 29. dubna v Poděbradech.

Fiat Barchetta (čti Barketa) je roadster vyráběný italskou firmou Fiat od roku 1995 do roku 2005 (od května 2002 do roku 2004 byla výroba pozastavena). Barchetta v italštině znamená „loďka“ a také označuje typ otevřené sportovní karoserie. Model byl vyvinut mezi lety 1990 a 1994 v projektu pod názvem "Tipo B Spider 176". Výroba začala v únoru 1995. Barchetta je založena na Fiatu Punto a navazuje tak na sportovní roadster ze 60. let 20. století Fiat 124 Sport Spider

The Fiat Barchetta () (Type 183) is a roadster produced by the Italian manufacturer Fiat from 1995 to 2005. "Barchetta" in Italian means "little boat", and also denotes a type of open-top sports car body style.


Popis.

Karas je velice podobný kaprovi, má vysoké ploché tělo pokryté velkými šupinami. Na hřbetě se nachází vyklenutá hřbetní ploutev. Oproti kaprovi obecnému nemá karas vousky kolem tlamy. Tělo má poměrně vysoké, ze stran zploštělé, v některých lokalitách se vyskytují i formy s nízkým tělem, záleží na prostředí, ve kterém žijí. Hlava je tupá s menšími koncovými ústy. Ploutve mají klasické postavení. Zbarvení je zelenošedé se zlatavým až měděným leskem, na hřbetě je tmavší, boky světlejší žlutošedé. U menších jedinců je na konci těla před ocasní ploutví tmavá skvrna.

Rozšíření.

Vyskytuje se po celé střední a východní Evropě a to až po oblast Ural. Jedná se o původní druh, který se vyskytoval v povodí řek a rybníků v Česku. I přes to, že je schopen snášet menší znečištění, je karas obecný na ústupu a není hojnou rybou. V poslední době obývá spíše oblasti s klidnou vodou, kde se nevyskytují jeho konkurenti jako jsou karas stříbřitý či sumec velký.  Během léta se vyskytuje v přípovrchových vodách, které jsou prohřáté sluncem a to nejčastěji v hejnech a to jak z jedinci svého druhu tak i s dalšími druhy, na zimu se stahuje do hlubších vod, kde jako ostatní kaprovité ryby přezimuje.  Mezi sportovními rybáři nebývá kvůli svému specifickému rozmnožování příliš oblíben.

Potrava.

Karas pro obživu využívá zooplankton, živočichy vodního dna a omezeně i části rostlin.

Rozmnožování.

Karas obecný se rozmnožuje mezi květnem až červencem (jinde se uvádí pouze do června), kdy teplota vody dosahuje 15 až 18 °C.  Pohlavně dospívá ve věku 2 až 3 let.

Karas obecný ("Carassius carassius") je sladkovodní všežravá ryba podobná kaprovi spadající do čeledi kaprovitých, která žije v teplých stojatých vodách, kde se dožívá přibližně 10 let a obvykle dorůstá velikosti 10–30 cm. Jedná se o tzv. plevelnou rybu, u které není zákonem stanovena minimální lovná délka. Největší evidovaný úlovek z povodí Labe měřil 51 cm a vážil 3,4 kg.

The crucian carp ("Carassius carassius") is a medium-sized member of the common carp family Cyprinidae. It occurs widely in northern European regions.


Život.

Narodil se ve Vratislavi, která v době jeho narození patřila Prusku. Hudební nadání projevoval již v útlém věku. Hudební základy získal v rodině. V roce 1865 se rodina přestěhovala do Drážďan a mladý Moszkowski začal studova na drážďanské konzervatoři. roce 1869 přešel do Berlína a studoval na Konzervatoři Julia Sterna hru na klavír u Eduarda Francka a skladbu u Friedrich Kiela. Po absolvování konservatoře pokračoval na Neue Akademie der Tonkunst, kterou řídil Theodor Kullak a kde byli jeho učiteli Richard Wüerst (skladba) a Heinrich Dorn (instrumentace). V roce 1871 přijal Kullakovu nabídku, aby se Akademii stal učitelem. Kromě klavíru byl Moszkowski i dobrým houslistou. Občas hrál první housle v symfoniském orchestru.  Jako klavírista měl první veřejné vystoupení roku 1873. Brzy začal pořádat koncertní turné po německých městech. O dva roky později hrál svůj vlastní Koncert pro dva klavíry spolu s Ferencem Lisztem na koncertě, který pořádal Liszt pouze pro pozvané posluchače. Pokračoval v úspěšných koncertech po celé Evropě, získal si pověst brilantního klavíristy a skladatele a sbíral zkušenosti i jako dirigent.  V roce 1884 se Moszkowski oženil s mladší sestrou francouzské klavíristky a skladatelky Cécile Chaminadové, Henriettou, se kterou měl syna Marcela a dceru Sylvii. V polovině osmdesátých let trpěl neurologickými problémy v pravé paži a postupně omezil koncertní činnost ve prospěch činnosti skladatelské, pedagogické a dirigentské. V roce 1887 byl pozván do Londýna, kde měl příležitost uvést svá orchestrální díla. Obdržel také čestné členství v Královské filharmonické společnosti. O tři léta později ho manželka opustila s básníkem Ludwigem Fuldou a manželé se za další dva roky rozvedli.  V roce 1897 byl Moszkowski na vrcholu slávy. Žil se svou dcerou v Paříži a stal se vyhledávaným učitelem. V roce 1899 byl zvolen členem Pruské akademie umění (Preußische Akademie der Künste).  Koncem prvního desetiletí 20. století začala jeho popularita upadat. Jednak trpěl nemocemi a jednak ztrácel kontinuitu se soudobým hudebním vývojem. Odmítal studenty, kteří (podle jeho slov) "„chtějí komponovat jako umělečtí šílenci, jako jsou Skrjabin, Schoenberg, Debussy, Satie...“".  Svá poslední léta strávil v chudobě, neboť prodal autorská práva na své skladby a investoval do německých, polských a ruských cenných papírů, které se po vypuknutí 1. světové války staly bezcennými. Z největších dluhů mu pomohli jeho žáci Josef Hofmann a Bernhard Pollack. Kromě jiného byl uspořádán v jeho prospěch v Carnegie Hall v New Yorku benefiční koncert za účasti patnácti světových klavíristů. Výtěžek byl uložen u pařížské pobočky National City Bank of New York a Moszkowskému měla být vyplácena doživotní renta. Moszkowski však 4. března 1925 zemřel na rakovinu žaludku, aniž mohl těchto peněz využít. Peníze byly použity na zaplacení pohřbu a jako výpomoc vdově a synovi.

Dílo.

Moszkowski byl plodným skladatelem. Napsal přes 200 drobných klavírních skladeb, které mu přinesly popularitu, například "Španělské tance" Op. 12. Slavná je rovněž "Serenáda" Op. 15. Dnes se nejčastěji hrávají jeho "Virtuosní etudy" Op. 72.  Kromě toho psal Moszkowski i rozsáhlejší skladby. Sem patří dva klavírní koncerty (první z nich v b moll byl znovu objeven až roku 2011 a uveřejněn 2013), houslový koncert, tři orchestrální svity, symfonická báseň "Jeanne d'Arc" Op. 19, opera "Boabdil, poslední maurský král" Op. 49 a tříaktový balet "Laurin".  Úplný seznam skladeb Moritze Moszkowského viz Seznam skladeb Moritze Moszkowského.

Moritz Moszkowski (též Maurice Moszkowski, 23. srpna 1854 Vratislav, Polsko – 4. března 1925 Paříž, Francie) byl německý hudební skladatel a klavírista polsko-židovského původu, bratr spisovatele Alexandra Moszkowského.

Moritz Moszkowski (; 23 August 18544 March 1925) was a German composer, pianist, and teacher of Polish-Jewish descent. His brother Alexander Moszkowski was a famous writer and satirist in Berlin.


Vzhled.

Loubinec pětilistý je popínavá dřevina podobná vinné révě. V českých podmínkách obvykle šplhá do výšky 8–15 metrů, jinak v ideálních případech (záleží na klimatických podmínkách, půdě a podložce ke šplhání) až ke třiceti. Mladé větve a pupeny jsou načervenalé (u podobného loubince popínavého jsou zelené).  Listy jsou střídavé, opadavé, dlanitě složené, pětičetné, jednotlivé lístky jsou vejčitě kopinaté až podlouhlé, jejich okraj je pilovitý. Na podzim dochází před opadem k jejich výraznému zbarvení do červena. Pro šplhání a přichycování na podkladu vytváří úponky s 5–8 rameny (podobný loubinec popínavý má jen 3–5 ramen), které jsou zakončeny přísavnou destičkou (u loubince popínavého přísavné destičky chybí). Ta při kontaktu s hladkou podložkou vylučuje tmelící látku sloužící k upevnění rostliny. Kůra je žlutohnědá.  Květy jsou malé a zelené, v postranních vrcholících, kališních lístků je 5, korunní lístky jsou volné a je jich také 5. Tyčinek je 5. Semeník je dvoupouzdrý, srostlý se žláznatým terčem. V České republice kvete od července do září. Plodem jsou tmavě modré až černé bobule, které jsou většinou neojíněné a obsahují po 2–3 semenech (u loubince popínavého bývá bobule ojíněná, se 3–4 semeny).

Rozšíření a výskyt.

Loubinec pětilistý pochází ze Severní Ameriky, oblast jeho přirozeného výskytu se nachází v její střední a východní části. Přibližně ji lze vymezit jako prostor od Guatemaly na sever přes východní Mexiko, západní okraj areálu představují Texas, Jižní Dakota a Utah, severozápadní hranicí pak je Manitoba. Na severu je okrajem areálu jihovýchodní Kanada. Z Ameriky byl loubinec pětilistý na počátku 17. století přivezen do Evropy, kde byl vysazován jako okrasná rostlina. V České republice je občas vysazován a zřídka zplaňuje. Mnohem hojnější druh je loubinec popínavý ("Parthenocissus inserta"), který nebyl od loubince pětilistého v ČR dříve odlišován nebo byl odlišován špatně. Dříve byl udáván hojný výskyt loubince pětilistého (jako zdomácnělé rostliny) např. z lužních lesů, později se zjistilo, že drtivá většina těchto výskytů patří druhu loubinec popínavý. V Květeně ČR (Koblížek 1997) a klíči ke květeně (Koblížek 2002) se pojetí druhů, popisy a další údaje značně liší. Vzhledem k tomu, že jde o stejného autora, musíme považovat dílo z roku 2002 za správnější.

Jedovatost.

Bobule loubince pětilistého jsou pro člověka (jakožto i ostatní savce) slabě jedovaté, ovšem vzhledem k jejich odporné chuti příliš nehrozí, že by se jimi někdo otrávil. Jedovatost bobulí se nevztahuje na ptáky, pro mnohé ptačí druhy představují plody loubince důležitý zdroj potravy přes zimu. Rostlina má rozsáhlé využití v rámci léčitelství, indiáni ji používají k léčbě průjmů, obtíží při močení, vodnatosti a křečí čelistních svalů.  Toxikologické informační středisko u plodů uvádíː „"Téměř nejedovaté plody – nebezpečná může být dávka nad 20 plodů (bobulí, semen). Po větším požitém množství se podává aktivní uhlí. Nebývá nutná hospitalizace (jen u mimořádně citlivých osob při závažných příznacích), u zdravých jedinců se objevují nanejvýš zažívací potíže".“

Související články.

Externí odkazy.

Loubinec pětilistý ("Parthenocissus quinquefolia"), lidově známý jako psí víno, je popínavá rostlina z čeledi révovitých. V ČR je občas využívána jako okrasná popínavá rostlina k výzdobě zdí.

Parthenocissus quinquefolia, known as Virginia creeper, Victoria creeper, five-leaved ivy, or five-finger, is a species of flowering plant in the grape family, Vitaceae. It is native to eastern and central North America, from southeastern Canada and the eastern United States west to Manitoba and Utah, and south to eastern Mexico and Guatemala.


Život.

Dětství a mládí (1265−1295).

Jindřich Korutanský pocházel z rodu goricko-tyrolských hrabat Menhardovců. Narodil se jako nejmladší syn Menharda II. Tyrolského, který k rodovým državám připojil Korutanské vévodství a Kraňské markrabství, a jeho manželky Alžběty Bavorské, dcery Oty II. Bavorského a vdovy po římskoněmeckém královi Konrádovi IV. Štaufském. Přesné datum Jindřichova narození je však neznámé. Jisté je pouze to, že se narodil mezi lety 1263 a 1273. Někdy se spekuluje o rocích 1265 nebo 1270.

Po boku Habsburků (1295−1299).

Po smrti Menharda II. Tyrolsko, Korutany a Kraňsko v roce 1295 zdědili jeho tři synové Ota, Ludvík a Jindřich. Ačkoli z nich Jindřich byl nejmladší, zcela zastínil oba své bratry. Zatímco Ludvík kvůli svému chatrnému zdraví do veřejného dění vůbec nezasahoval, Ota si s Jindřichem rozdělili vládu − Ota vykonával vnitřní politiku a Jindřich dbal o vztahy se zahraničím. Římskoněmeckým králem byl tenkrát Adolf Nasavský, který korutanským bratrům odmítal udělit jejich země v léno. Oporu Jindřich s bratry nenalezl ani v řadách korutanské šlechty, která se proti nim roku 1295 vzbouřila. Podobná situace probíhala i v Rakousku, kde se vlna odporu zvedla proti rakouskému a štýrskému vévodovi Albrechtovi I. Habsburskému, úhlavnímu sokovi římského krále Adolfa. S odbojnými šlechtici se v alpských zemích spojil jak král Adolf, tak salcburský arcibiskup Konrád IV. z Fohnsdorfu. Ze složité situace Habsburkové i Menhardovci vyvázli až v roce 1296, kdy se jim společnými silami podařilo odbojné pány pokořit. Albrecht Habsburský i Jindřich Korutanský se s salcburským arcibiskupem následně usmířili.  V červnu 1298 na jednání v Mohuči říšští kurfiřti sesadili Adolfa Nasavského z

Po boku Přemyslovců (1300−1306).

Od roku 1300 Jindřichovi ve sporech s korutanskými šlechtici začal pomáhat rakouský vévoda Rudolf Habsburský, syn římskoněmeckého krále Albrechta I. Habsburského. Rudolf se za to od Jindřicha ale nikdy nedočkal uznání. I přesto Rudolfovo jednání mezi Menhardovci a Habsburky zatím nevedlo k rozkolu. K tomu došlo až v roce 1304, kdy Jindřich ve Vídni odmítl účast na plánovaném tažení Albrechta Habsburského do Čech proti českému králi Václavovi II. Z jakého důvodu tak učinil, není známé, možná kvůli svému chystanému sňatku s dcerou Václava II. Annou. Vzhledem k tomu, že žádné doklady o kontaktu korutanského a českého dvora na přelomu let 1304 až 1304 neexistují, Jindřich svůj sňatek však zřejmě dojednal až později. Není vyloučeno ani to, že korutanský vévoda chtěl pouze vystoupit z Albrechtova stínu. Ten od Jindřicha každopádně vzápětí začal vymáhat dosud nevyplacené věno své manželky a Jindřichovy sestry Alžběty. Zároveň svého syna Rudolfa pověřil, aby opatřil šest tisíc hřiven stříbra, jimiž poté měl zaplatit všechny zástavy Jindřicha Korutanského v Kraňsku a Vindické marce. Těmito kroky chtěl Albrecht zlikvidovat vliv menhardovské dynastie v oblasti alpských zemí. Otakar Štýrský ve své kronice líčí velmi dramatickou hádkou mezi Albrechtem a Jindřichem, v níž Albrecht korutanskému vévodovi hrozil soudem pro neplnění závazků vůči říši. Albrecht mu podle Otakara připomínal, že bez jeho pomoci by se on ani jeho bratři v boji s korutanskými rebely a salcburským arcibiskupem v Korutanech neudrželi u moci. Korutanec Habsburkovi podle Otakara zase připomínal svou podporu v jeho souboji s Adolfem Nasavským. Spor mezi švagry nakonec vyvrcholil v lednu 1305 Jindřichovým odchodem z Vídně. Poté,

Poprvé českým králem (1306−1307).

Dne 4. srpna 1306 při shromažďování vojska na tažení do Polska v Olomouci zahynul rukou neznámého vraha poslední český král z rodu Přemyslovců Václav III. Olomouckou vraždou se velmi podrobně zabýval Miroslav Ivanov, jenž Jindřicha Korutanského zařadil do svého seznamu podezřelých, kteří vraždu mohli objednat. Jindřicha Korutanského však Ivanov jako objednavatele nakonec zamítl, protože byl podle něj „zbabělý, hloupý, líný, krotký a jednáním chlapecký”. Poněvadž Václav III. zemřel bez mužského potomka, země se náhle ocitla bez krále. Pretendentem českého trůnu se automaticky stal Jindřich Korutanský. S Přemyslovci ho totiž pojila jeho manželka, nejstarší dcera Václava II. Anna Přemyslovna. Václav III. Jindřichovi Korutanskému před svým odjezdem na Moravu navíc svěřil vládu v Čechách. Po celé zemi však vzápětí po Václavově smrti vypukly nepokoje. Josef Šusta i navzdory tvrzení Zbraslavské kroniky soudil, že Jindřich a Annou v době olomoucké vraždy nepobývali v Čechách.  Do Prahy se na sklonku srpna začali sjíždět čeští šlechtici, aby na zemském sněmu zvolili nového českého krále. Při této volbě mělo možná zásadní význam privilegium o nástupnictví žen na český trůn římskoněmeckého krále Richarda Cornwallského, který ho kolem roku 1265 údajně vydal svému spojenci českému králi Přemyslovu Otakarovi II. O existenci tohoto privilegia však historikové vedou spory. Vratislav Vaníček, Josef Šusta, Václav Novotný, Irena Prokopová a částečně i Marek Starý pokládají toto privilegium za skutečné. Připouští to i Kateřina Telnarová. Existenci tohoto privilegia oproti nim popírá Martin Wihoda, jenž ho považuje za podvrh Jindřichových stoupenců. Toto privilegium by totiž Jindřichův nárok na český trůn zcela ospravedlňovalo. O jednání zemského sněmu v Praze se dochovaly pouze kusé zprávy. Bylo na něm zřejmě přečteno zmíněné privilegium Richarda Cornwallského, ať už se jednalo o podvrh nebo ne. Kronikář Petr Žitavský ve své Zbraslavské kronice mluví také o tom, že

Podruhé českým králem (1307).

Po vyhnání Jindřicha Korutanského z Čech byl z Albrechtova popudu dne 16. října českým králem slavnostně zvolen Rudolf Habsburský. Druhý den se Rudolf oženil s vdovou po Václavovi II., Piastovnou Eliškou Rejčkou a stanul v čele Českého království. V jihozápadních Čechách Rudolfovi však stále odporovali poslední přívrženci Jindřicha Korutanského podporovaní Štěpánem Dolnobavorským, mezi které patřil především Vilém Zajíc z Valdeka, Ojíř z Komberka a Bavor III. ze Strakonic. Rudolf se rozhodl, že odbojné pány pokoří a v červnu 1307 proti nim zahájil tažení. Tažení mělo úspěch a Rudolf Bavora ze Strakonic nakonec oblehl v jeho městské pevnosti v Horažďovicích. Bavor byl sice donucen kapitulovat, ale ještě téhož dne 3. července 1307 v noci král Rudolf před Horažďovicemi zřejmě podlehl úplavici, čímž začalo nové kolo zápasů o český trůn.  Ještě v červenci toho roku do jihozápadní Moravy sice vpadla vojska Rudolfova bratra Fridricha I. Sličného, jemuž ale neotevřelo své brány město Znojmo, ve kterém v lednu 1307 král Albrecht udělil České království v léno všem svým synům a vydal zde rovněž nový nástupnický řád, podle kterého v případě Rudolfovi smrti měl na český trůn nastoupit nejstarší z jeho mladších bratrů. V Brně se mezitím pod vedením olomouckého biskupa Jana VI. z Valdštejna shromáždili moravští páni, kteří s Fridrichem začali vyjednávat. Fridrichovo jednání s Moravany se bez jakéhokoli výsledku však táhlo až do srpna. Mezitím co na Moravě probíhala jednání mezi Habsburky a moravskými pány, v Čechách opět vypukly rozbroje a zmatky. V čele prohabsburky orientovaných šlechticů a prelátů stanul Dobeš z Bechyně, jenž navrhoval,

Válka proti Habsburkům (1307−1308).

Dne 28. srpna Jindřich zpečetil smlouvu s Eberhardem Württemberským, v níž se Eberhard zavázal, že na pomoc Jindřichovi přivede své vojsko. Po příchodu i po odchodu jeho vojska z Čech měl od Jindřicha dostat 200 hřiven stříbra. Dne 1. září 1307 Jindřich Korutanský v Praze za přítomnosti Štěpána Dolnobavorského uzavřel spojenectví s nepřítelem Habsburků míšeňským markrabětem a durynským lantkrabětem Fridrichem Pokousaným. Římskoněmecký král se o smrti svého syna Rudolfa dozvěděl, když připravoval vpád do Durynska. Teprve v první polovině srpna se k němu donesla zpráva o návratu Korutance do Čech, pročež se svým vojskem vytáhl do Chebska a usídlil se v Chebu. Následně se obrátil na řadu říšských knížat, aby přivedla svá vojska, jež měly vpadnout do Čech. Římskému králi v přípravě říšského tažení proti Jindřichovi Korutanskému pomohl především bývalý kancléř Václava II. a nově zvolený arcibiskup mohučský Petr z Aspeltu. Své vojsko Albrechtovi do Chebska přivedli například hornobavorští vévodové Rudolf I. Falcký a Ludvík IV. Bavor.  Na počátku září 1307 Albrechtovo vojsko z Chebska vpadlo do Čech. Jeho syn Fridrich Sličný mezitím z Moravy zaútočil na jižní Čechy a začal rabovat statky Vítkovců, přičemž zřejmě obsadil i České Budějovice. Římský král současně získal Žatec a Kadaň, dále však narazil na tuhý odpor českých pánů. V polovině září se proto ve středních Čechách spojil s Fridrichovými oddíly a zaútočil na Kolín a Kutnou Horu. Ty se však s pomocí Jindřicha z Lipé a Jana z Vartenberka úspěšně ubránily. Albrecht však nechtěl z Čech odtáhnout z prázdnou, a rozhodl se proto, že získá alespoň města v severovýchodních Čechách, které vlastnila vdova po Václavovi II. a Rudolfovi Habsburským Eliška Rejčka, jež však pobývala Praze. Fridrich proto zorganizoval Eliščin tajný útěk z města a následně ji odvedl do ležení říšského vojska před Kutnou Horu. Koncem září říšské vojsko spolu s Rejčkou zamířilo směrem k Hradci Králové. Hradečtí měšťané Habsburky do města vpustili až poté, co jim římský král 5. října vydal listinu, v níž Hradci Králové uděloval mnoho privilegií. Habsburská vojska obsadila rovněž Kouřim, Nový Bydžov a Broumov. Habsburským vojskům následně otevřely své brány Chrudim, Jaroměř, Polička a Vysoké Mýto.  Zatímco Fridrich následně vytáhl na Brno, Albrecht se vydal zpět do Rakouska. Cestou se dne 17. října pokusil obsadit Znojmo, město však uhájila landštejnská posádka. Do Znojma vzápětí přijel Jindřich Korutanský s Rajmundem z Lichtenburka. Korutanec zde místním měšťanům vydal několik privilegií, například aby si sami mohli volit rychtáře. Český král je na šest let také zprostil všech daní a omezil některá královská práva na znojemský hrad. Znojemští měšťané si také vyhradili

Nastolení Jindřicha VII. a střet patriciátu a šlechty (1308−1309).

Po smrti Albrechta Habsburského se v říši rozběhla nová jednání o tom, kdo se stane novým římskoněmeckým králem. Do těchto jednání se vmísil francouzský král Filip IV. Sličný, který chtěl na římskoněmecký trůn dosadit svého bratra Karla z Valois. Právo volit římského krále náleželo sedmi říšským knížatům − kurfiřtům. Mezi tyto kurfiřty patřil i český král. Filip se proto listinou z 20. května 1308 obrátil na Jindřicha Korutanského, ve které ho vyzýval, aby svým vlivem v říši působil na své přátele. O kandidatuře svého bratra na římský trůn se Filip však výslovně nezmínil. Jindřich Korutanský Filipovu výzvu přešel mlčením a proto Filip dne 9. června 1308 vydal další listinu adresovanou českému králi. Nyní se v ní Jindřicha snažil neskrývavě přesvědčit, aby podpořil kandidaturu jeho bratra. Jindřich Korutanský však ani na tuto listinu nezareagoval. Nezúčastnil se ani dalších jednání o novém římském králi, ze kterých nakonec za přičinění svého bratra trevírského arcibiskupa Balduina Lucemburského jako vítěz vzešel lucemburský hrabě Jindřich VII., jenž byl říšskými kurfiřty s výjimkou českého krále dne 27. listopadu 1308 jednomyslně zvolen římskoněmeckým králem.  Proč se Jindřich stranil dění v říši není dosud spolehlivě objasněno. Vysvětlením by bylo, že byl příliš neschopný proniknout do takto velké evropské politiky, což se však nejeví jako příliš pravděpodobné, protože do roku 1306 do ní úspěšně zasahoval. Snad tak učinil kvůli složité situaci v Čechách, na kterou se stále musel soustředit. Snad se ale jenom neodkázal zorientovat mezi všemi pretendenty římského krále, snad si nechtěl znepřátelit Fridricha Habsburského, který se o římskou korunu také ucházel. Jindřich však každopádně udělal osudovou chybu, že se nezúčastnil volby římského krále. Stále totiž nebyl právoplatně korunovaný, ani neměl České království od římského krále udělené v léno.  Po smrti Albrechta Habsburského se faktické moci v království chopila silná panská klika vedená podkomořím a maršálkem Jindřichem z Lipé,

Rozpad vlády v Čechách (1309−1310).

Postupem času se mezi odpůrci české krále Jindřicha Korutanského začaly objevovat návrhy na panovníka, který by ho měl nahradit na českém trůně. Z jejich řad proto postupně začala krystalizovat prolucemburská opozice, jež si za cíl vzala na český trůn místo Jindřicha Korutanského dosadit Jana Lucemburského, mladičkého syna nového římského krále Jindřicha VII. Jan se podle jejich plánů měl oženit s dcerou Václava II. Eliškou Přemyslovnou. Tento úmysl měl své zastánce mezi šlechtou, preláty i patriciátem. V jejich čele stanuli cisterciáčtí opati − opat sedleckého kláštera Heidenreich a opat zbraslavského kláštera Konrád z Erfurtu. Důvod, proč se tito muži přidali do prolucemburské opozice, lze spatřovat v kořistnické politice Jindřicha Korutanského vůči cisterciáckým klášterům. Když Eliška Přemyslovna se záměrem cisterciáckých opatů souhlasila, Dne 14. srpna se o v Heilbronnu uskutečnilo první neoficiální jednání zástupců protikorutanské strany v Čechách, Konráda Zbraslavského a Petra Žitavského, s Jindřichem VII. Výsledkem jednání bylo to, že Jindřich VII. nakonec údajně prohlásil, že českou královnou se může stát jedině Eliška Přemyslovna. V září 1309 se ve Špýru konal říšský sněm, který Jindřich VII. využil na odražení mocenských zájmů Habsburků na České země. Dosáhl zde totiž uzavření dohody, ve které se Habsburkové vzdali všech svých nároků na český trůn a slíbili Jindřicha VII. v záměru získat České země pro svého syna Jana podpořit. Římský král jim zároveň v sumě 50 000 hřiven stříbra zastavil celou Moravu.  V říjnu roku 1309 pozval Jindřich Korutanský do Čech z Korutan od svého bratra Oty družinu o osmdesáti mužích vedenou svým důvěrníkem korutanským maršálkem Konrádem z Aufensteina a jeho bratrem Jindřichem z Aufenteina, aby upevnil své postavení v zemi. Konrád z Aufensteina vložil posádku do Pražského hradu a Kutné Hory. Příchod korutanských vojáků do Čech však domácí prostředí spíše podráždil. Další setkání Jindřicha VII. se zástupci české šlechty proběhlo v lednu 1310 v Norimberku. Bylo završeno několika listinami vydanými Jindřichem VII. dne 31. ledna. V nejdůležitější listině římský král sdělil, že zachová práva všech obyvatel Českého království, pokud si za krále zvolí krále, kterého jim on navrhne. Jindřich VII. do Čech také vyslal zvláštní poselstvo, jež mělo prověřit, zda se v Čechách vše odehrává tak, jak římskému králi popsal protikorutanský tábor. Toto poselstvo vedl mohučský arcibiskup Petr z Aspeltu. Poselstvo v Čechách však zajal korutanský maršálek Jindřich z Aufensteina, které propustil až po pěti dnech, když mu slíbili, že Čechy okamžitě opustí. Současně se od Jindřicha Korutanského odklonili dosavadní faktičtí vládci v Čechách Jindřich z Lipé a Jan z Vartenberka, kteří kvůli příchodu korutanské družiny do Čech v čele s Aufensteiny na českého krále postupně ztráceli vliv. V únoru 1310 probíhala v Praze jednání mezi Jindřichem Korutanským a Fridrichem Kulhavým, jenž zde zastupoval svého otce míšeňského markraběte a Jindřichova spojence Fridricha Pokousaného. Obě strany se zavázaly, že si navzájem pomůžou proti komukoliv. Fridrich také přislíbil, že Jindřichovi Korutanskému do Čech na pomoc pošle vojsko. Český král mu na oplátku zastavil města Litoměřice, Most, Louny a Mělník, čímž si míšeňský markrabě de facto zajistil vládu nad většinou severních Čech. Do Fridrichovy moci se měla dostat i věž Pražského hradu, ačkoli ji měl jménem míšeňského markraběte stále ovládat korutanský maršálek Konrád z Aufensteina. Dále bylo dohodnuto, že pokud by Jindřich České království na čas opustil, Fridrich ho měl za jeho nepřítomnosti zde zastupovat. Pokud by Korutanec zemřel bezdětný, český trůn měl za podmínky, že zajistí královnu-vdovu Annu, zdědit Fridrich. Touto

Usmíření s Habsburky (1310−1313).

Po návratu do Tyrolska a Korutan Jindřich musel čelit velmi složité finanční situaci, která byla důsledkem zkrachování bankovního domu Frescobadinů ve Florencii, Jindřichových zvýšených nákladů při vládě v Čechách a vyrabování Korutan i Kraňska Habsburky roku 1307. Jindřich byl od května 1310 však zároveň jediným vládcem svých zemí, protože jeho bratr bezdětně zemřel. Jindřich ani jeho choť Anna se titulu českého krále a české královny nikdy nevzdali, používali i nominální titul polského krále, od nějž však později ustoupili. Vévodský pár v Tyrolsku žil v paláci ve městě Hall. Římskoněmecký král Jindřich VII. Lucemburský se mezitím vydal do Itálie na svou římskou jízdu, jejímž cílem bylo získat císařskou korunu. Jindřich VII. Jindřicha Korutanského požádal, jestli by na římskou jízdu mohl jet přes Jindřichem ovládaný Brennerský průsmyk, což však tyrolský hrabě odmítl. Následně

Nepřítel Lucemburků (1314−1335).

Roku 1314 dal svůj kurfiřtský hlas ve prospěch Habsburka Fridricha Sličného, zatímco Jan Lucemburský podporoval Ludvíka IV. Bavora. Toto však nemohlo vzrůstající moc Lucemburků ve střední Evropě ohrozit. Roku 1321 předložil Ludvík Bavor Janu Lucemburskému plán, jak získat Jindřicha na svoji stranu. Korutanec v té době již podruhé ovdověl (Anna Přemyslovna zemřela roku 1313, druhá manželka Adléta Brunšvická roku 1320), a proto vzešel nápad oženit ho s Janovou sestrou Marií. Ta však sňatek, zřejmě z popudu Elišky Přemyslovny, která svého švagra nenáviděla, odmítla a Jindřich zůstal v habsburském táboře.  Jindřichovo první a poslední, třetí

Jindřich Korutanský (německy "Heinrich von Kärnten", polsky "Henryk Karyncki", 1265, některé prameny uvádějí rozmezí 1273 až 1280 – 2. duben 1335, hrad Tirol) byl tyrolským hrabětem, korutanským vévodou, kraňským markrabětem, českým králem (1306 a 1307–1310) a titulárním králem polským. Narodil se jako nejmladší syn Menharda II. Tyrolského a jeho manželky Alžběty Bavorské.

Henry (, ; – 2 April 1335), a member of the House of Gorizia ("Meinhardiner"), was Duke of Carinthia and Landgrave of Carniola (as Henry VI) and Count of Tyrol from 1295 until his death, as well as King of Bohemia, Margrave of Moravia and titular King of Poland in 1306 and again from 1307 until 1310. After his death, the Habsburgs took over Carinthia and Carniola, and held them almost without interruption until 1918.


Život.

Narodil se jako syn polního maršála Wiricha Filipa hraběte z Daunu, knížete z Thiana, a Marie Barbory hraběnky z Herbersteinu. Roku 1718 vstoupil do rakouské císařské armády, roku 1731 se stal velícím plukovníkem pěšího pluku, jehož čestným majitelem byl jeho otec. Po konci války o dědictví polské roku 1736 byl jmenován císařským komořím a generálmajorem, po tažení proti Turkům roku 1739 polním podmaršálkem. Podílel se na organizaci vojenské zdravotní služby v Uhrách a do válek o dědictví rakouské vstoupil jako plukovník-majitel pěšího pluku.  Po bitvách u Hohenfriedbergu a Žďáru povýšen na polního zbrojmistra. Za podíl na zpracování výcvikového řádu pro pěchotu a jezdectvo byl roku 1751 jmenován ředitelem vojenské akademie Marie Terezie ve Vídeňském Novém Městě a velícím generálem ve Vídni. V letech 1754–1756 povýšen na polního maršála a jmenován předsedou soudního kolegia dvorské válečné rady.  Po vítězství u Kolína a v důsledku porážky prince Karla Alexandra Lotrinského u Štěrbohol a Lutynie (Leuthenu) roku 1757 převzal vrchní velení nad rakouskou armádou. V letech 1758–9 zmařil plán Fridricha II. na dobytí Olomouce a zvítězil v bitvách u Hochkirchu a Maxenu, nesl vinu za porážky u Lehnice a Torgavy (1760). Krátce poté byl jmenován státním ministrem a prezidentem dvorské válečné rady.  Byl nositelem Řádu zlatého rouna (1753) a Vojenského řádu Marie Terezie (1758).  Roku 1745 se oženil s Josefou hraběnkou Fuchsovou, ovdovělou hraběnkou Nosticovou, s níž měl tři děti: dceru Marii Terezii, provdanou Pálffyovou, a syny Františka Karla a Leopolda.  Je pohřben v kapli sv. Jiří v augustiniánském kostele ve Vídni.

Leopold Josef Maria hrabě z Daunu, kníže z Thiana (24. září 1705 Vídeň – 5. února 1766 tamtéž) byl rakouský polní maršál a významný vojevůdce v době válek o rakouské dědictví.

Count Leopold Joseph von Daun (; 24 September 17055 February 1766), later Prince of Thiano, was an Austrian field marshal of the Imperial Army in the War of the Austrian Succession and Seven Years' War.


Průběh toku.

Tisa pramení na Ukrajině, v Zakarpatské oblasti, ve východních Karpatech (má dva prameny – Čorna Tysa a Bila Tysa, které se stékají u města Rachov). Poté tvoří řeka ukrajinsko-rumunskou hranici, u města Čop pak vtéká na maďarské území, částečně také tvoří jeho hranici se Slovenskem. Tam protéká Zemplínem a stáčí se směrem na jih, do Srbska. Asi 30 km severně od Bělehradu se pak vlévá do Dunaje. Převážná část toku vede Podunajskou nížinou. Zdroj vody je sněhový a dešťový. Řeka protéká následujícími (většími) městy Chust, Rachov, Ťačev, Čop ("Ukrajina"), Tokaj, Tiszaújváros, Tiszafüred, Szolnok, Csongrád, Segedín ("Maďarsko"), Kanjiža, Novi Bečej, Titel ("Srbsko").

Vodní režim.

Průměrný průtok na dolním toku (Senta v Srbsku) je 810 m3/s. Vyšší vodní stavy jsou na jaře (březen až duben), v létě dochází ke zvýšeným stavům v důsledku dešťů a v zimě je průtok malý. Ledová pokrývka je nestálá a vydrží v chladných zimách maximálně dva měsíce. V povodí Tisy bývají velké povodně (1970).

Využití.

Voda z "Tisy" se hojně využívá pro zavlažování a z řeky vede mnoho zavodňovacích kanálů. U města Tiszafüred, v Maďarsku se na řece nachází velká přehradní nádrž (Kisköre – délka 30 km). Postupem času se z přehrady stalo jedno nejpopulárnějších turistických letovisek v celé zemi. 476 km řeky je splavných (od města Tiszakarad v "Maďarsku"). Na horním toku se splavuje dřevo.  Historická zajímavost  Na řece Tise se roku 1697 odehrála poslední velká bitva mezi křesťanskou Evropou a Osmanskou říší. Bitva u Zenty byla jedna z nejdrtivějších porážek v turecké historii, odhaduje se, že se při ní v Tise utopilo na 10 000 tureckých vojáků.

Tisa (,, ) je řeka na Ukrajině, v Maďarsku a Srbsku. Částečně také tvoří hranici mezi "Ukrajinou" a Rumunskem a "Maďarskem" a Slovenskem. Je to nejdelší, levý přítok Dunaje. Je 996 km dlouhá. Povodí má rozlohu 157 200 km2 (46 % v "Rumunsku" a 30 % v "Maďarsku").

The Tisza, Tysa or Tisa, is one of the main rivers of Central and Eastern Europe. Once, it was called "the most Hungarian river" because it flowed entirely within the Kingdom of Hungary. Today, it crosses several national borders.


Život.

Původ.

Princ Mahidol byl 69. potomek krále Čulalongkorna a sedmý královny Savang Vadhany. Jeho matka navíc adoptovala čtyři další prince, jejichž matky, vedlejší královy ženy, zemřely. Mezi nimi prince Rangsita Prayulsaka (pozdějšího Prince z Čainatu), který byl blízkým přítelem prince Mahidola během jeho dětství. V pozdější době hrál důležitou roli v Mahidolově kariéře a byl jmenován regentem jednoho z Mahidolových synů – Bhumibola.

Studium.

Stejně jako ostatní synové krále Čulalongkorna zahájil své vzdělání na Královské škole uvnitř Velkého Paláce. Ve třinácti letech obdržel titul Princ ze Songhla.  V roce 1905 byl poslán do Londýna a po roce a půl na Harrow School se přesunul do Německa, kde na přání svého otce začal v Postupimi studovat Královskou pruskou přípravnou školu. Poté pokračoval ve vojenském vzdělávání na Imperiální vojenské akademii Gross Lichterfelde v Berlíně. Na další přání, tentokráte svého nevlastního bratra, krále Vajiravhuda, začal navštěvovat Mürwickou Námořní akademii ve Flensburgu. Během tamního studia vyhrál soutěž v designu ponorek. Roku 1912 byl povýšen na nadporučíka (lieutenant) jak v „Imperiálním Německém Námořnictvu“ tak i v „Královském Thajském Námořnictvu“.  Princ se vrátil do Thajska na začátku první světové války v roce 1914 a byl přijat jako učitel na Královské námořní akademii. Jeho zájem o menší plavidla trval, včetně ponorek a torpédových lodí, avšak tím se dostával do konfliktů s jinými důstojníky, většinou s těmi, kteří studovali v Británii a preferovali větší lodě. Princ cítil, že jeho odborné znalosti nebudou nikdy využity rezignoval pouhých devět měsíců po vstupu do námořnictva.

Zdravotnictví v Thajsku.

Pak vstoupil na scénu jeho nevlastní bratr a starý přítel princ Rangsit. V tu dobu byl šéfem Královské lékařské akademie. V té době lékařství a veřejné zdraví nemělo příliš mnoho zastánců, lékařství v Thajsku tak velmi zaostávalo za úrovní západních standardů. Lékařská akademie a její nemocnice Siriraj byla malá, přeplněná, bez peněz, bez dostatečného množství personálu a špatně technicky zásobená. Princ Rangsit, princ nižší královské třídy (jeho matka nebyla šlechtického rodu), si myslel, že kdyby někdo více známý a z vyšší královské třídy, jako byl princ Mahidol, podporoval zlepšení situace v lékařství a veřejném zdraví v Thajsku, mohlo by se zvýšit zájem veřejnosti a zvýšit přísun peněz. Strategicky pozval prince Mahidola na výlet lodí po bangkockých kanálech Bangkok Yai a Bangkok Noi. Nemocnice Sirijah byla po cestě a tak svého nevlastního bratra pozval, aby se kolem porozhlédl. Poté co poznal jeho reakci na neutěšený stav nemocnice, požádal ho o pomoc. Tehdy Mahidolova odpověď nebyla příliš pozitivní a rovněž naznačil, že o lékařství neví takřka nic. Avšak po pár dnech změnil názor a souhlasil. Také se rozhodl že bude v tomto oboru studovat.

Studium medicíny.

Princ Mahidol tedy odjel studovat veřejné zdravotnictví na Harvard University v Massachusetts. Požádal také prince Rangsita, aby vybral čtyři studenty, kteří by odjeli s ním. Dva studenty medicíny by podporoval on sám a dvě studentky - zdravotní sestry – které by podporovala jeho matka, královna Savang Vadhana. A tak se potkal s 18letou zdravotní sestrou, slečnou Sangwal Talabhat, budoucí manželku prince Mahidola a matku dvou budoucích králů Thajska. Mahidol se pečlivě staral o svěřené studenty a tak se mohl sblížit se slečnou Talabhat, která jej o tři roky později následovala do Thajska na pohřeb královny Saovabhy. Během návštěvy se vzali a jejich sňatku požehnal jeho nevlastní bratr král Vajiravhud. Po návratu na Harvard získal roku 1921 certifikát ve Veřejném zdravotnictví.  Po skončení studií odjel na krátkou dobu do Edinburghu, ale také byl požádán thajskou vládnou, aby pomohl spojit se s Rockenfellerovou nadací, která nabízela finanční a technickou pomoc k vylepšení vzdělávání v medicíně a veřejném zdravotnictví v Thajsku. Jeho první potomek, princezna Galyani Vadhana, se narodila v Londýně roku 1923. Ve stejném roce se vrátil do Thajska jako generální ředitel univerzitního oddělení Ministerstva školství. Mimo své administrativní povinnosti také vyučoval na Královské lékařské akademii.  Roku 1925 odjel do německého Heidelbergu kvůli léčbě svých ledvin než se opět měl vrátit na Harvard ke studiu medicíny. Při pobytu v Heidelbergu se mu narodil první syn princ Ananda Mahidol. A jeho nejmladší syn princ Bhumibol se narodil v Massachusetts v roce 1927; šest měsíců poté princ Mahidol získal s vyznamenáním titul Doktora medicíny. Do Thajska se vrátil v prosinci 1928.

Lékař.

Jedna z prvních věcí, které udělal po návratu bylo zavedení stipendia pro studenty na poli medicíny, ošetřovatelství a veřejného zdravotnictví. Také se chtěl vrátit do nemocnice Siriraj jako praktikující lékař, ale jeho status prince se stal problémem a zdálo se, že je příliš významný na to, aby pracoval jako lékař. To jej neodradilo a vybral si jinou nemocnici ve více rovnostářském prostředí – misijní McCormickovu nemocnici v Čiang Mai. Pracoval tam ve dne v noci jako a jeho pacienti jej přátelsky nazývali „Mo Čao Fa“ (Princ Doktor).

Smrt.

Ale čas plynul a jeho ledviny se znovu ozvaly. Tři týdny po zahájení své práce odjel do Bangkoku, aby se zúčastnil pohřbu svého strýce a už se nemohl do Čiang Mai vrátit. Byl mu navíc zjištěn jaterní absces a jeho zdraví se pomalu zhoršovalo. Princ Mahidol zemřel 24. září 1929 v paláci Sapathum.  Posmrtně mu byl dál titul Princ Otec (Somdej Pra Mahitalathibet Adulyadejvikrom Pra Boromaradžačanok)  Jeho odkaz přetrvává do dnešních dnů. Studenti posílaní díky stipendiím do světa jsou klíčoví hráči v moderní thajské medicíně, mnoho z nich jsou významní učitelé, někteří pomáhají zakládat nové lékařské školy a univerzity. Královská lékařská akademie se později stala Lékařskou fakultou při nemocnici Siriraj. Byla to klíčová fakulta Lékařské Univerzity po jejím založení v roce 1943. Roku 1969 byl královským výnosem změněn název univerzity na Mahidolovu Univerzitu a Univerzitu prince ze Songhla.  Na památku stého výročí od narození roku 1992 byla vytvořena Cena prince Mahidola, která je mezinárodní cenou na poli medicíny, veřejného zdravotnictví a sociálních služeb.

Jeho Výsost Princ Mahidol Adunjadét ze Songkhla (Somdej Čao Fa Mahidol Adulyadej Kromma Luang Songkhla Nakarin – „thajsky – สมเด็จฯ เจ้าฟ้ามหิดลอดุลยเดช กรมหลวงสงขลานครินทร“) (1. ledna 1892 – 24. září 1929) byl otec thajských králů Anandy Mahidola (Rama VIII) a Pchúmipchona Adunjadéta (Rama IX). Také byl nazýván otcem moderní medicíny a veřejného zdraví Thajska.

Mahitala Dhibesra Adulyadej Vikrom, the Prince Father (, 1 January 1892 – 24 September 1929), formerly Mahidol Adulyadej, Prince of Songkla () or Mahidol Songkla, was the father of King Ananda Mahidol (Rama VIII) and King Bhumibol Adulyadej (Rama IX) of Thailand. He was also regarded as the father of modern medicine and public health of Thailand. He also founded the House of Mahidol or the present Royal Family of Thailand.


Biologie.

Popis.

Dospělý brouk je zavalitý, tmavé barvy, 5-6 mm dlouhý a 2,3-2,5 mm široký. Nápadná jsou krátká, vařečkovitě rozšířená, tykadla.

Šíření parazita.

Původní domovinou škůdce je africký kontinent – oblasti na jih od Sahary. Hostitelem jsou dva poddruhy (rasy) včely medonosné; v. m. kapská ("Apis mellifera capensis" Eschscholz, 1822) a v. m. středoafrická ("Apis mellifera scutellata" Lepeletier, 1836). Uvedené rasy dokážou rozvoj brouka tlumit. Intenzivně pronásledují dospělce v úle a přesáhne-li množství larev únosnou míru, úl opouštějí na nové stanoviště.  V r. 1997 se škůdce objevil v Jižní Karolíně v USA a odtud se lavinovitě rozšířil po všech státech subtropické a tropické (Florida) oblasti USA. V r. 2004 byl výskyt hlášen i v Kalifornii. Postup škůdce od jihu USA se zastavil přibližně na 50. rovnoběžce. Kanada byla invazí také postihnuta. V tomto státě se lesknáček úlový neprojevuje až v takové intenzitě. Příčinou bude zřejmě chladné podnebí. Hlášení o výskytu přišlo též z Austrálie.  V r. 2004 se objevila zpráva o zachycení brouka v Portugalsku. Škůdce byl zavleče importem včel z USA. Podle norem EU se jednalo o nelegální dovoz. Všechna včelstva na dotčeném stanovišti byla utracena a půda v okolí desinfikována.  Nový výskyt na evropském kontinentu byl hlášen z přístavu Gioia Tauro. Zaměstnanci zemědělské univerzity v Reggio di Calabria objevili škdůce dne 5. září 2014 v monitorovacích úlech umístěných v přístavu. Potvrdil se tak předpoklad, že přístav Gioia Regio se stane pravděpodobným místem průniku brouka na kontinent. Do konce měsíce října 2014 bylo hlášeno dalších 16 napadených včelnic v blízkém okolí.

Vývojový cyklus.

Brouk obojího pohlaví pronikne do úlu, kde se spáří. Samička na skrytých místech úlu, nejčastěji pod víkem nebo na horních loučkách nejvyššího patra rámků, velmi rychle naklade shluky bílých vajíček. Už po 24 hodinách se z nich líhnou 10 mm dlouhé, velmi žravé larvy. Potravou je veškerá organická hmota, na kterou v plástu narazí; především zásoby pylu a otevřený včelí plod. Při konzumaci medu larvy narušují víčka medných zásob. Med vytéká na dno úlu a mísí se s růžově zbarvenými výkaly larev. Tato směs zapáchá a intenzivně kvasí.  Než larvy za 10-14 dní dorostou, stačí zdevastovat obsah všech plástů v úle. Stěhují se na dno, česnem vypadávají ven a rozlezou se až do vzdálenosti 80 m. Zavrtávají se do půdy do hloubky 40 cm. Po třech týdnech vylézají dospělci schopní létat a celý cyklus se opakuje.  Brouk je schopen prodělat celý vývojový cyklus i mimo včelstvo např. na přezrálém a hnijícím ovoci.

Protiopatření.

Spolehlivý způsob boje proti škůdci zatím není znám. Výzkum probíhá v oblastech, kde je lesknáček úlový rozšířen. Oddálit rozšíření brouka do Evropy lze jedině přísným zákazem dovozu včel z jiných kontinentů a šíření informací o tomto nebezpečí.  Při podezření na přítomnost škůdce je včelař odkázán na vizuální kontrolu. Nejprve klade rámek za rámkem na světlo. Brouk se prozradí pohybem ve snaze skrýt se do stínu na odvrácené straně rámku. Je-li lesknáček objeven, včelař důkladně prohlíží včelí dílo ve snaze nalézt vajíčka a larvy brouka.  V USA se k ochraně včelstev používá chemický přípravek CheckMite+ na bázi insekticidu cumafosu. Léčivo není v Evropské unii registrováno.  Jako alternativa ku chemickému ošetření se zkoušejí lapače larev na dně úlu.

Lesknáček úlový ("Aethina tumida" Murray, 1867), neodborně zvaný malý úlový brouk (z angl.: "small hive beetle") nebo také brouk tumida, je nebezpečným škůdcem ve včelích úlech.

The small hive beetle ("Aethina tumida") is a beekeeping pest. It is endemic to sub-Saharan Africa, but has spread to many other locations, including North America, Australia, and the Philippines.


Klubová kariéra.

Polsko.

Původně začínal dospělý fotbal v ŁKS Łódź, ale přišel do věku, kdy měl nastoupit do armády a tak si ho po pouhém jednom zápase za Łódź vybrala armádní Legia Warszawa. Ve Varšavě se pro něj velmi důležitým stal jeho první trenér, čechoslovák Jaroslav Vejvoda, ten v něm uviděl veliký talent a individuálně se mu věnoval. To přineslo ovoce, s Legií Warszawa se stal dvakrát mistrem Polska (1969, 1970) a jednou získal polský pohár (1973). V sezóně 1969/70 si s Legií zahrál například i semifinále PMEZ (dnešní Liga mistrů). Roku 1974 skončil v anketě Zlatý míč na třetím místě. V letech 1973 a 1974 získal v Polsku ocenění „Fotbalista roku“.

Anglie.

V průběhu kariéry se o něj zajímalo několik velkoklubů v čele s Realem Madrid, milánskými AC a Interem nebo Monakem. Odejít mu však bylo dovoleno až roku 1978, kdy za 100 000 liber přestoupil do Manchesteru City. Tvrdá anglická hra mu ale nesvědčila, často vysedával jen na lavičce nebo s ním trenér experimentoval na hrotu útoku. I tak ale za 3 roky v Anglii stihl v 38 zápasech na záložníka slušných 12 branek.

USA.

V roce 1981 emigroval do Spojených států amerických, kam dostal nabídku od týmu San Diego Sockers. Tam byl opět za hvězdu a nasázel spoustu gólů. Fotbalovou kariéru ukončil v roce 1984. Za stejný klub nastupoval i v lize halového fotbalu a dvakrát s ním ovládl tamní soutěž, v té hrál až do roku 1987.

Reprezentační kariéra.

S polskou reprezentací získal bronzovou medaili na mistrovství světa roku 1974 (dostal se zde do all-stars týmu turnaje) a zúčastnil se i světového šampionátu roku 1978. Má též zlatou medaili z olympijských her v Mnichově 1972 (nejlepší střelec turnaje s 9 brankami) a stříbrnou z Montrealu 1976. Celkem za národní tým odehrál 97 utkání, v nichž vstřelil 41 branek.  Debutoval 24. května 1968 v Chořově proti Turecku (8:0). Poslední zápas v dresu „biało-czerwoných" odehrál v semifinálové skupině MS 1978 v Argentině proti Brazílii (1:3). Po přestupu na „západ" už povoláván nebyl.

Smrt.

V noci z 30. srpna na 1. září 1989 se vracel svým autem z tréninku. Z neznámých důvodů narazil v plné rychlosti do nákladního auta stojícího v odstavném pruhu. Byl na místě mrtvý, byl dokonce tak znetvořen, že ho policie dokázala identifikovat jen podle řidičského průkazu, který u sebe měl. Bylo mu 42 let.

Kazimierz Deyna (23. říjen 1947, Starogard Gdański, Polsko – 1. září 1989, San Diego, USA) byl polský fotbalista. Hrával na pozici ofenzivního záložníka. Je bronzovým medailistou z mistrovství světa a dvojnásobným olympijským medailistou ("zlato a stříbro"). Je považován za největší legendu Legie Warszawa.

Kazimierz Deyna (; 23 October 1947 – 1 September 1989) was a Polish footballer, who played as an offensive midfielder in the playmaker role and was one of the most highly regarded players of his generation, due to his excellent vision.


Pojmenování.

Název Rysy (shodný ve slovenštině i v polštině) pochází z řídce užívaného slova pro mělkou úzkou rokli. Tyto rysy je skupina roklí západně od vrcholu Rysů na tzv. Žabím hřebeni. Název tedy nemá nic společného se stejnojmennou kočkovitou šelmou.

Známé výstupy.

První známý výstup na Rysy uskutečnil 20. července 1840 Eduard Blásy s průvodcem Jánem Rumanem starším. První zimní výstup absolvovali Theodor Wundt a průvodce Jakob Horvay 10. dubna 1884.  V roce 1899 navštívili Rysy manželé Marie Curie-Skłodowská a Pierre Curie a v roce 1913 Vladimír Iljič Lenin, na jehož počest se kdysi konaly masové výstupy na Rysy.

Chata pod Rysy.

Na úbočí Rysů se na slovenské straně v nadmořské výšce 2250 metrů nachází známá "Chata pod Rysy" ( "Chata pod Rysmi", "Chata pod Rysami"), nejvýše položená horská chata na Slovensku. Chata byla postavena v roce 1932 jako přízemní objekt, v roce 1977 byla zvýšena o jedno patro. Chata je v provozu pouze v letní sezóně (od 15.6. do 31.10.) Nabízí občerstvení a nouzové ubytování pro 14 lidí. Vzhledem k nebezpečí sněhových i kamenných lavin se uvažuje již několik let o přesunutí chaty do výše položeného místa, zatím však není pro přesun dostatek finančních prostředků.

Doliny a plesa.

Jihozápadní stěna Rysů spadá do Mengusovské doliny, kde se v Žabí dolině nachází 3 malá karovo-morénová jezera nazývaná Žabie plesá Mengusovské (Velké, Malé a Vyšné). Severozápadní stěna spadá jediná do Polska, kde se v Dolině Rybiego potoku nachází velká jezera Morskie oko a Czarny Staw pod Rysami. Východní stěna, kterou jedinou nevede značená turistická cesta, spadá do Ťažké doliny, kde se nacházejí Ťažké a Zmrzlé pleso.

Přístup.

Přístup je možný pouze v letním období od 16. června do 31. října. Střední vrchol je nejvyšším v Tatrách, který je volně přístupný bez horského vůdce. Výstup je možný od rozcestí nad Popradským plesem: K rozcestí nad Popradským plesem je možné se dostat od: Sestup na Popradské pleso trvá 2:30. Z Polska je možný výstup od Morskieho oka kolem Czarneho stawu pod Rysami, výstup s ohledem na značné převýšení trvá 4 hodiny, sestup k Morskiemu oku 3:30.

Rysy je hora v Tatrách, ležící na slovensko-polské státní hranici. Hora má tři vrcholy, dva leží na Slovensku a jeden v Polsku. Nadmořská výška středního a nejvyššího je 2503 m, leží na Slovensku. Severozápadní vrchol je nejvyšší horou celého Polska, udává se u něj nadmořská výška 2499 m. Nejnižší je jihovýchodní vrchol ležící na Slovensku, s nadmořskou výškou 2473 m. Severozápadní vrchol zároveň slouží od roku 2000 jako hraniční přechod pro pěší, ovšem jen v letním období.

Rysy (, ;, ) is a mountain in the crest of the High Tatras, eastern part of the Tatra Mountains, lying on the border between Poland and Slovakia. Rysy has three summits: the middle at ; the north-western at ; and the south-eastern at. The north-western summit is the highest point of Poland and belongs to the Crown of Polish Mountains; the other two summits are on the Slovak side of the border.


Dějiny.

Původ jména Yquem sice není jasný, zato minulost pozemků je zdokumentována dobře. V období 1152–1453 patřila oblast Bordeaux Angličanům a Yquem vlastnili angličtí králové. V majetku francouzských králů se ocitlo v roce 1453 za vlády Karla VII. V roce 1593 získal Château d'Yquem jako feudální léno Jacques de Sauvage. Rodině Sauvageových usedlost patřila až do roku 1785, kdy se Francoise-Joséphine de Sauvageová provdala za Louise-Amédéea de Lur Saluces, čímž majetek přešel do vlastnictví rodu Lur Salucesových, jenž vinařství vlastnil až do roku 1996. Více než polovinu 20. století, až do své smrti v roce 1968, usedlost řídil markýz Bernard de Lur-Saluces, po něm převzal její vedení hrabě Alexandre de Lur-Saluces, který ji vedl až do května 2004. Od roku 1996 vlastní Château d'Yquem francouzský výrobce luxusního zboží gigant LVMH - Moët Hennessy Louis Vuitton.

Apelace Sauternes.

Sauterneská apelace se vztahuje na obce Sauternes, Barsac (která má též vlastní označení), Fargues, Preignac a Bommes. Jedná se o nevelké území vzdálené asi 30 kilometrů jihovýchodním směrem od města Bordeaux, zcela obklopené známou podoblastí Graves. Region má pozoruhodné, avšak poněkud nespolehlivé klimatické podmínky, díky kterým je zde možné vyrábět špičková sladká vína, jež se naprosto liší od ostatních vín oblasti Bordeaux. Pro zdejší krajinu jsou typická široká mělká údolí a mírné kopce. Řeka Ciron, jež protéká jedním z těchto údolí a která se jižně od Barsaku vlévá do Garonny, rozděluje region na dvě oblasti. Na podzim, za příznivého počasí, postupuje ranní mlha z Garrony proti proudu řeky Ciron a pokrývá révu. V průběhu dopoledne se pak mlha zvedne a vinice zaplaví paprsky teplého podzimního slunce. To je ideální počasí pro vývoj ušlechtilé plísně. Označení apelace Sauternes se používá výlučně pro sladká vína. Veškerá ostatní vína z této oblasti lze prodávat pouze pod označením AC Bordeaux. I zde došlo v roce 1855 jako v Médoku k roztřídění nejlepších vinohradů do kategorií "premier cru" a "deuxiéme cru". Nejvyšší kategorie "premier cru supérieur" byla přiznána pouze Château d ́Yquem. Na rozdíl od většiny vinic v kraji Bordeaux se zde pěstují převážně bílé odrůdy, a sice Sémillon pro svoji náchylnost k napadení ušlechtilou plísní a Sauvignon blanc, jenž dodává vínům kyselinu.

Vinařství.

Vinohrad rozkládající se mezi vesnicemi Sauternes and Fargues má rozlohu asi 113 ha, v každé době se však obdělává jen asi 100 ha. Tuto plochu zabírají pouze keře dvou odrůd – na 80 % roste Sémillon a na 20 % Sauvignon blanc. Díky jeho vyšším výnosům je však poměr obou odrůd ve víně mnohem vyrovnanější. Za svůj velký úspěch vděčí Château d ́Yquem zejména již zmíněné ušlechtilé šedé plísni "Botrytis cinerea", jež napadá zdejší hrozny. Pokud jde o vinohradnické metody, ve vinařství dosud převládají tradiční, pomalé postupy, při nichž se pečlivě dbá na detail. Vinohrad se orá pluhy, které tahají koně, řez a vedení se provádějí ručně. Sklizeň je vždy pečlivě načasovaná a probíhá v mnoha etapách. Pokaždé se přitom sbírají pouze plísní nejvíce napadené bobule. Celkový výnos tak nikdy nepřekročí 900 litrů na hektar. V Sauternes přitom bývá obvyklých 2 – 3000 litrů. Zhruba jednou za 10 let bývá úroda tak špatná, že pokud se vůbec vyrobí nějaké víno, neprodává se pod značkou château. Ve 20. století se tak stalo devětkrát, v letech 1910, 1915, 1930, 1951, 1952, 1964, 1972, 1974 a 1992. Hrozny se lisují postupně, v nevelkých, desítky let starých lisech. Mošt poté prokváší v nových baricích, v nichž víno po tři a půl roku zraje. Vanilkové aroma dubu však překrývá koncentrovaná chuť. Následným zráním v sudech totiž víno získává spíš komplexnost než aromatické látky. Doba tohoto zrání v dubových sudech závisí na kvalitě ročníku. Víno tak získává bohatost a po deseti až dvaceti, někdy však i padesáti letech dosáhne své pověstné komplexnosti. Ročně se zde vyrobí asi 65 000 láhví.  Vína z Château d'Yquem jsou charakteristická právě úžasnou komplexností chutí, v nichž převládá med, zralé meruňky a ananas či kompotované ovoce, a sladkostí. Jsou též pověstná svou dlouhověkostí. Láhev z dobrého ročníku začne projevovat své kvality nejdřív po 10 až 20 letech ve sklepě. Při správné péči dokáže vydržet déle než 100 let, přičemž se v ní postupně rozvíjejí další a další ovocné tóny a aromata. K nejlepším ročníkům patří vína z let 1921, 1937, 1947, 1949, 1959, 1967, 1975, 1983 a 1988.  Od roku 1959 se ve vinařství Château d'Yquem vyrábí také suché bílé víno nazvané "Ygrec" ( označení pro písmeno ypsilon), jež se připravuje ze stejného množství Sémillonu a Sauvignonu blanc. Toto víno se však nevyrábí v každém ročníku.

Zajímavost.

V roce 2006 byla v londýnské aukční síni prodána 135letá "řada" vín, jež obsahuje každý ročník z let 1860–2003 za neuvěřitelných 1,5 milionu dolarů, což je jedna z největších sum, jež byla kdy zaplacena za jedinou dražební položku, pokud jde o víno. Sbírka byla umístěna ve dvou vinotékách z amerického ořechu od britského nábytkářského návrháře Davida Linleyho, z nichž každá stála přes 95 000 dolarů.

Château d ́Yquem je starobylé vinařství v malé obci Sauternes asi 30 km jihovýchodně od města Bordeaux, kde se vyrábí jedno z nejjemnějších sladkých bílých vín na světě. Při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 byla Château d'Yquem jako jediné usedlosti v apelaci Sauternes přiznána kategorie "premier cru supérieur", čímž byla uznána naprostá nadřazenost zdejšího vína nad ostatními bílými víny z oblasti Graves.

Château d'Yquem () is a "Premier Cru Supérieur" (Fr: "Superior First Growth") wine from the Sauternes, Gironde region in the southern part of the Bordeaux vineyards known as Graves. In the Bordeaux Wine Official Classification of 1855, Château d'Yquem was the only Sauternes given this rating, indicating its perceived superiority and higher prices over all other wines of its type. Yquem's success stems largely from the site's susceptibility to attack by "noble rot" (a particular kind of infestation by "Botrytis cinerea").


Etymologie.

Podle A. I. Sobolevského je původní název Iskorosteň složené slovo skandinávského původu, v němž "iskoro" znamená útes a "steň" kámen.

Dějiny.

Korosteň je jedno z nejstarších ukrajinských měst: zmínky sahají k roku 914, kdy bylo sídelním městem Drevljanů. Jak vypráví Nestorův letopis, roku 945 dala město zničit kněžna Olga Kyjevská, mstíc se tak za smrt svého muže knížete Igora, kterého zabili Drevljané při povstání vedeném knížetem Malem. V důsledku toho město ztratilo svůj význam a stalo se součástí kyjevského knížectví. V roce 1370 město ovládl Litevský velkovévoda a podřídil je Lublinskému svazu, jehož součástí bylo do roku 1569. Prosperující obchodní a řemeslnické centrum se od roku 1589 řídilo Magdeburským právem. Během Chmelnického povstání v roce 1649 je ovládli rebelové, po vyhlášení míru roku 1667 byla obnovena polská moc. V roce 1793 se Iskorosteň stala součástí Ruské říše.  V roce 1894 v tomto městě v Ovruchovském újezdu Volyňské provincie žilo 2467 obyvatel, byla zde jedna zděná budova továrny, pivovar, vodní mlýn, škola, čtyři obchody, hospoda, pravoslavný kostel, dvě židovské modlitebny a 295 dvorů. V roce 1902 sem byly dovedeny koleje železnice, v roce 1909 byla otevřena továrna na porcelán.  V listopadu roku 1917 se městečka zmocnili bolševici a přejmenovali je na Korosteň. Později Korosteň obsadily postupující rakousko-německé vojenské jednotky, které zůstaly na Ukrajině až do listopadu 1918. 12. února 1918 zde byl zaveden malý znak Ukrajiny (trojzubec na modrém pozadí). Na památku této události je na nástupišti centrální železniční stanice instalována pamětní deska. Mezi 8. a 12. říjnem 1920 ve městě a v okolí probíhaly boje polsko-sovětské války. Za druhé světové války bylo město zničeno nejdříve ustupující armádou wehrmachtu a po ní roku 1943 také Rudou armádou. Ve městě jsou desítky hromadných hrobů a památníků obětem občanské a druhé světové války. Roku 1986 bylo obyvatelstvo po příliš pozdě vyhlášené evakuaci těžce zasaženo radiací z havárie Černobylské elektrárny, vzdálené asi 90 kilometrů.

Současnost.

Dnes je Korosteň průmyslovým centrem. V okolí se těží granit, ve městě je chemická továrna na prací prášky a kosmetiku, strojírenská továrna a obnovená továrna na porcelán). Každoročně v září se zde koná festival bramborových placek

Doprava.

Město je železničním uzlem – tratě odtud vedou na Kyjev, Žytomyr, Sarny, Šepetivku a přes Ovruč do běloruského Mazyru.

Korosteň (ukrajinsky a rusky Коростень, ; historický název: "Iskorosteň") je město na severozápadě Ukrajiny v rovinaté krajině historického regionu Polesí, asi 90 km severně od Žytomyru. Administrativně spadá pod Žytomyrskou oblast a je centrem jednoho ze severních rajónů této oblasti. Žije zde obyvatel.

Korosten (, historically also "Iskorosten" ) is a historic city and a large railway node in the Zhytomyr Oblast (province) of northern Ukraine. It is located on the Uzh River. Korosten serves as the administrative center of the Korosten Raion (district), though administratively it is not part of the raion and is incorporated as a city of regional significance. Its population is approximately, 63525 (January 1, 2018 est.)


Rozšíření.

Obývá skoro celou kontinentální Evropu kromě severní Skandinávie a Finska. Žije i na Islandu a na středomořských ostrovech. V Asii proniká až do Číny, Mongolska a severní Indie. Vyskytuje se také v severozápadní Africe.

Výskyt v ČR.

Myšice křovinná je jedním z našich nejběžnějších drobných savců. Žije na prakticky celém českém území od nížin až po subalpinské pásmo hor – např. v Krkonoších až do téměř 1500 m n. m.

Stavba těla.

Tato myšice váží 13-38 g. Dosahuje délky těla 75–110 mm; ocas je o něco kratší (70–105 mm). Je na něm 150–180 rohovinových kroužků. Má velké ušní boltce, šedohnědý, lehce nahnědlý kožíšek, na břiše špinavě bílý, přičemž hranice přechodu barev mezi boky a břichem není ostrá. Mívá také žlutou skvrnu na hrdle, která je však oproti myšici lesní menší a nezasahuje na přední končetiny.

Výskyt.

Obývá světlé a suché lesy, křovinatá místa na krajích polí, křoviny podél vod, ale také parky a okraje měst a vesnic. Žije i v horách především v křovinatých místech podél cest. V zimě se přestěhovává k lidským obydlím (pokud jsou blízko), nebo přímo do nich.  Vyskytuje se i v centrech velkoměst. Jako tzv. pionýrský druh je jedním z prvních savců osidlujících zdevastované nebo naopak rekultivované plochy (smetiště, opuštěné lomy, výsypky dolů apod.).

Způsob života.

Myšice křovinná velmi dobře šplhá i skáče – většinou se pohybuje rychlými skoky. Dovede také plavat. Za potravou se vydává po setmění. Žije v málo organizovaných společenstvích. Skupinám dominuje dospělý samec, jehož relativně velké teritorium překrývá teritoria většiny podřízených samic.

Potrava.

Živí se hlavně semeny – často konzumuje zásoby zrní. Potravu doplňuje některými drobnými plody, kořínky, hmyzem i dalšími bezobratlými – umí např. nahlodávat ulity hlemýžďů a vykusovat jejich těla. Živočišná složka u ní tvoří významnější podíl především na jaře a v létě. Zelené části rostlin požírá jen málo.  Často si dělá zásoby, například pecek třešní. Zimu stejně jako ostatní myšice nepřespává a dožívá se až 3 let.

Rozmnožování.

Staví si hnízdo v noře, kterou si vyhrabává nejčastěji v měkkých půdách. Doupě má 2 až 3 východy. Někdy se však hnízdo nachází na zemi.  Samice vrhá mimo zimní období až třikrát ročně 2 až 9 mláďat (obvykle 4–7). Ta se rodí holá a slepá; váží 1–2 g. Od 6. dne se jim pokrývá hřbet šedohnědou srstí a po několika dalších dnech světlejší srstí i břicho. Ve 12 dnech jim rostou přední zuby; oči se jim otvírají po 12–14 dnech.

Nepřátelé.

Myšici v Česku loví draví ptáci a sovy, ale i krkavcovití. Ze savců jsou to především drobné lasicovité šelmy, ale např. i lišky.

Myšice křovinná ("Apodemus sylvaticus") je myšice asi stejně velká jako myš domácí. Ve starší odborné literatuře byla označována jako myš lesní, což svádí k záměně s myšicí lesní – jinou velmi příbuznou a velmi podobnou myšicí.

The wood mouse ("Apodemus sylvaticus") is a murid rodent native to Europe and northwestern Africa. It is closely related to the yellow-necked mouse ("Apodemus flavicollis") but differs in that it has no band of yellow fur around the neck, has slightly smaller ears, and is usually slightly smaller overall: around 90 mm (3.54 in) in length and 23 g in weight. It is found across most of Europe and is a very common and widespread species, is commensal with people and is sometimes considered a pest. Other common names are long-tailed field mouse, field mouse, common field mouse, and European wood mouse.


Historie.

Myšlenka SOS dětských vesniček vznikla v Rakousku v roce 1949 jako jeden ze způsobů zajistit opuštěnému dítěti péči náhradních rodičů. Jejím původcem a následně realizátorem byl Rakušan dr. Hermann Gmeiner, který ideu spojit opuštěné děti s matkami, které děti nemají, uvedl ve skutečnost založením SOS dětské vesničky v rakouském Imstu. Tehdy byla zaměřena především na válečné sirotky a v důsledku války na opuštěné děti. Základem bylo přiblížit podobu této náhradní péče co možná nejvíc skutečné rodině – matka s dětmi žije v samostatném domě v podpůrném prostředí vesničky. Hlavní zásadou je nerozdělovat od sebe sourozence. Prvnímu domu dal H. Gmeiner název "Dům míru", posléze vznikly další; dodnes je "prototyp Imst" vzorem pro další země, jak prakticky, snadno a relativně levně realizovat náhradní rodinnou péči dětem, kterým vlastní rodina selhala.

SOS dětské vesničky v České republice.

V roce 1967 Hermann Gmeiner přijel na pozvání České pediatrické společnosti představit tento projekt do tehdejšího Československa. V roce 1968 vzniká nejdříve Kruh přátel SOS dětské vesničky a posléze Sdružení SOS dětských vesniček a bylo založeno Konto 777 SOS dětské vesničky. O rok později, v roce 1969, je na kontě (na tehdejší dobu obrovská suma) 28 miliónů Kčs a zahajuje se výstavba vesničky v Doubí u Karlových Varů. V roce 4. 10. 1970 tato vesnička zahajuje činnost a pokládá se základní kámen vesničky v Chvalčově na Kroměřížsku. Její výstavba začíná v roce 1971, o rok později 1972 se začíná stavět vesnička v Brně-Medlánkách a rok nato 1973 spouští činnost vesnička ve Chvalčově.  Období normalizace sedmdesátých let nepřálo žádné formě občanských iniciativ – v roce 1974 byly vesničky převedeny pod pravomoc státu a o rok později ustavena komise k likvidaci Sdružení. To bylo obnoveno po listopadu 1989, následně byly Sdružení předány fungující vesničky v Doubí a Chvalčově a roku 1996 znovu zahájena výstavba vesničky v Brně-Medlánkách, která byla pro děti otevřena v roce 2003.  V roce 1993 bylo Sdružení SOS dětské vesničky přijato za řádného člena mezinárodní organizace SOS Kinderdorf International se sídlem v Rakousku.  Cílem SOS dětských vesniček v České republice je dlouhodobě pomáhat ohroženým dětem vyrůstat v láskyplném prostředí se svými vlastními rodiči nebo pěstouny.

Idea a koncepce.

SOS dětské vesničky jsou jedna z nejvýznamnějších neziskových organizací zabývající se dlouhodobou přímou pomocí ohroženým dětem. S vizí, že každé dítě si zaslouží vyrůstat v bezpečném a láskyplném prostředí rodiny, poskytují širokou škálu služeb a zázemí pěstounským rodinám, preventivní, okamžitou a následnou péči ohroženým dětem i mladým dospělým.  PĚSTOUNSKÁ PÉČE / služby pro pěstouny – SOS Přístav  Komplexní služby pěstounským rodinám. Jedná se o služby poradenské, psychologické, terapeutické, pedagogické, sociální, odlehčovací.  PREVENTIVNÍ PÉČE – SOS Kompas, SOS Kajuta  Odborné služby terénních sociálních pracovníků rodinám ohroženým odebráním dítěte. Jedná se o zajištění preventivní péče rodinám s dětmi ve složité životní situaci, kterou sami nedokáží řešit. Cílem péče je stabilizovat rodinu a předejít odebrání dítěte.  OKAMŽITÁ POMOC – SOS Sluníčko  SOS Sluníčko je zařízením s nepřetržitým provozem pro děti v krizové situaci, které vyžadují okamžitou pomoc. SOS Sluníčko pomáhá rodinám, které se na přechodnou dobu nemohou o dítě postarat a také dětem zanedbávaným nebo týraným.  NÁSLEDNÁ PÉČE – SOS Kotva  Příprava mladých dospělých z dětských domovů a pěstounských rodin na samostatný život.

SOS dětské vesničky jsou nestátní nezisková organizace, která pomáhá ohroženým rodinám v péči o své děti a poskytuje kvalitní alternativní péči dětem, které nemohou vyrůstat ve své vlastní rodině.

SOS Children's Villages is an independent, non-governmental, nonprofit international development organization headquartered in Innsbruck, Austria. The organization provides humanitarian and developmental assistance to children in need and protects their interests and rights around the world. The first SOS Children's Village was founded in 1949 in Tyrol, Austria by an Austrian philanthropist Hermann Gmeiner. Today, SOS Children's Villages is active in 135 countries and territories worldwide


Historie.

Ve starověkém Řecku byl termín areté používán pro různá označení, například prvotřídní komín, vynikající býk či dokonalý člověk. Význam slova se mění v závislosti na tom, co popisuje, protože všechno má svoji specifickou vlastnost; areté člověka se liší od areté koně. Tento způsob myšlení se prvně objevil v Platónově Podobenství o jeskyni. Na základě Platónova díla víme, že zejména tehdejší aristokracie byla prostřednictvím svého původu brána za skutečný příklad areté. Mimo jiné „kořen areté je stejný jako u slova aristos. Význam slov tak poukazuje na jejich výjimečnost a nadřazenost, kdy jsou současně používány v množném čísle pro označení privilegovaných elit."  V 5. a 4. století př. n. l. se z areté aplikovaného na muže vyvinuly i jiné ctnosti, jako je dikaiosyne (spravedlnost) a sophrosyne (zdrženlivost, střídmost). Byl to právě Platón, kdo vytvořil morální základ, který zahrnoval tato nová uplatnění, avšak právě v díle Aristotela byla definice areté rozvinuta v jeho plném rozsahu. Aristotelova „Doktrína prostřednosti“ je pak paradigmatickým příkladem tohoto vědění.  V Platónově díle je areté taktéž interpretováno v souvislosti s atletickým výcvikem a vzdělávání mladých chlapců. Stephen G. Miller toto pojetí použil ve své knize Ancient Greek Athletics, kde uvádí, že Aristotelovo smýšlení o areté je podloženo obecným úmyslem vést k výchově. Výchova a vzdělávání ve smyslu areté znamená, že chlapci budou učeni takových věcí, které jsou životu přínosné. Nicméně dokonce sám Platon říká, že areté není něco, co bychom mohli jasně definovat, ale naopak uvádí, že "„neexistuje dohoda o tom, co představuje areté, což logicky vede k neshodě o jeho vhodném učení". Tvrdit tak, že areté má obecnou definici dokonalosti či naplnění, může být přehnané, jednoduše proto, že by bylo velmi obtížné přesně definovat jeho samotný význam, a s ním i jedinou správnou cestu jeho dosažení.

Atletika.

Ve starém Řecku panovala obecná víra v to, že každá mysl, tělo a duše musí být dostatečně připravena a vyvinuta pro život v souladu s areté. To vedlo k myšlence, že pro získání areté musí být přítomna atletika. Není potřeba jí obětovat celý život, stačí díky ní uvést tělo do správného stavu areté, stejně tak jako, když jsou mysl a duše rozvíjeny „svými“ prostředky.

Homér.

V Homérově básni Ilias a Odyssea se výraz areté používá především k popisu hrdinů či aristokracie a jejich pohybových obratností, se zvláštním zřetelem na sílu a odvahu. Přesto není tato definice jednotná. Například areté Penelopy se týká spolupráce, pro kterou je Agamemnonem chválena. Či dokonalost bohů, která obecně zahrnovala jejich sílu, ale v Odyssey, měli bohové schopnost udělit životu dokonalost, který je kontextuálně chápán jako znamení prosperity. Areté bylo také jméno manželky krále Alcinousa.  Na základě poznámek Bernarda Knoxe, které jsou součástí překladu Odyssey od Roberta Faglesa, je areté také spojeno s řeckým slovem araomai, jehož význam je v překladu modlit se.  Co se týče Iliady, to jakým způsobem Homer popisuje Achillese, je také příkladem areté. Areté je spojeno s dobrem a zdatností bojovníka. Debra Hawhee poukazuje na to, že normy a praktiky aténské virtuosity „působí v rámci reputace politiky, jejímiž normativními póly jsou čest a hanba". To znamená, že areté funguje jako vnější jev v závislosti na vnějším příjmu a potvrzení jeho konkretizace. Smrt v bitvách či vítězství na olympijských hrách bylo považováno za projev dobra, šlechetnosti a čestnosti, a právě proto si zasloužily svůj čas. Takže nejenže je Achilles statečným a znamenitým válečníkem, ale současně je také od svého počátku předurčen zemřít v trójských válkách s tou největší slávou – zaručeným areté.

Areté (řecky: ἀρετή) ve svém základním smyslu znamená „dokonalost jakéhokoliv druhu“ a současně může být ve své definici pojato jako vyšší princip ve smyslu morální ctnosti. V nejstarších zmínkách z dob starého Řecka byla tato představa o dokonalosti nedílnou součástí pojetí o naplněném životě s využitím jeho veškerého potenciálu.

Arete (Greek: ἀρετή), in its basic sense, means "excellence" of any kind. The term may also mean "moral virtue". In its earliest appearance in Greek, this notion of excellence was ultimately bound up with the notion of the fulfillment of purpose or function: the act of living up to one's full potential.


Biografie.

Budoucí nizozemská královna se narodila v malém německém městečku Arlosen. Jejími rodiči byli vládce knížectví Waldeck-Pyrmont "Jiří Vilém Waldeck-Pyrmont" a jeho manželka "Helena Nasavská". Její bratr "Frederik Waldeck Pyrmont" byl posledním panujícím vévodou knížectví, sestra "Helena Waldeck Pyrmont" byla manželkou Leopolda, vévody z Albany, syna britské královny Viktorie, další její sestra se provdala za krále Viléma II. Württemberského.

Manželství a potomci.

V jednadvaceti letech se provdala za o 41 let staršího nizozemského krále Viléma III. Stalo se tak 17. ledna roku 1879, dva roky po smrti jeho první manželky Žofie Württemberské. Král měl z tohoto prvního manželství tři syny: Viléma, Mořice a Alexandra; Mořic však zemřel jako dítě a nejstarší Vilém půl roku po svatbě Emmy a Viléma.  Při výběru královy druhé manželky se uvažovalo i o Emmině starší sestře - princezně Pavlíně nebo o dánské princezně Thyře. Ona sama se v manželství projevila jako žena srdečná a poddajná. Její zásluhou zmizelo předchozí napětí jak v královské rodině, tak mezi parlamentem a králem. Měla dobrý vliv na nestálou a náladovou osobnost královu a manželství bylo mimořádně šťastné.  Z jejího manželství se narodil jediný potomek, dcera Vilemína (31. srpna 1880), budoucí nizozemská královna.  Když se dcera Vilemína narodila, žil ještě Alexandr (1851-1884), poslední ze tří synů z prvního manželství jejího otce s Žofií Württemberskou, a Vilemína nebyla brána do úvahy jako budoucí panovnice. Její otec však přežil i tohoto svého syna a následníkem nizozemského trůnu se stala Vilemína.  Poté co 23. listopadu roku 1890 Vilém zemřel, stala se dědičkou trůnu její jedenáctiletá dcera Vilemína jako poslední králův žijící potomek. Ona sama pak převzala nad svou neplnoletou dcerou regentství, a to až do roku 1898, kdy Vilemína dosáhla plnoletosti a převzala nizozemský trůn. Protože na lucemburský trůn v té době nemohla usednout žena, zdědil jej po Vilémově smrti nasavský vévoda Adolf, synovec Viléma III. (a také její strýc z matčiny strany).  Trpělivým a moudrým počínáním přispěla coby regentka, od roku 1898 zvaná "královna matka", velmi výrazně k posílení konstituční monarchie. Je považována za zakladatelku moderní nizozemské monarchie. Ona i její dcera Vilemína obnovily postupně důvěru v oranžský dům, která byla tvrdohlavým a náladovým vystupováním Viléma III. vážně poškozena.  Zemřela 20. března roku 1934 v důsledku komplikací po překonané bronchitidě ve věku 75 let. Byla pochována v Nieuwe Kerk v Delftu, místě posledního odpočinku příslušníků nizozemské královské rodiny.

Adelheid Emma Wilhelmina Theresia Waldeck-Pyrmont (2. srpna 1858, Arolsen - 20. března 1934, Den Haag) byla druhá manželka Viléma III. Nizozemského a nizozemská královna.

Emma of Waldeck and Pyrmont (Adelheid Emma Wilhelmina Theresia; 2 August 1858 – 20 March 1934) was Queen consort of the Netherlands and Grand Duchess consort of Luxembourg by marriage to King-Grand Duke William III. An immensely popular member of the Dutch Royal Family, Queen Emma served as regent for her daughter, Queen Wilhelmina, during the latter's minority from 1890 until 1898.


Život.

Nejstarší doklady o Campinovi pocházejí z první dekády 15. století: roku 1406 je uváděn jako svobodný mistr malířského cechu v Tournai. Z toho se soudí, že tehdy musel být ve věku něco přes 25 let.  Roku 1410 se v této obci stal měšťanem, takže možná přímo z Tournai nepocházel. Působil pak v řadě městských úřadů a získal od města mnoho zakázek. Roku 1427 se stali jeho žáky Jacques Daret a „Rogelet de la Pasture“ – zřejmě Rogier van der Weyden. V červenci 1432 byl odsouzen k ročnímu zákazu činnosti za to, že udržoval poměr s jistou Leurence Poletteovou, ačkoli jeho právoplatnou manželkou byla Ysabiel de Stocquainová. V této době se osamostatnili jeho žáci Rogier van der Weyden a Jacques Daret, kteří si v době mistrovy nepřítomnosti založili vlastní dílny. Zbytek trestu byl Campinovi odpuštěn v říjnu 1432, od té doby však získával mnohem méně zakázek než dříve.

Dílo.

V díle Roberta Campina, které vychází ze středověkých knižních iluminací, je po doznění gotického slohu poprvé patrný nizozemský měšťanský realismus. Campin vyniká především realistickým podáním a zobrazením detailů jakého nedosáhl žádný malíř před ním. Jeho přínosem je plastická modelace tělesných tvarů, monumentálnost a expresivnost obsahu a prohloubení obrazového prostoru pomocí architektur nebo průhledů do krajiny. Za jedinečné dílo je v tomto smyslu považován obraz Narození Krista z Dijonu, kde je v pozadí zelená krajina se zmlazenými stromy a vlnící se cestou, přes kterou padají stíny časného ranního světla.  Na Oltáři z Merode, objednaném některým členem rodiny Maline z Igelbrechtu, je zobrazen interiér s množstvím žánrových detailů. Na levém křídle donátoři klečí v předsíni a pootevřenými dveřmi pozorují výjev Zvěstování, které tvoří centrální panel. Vedle čtoucí Panny Marie je stůl s otevřenou knihou, uhašenou kouřící svíčkou a bílé lilie v malovaném džbánku. Na pravém křídle je sv. Josef, který ve své truhlářské dílně vyrábí pasti na myši – jako odkaz na výrok sv. Augustina o Josefovi jako pasti na Ďábla.  Campin vedl velkou malířskou dílnu a na řadě obrazů mají podíl jeho žáci. Z jeho vlastní ruky se dochovalo několik podobizen, které vynikají realistickou charakteristikou. Robert Campin byl starší než Jan van Eyck, ale v pozdním období jím byl ovlivněn.  Na jeho dílo navázal jeho žák Rogier van der Weyden i další nizozemští malíři aktivní v 15. století. Ovlivnil také pozdně gotické malířství ve střední Evropě.

Robert Campin, dříve označovaný jako Mistr z Flémalle (podle tří deskových obrazů z opatství Flémale u Lutychu) či Mistr mérodeského oltáře (kolem 1375 nebo 1378-79, Tournai (?) – 26. dubna 1444, Tournai), byl nizozemský malíř, vedle Jana van Eycka ústřední postava Severské renesance.

Robert Campin (c. 1375 – 26 April 1444), now usually identified with the Master of Flémalle (earlier the Master of the Merode Triptych, before the discovery of three other similar panels), was the first great master of Flemish and Early Netherlandish painting. Campin's identity and the attribution of the paintings in both the "Campin" and "Master of Flémalle" groupings have been a matter of controversy for decades. Campin was highly successful during his lifetime, and thus his activities are relatively well documented, but he did not sign or date his works, and none can be securely connected with him. A corpus of work attached to the unidentified "Master of Flémalle", so named in the 19th century after three religious panels said to have come from a monastery in Flémalle. They are each assumed to be wings of triptychs or polyptychs, and are the "Virgin and Child with a Firescreen" now in London, a panel fragment with the "Thief on the Cross" in Frankfurt, and the Brussels version of the "Mérode Altarpiece".


Bibliografická citace.

Knihy.

Podle normy ČSN ISO 690:1996 se monografické publikace citují podle následujícího modelu (podtržené údaje a zachování kurzívy je povinné). Všimněte si, že norma používá mezeru před dvojtečkou, což odporuje typografickým pravidlům (podle nich by před dvojtečkou mezera být neměla). Avšak bibliografický záznam není normální věta, takže aplikace typografických zásad je na biografický záznam problematické. V praxi se běžně používá i zápis bez mezery před dvojtečkou, přičemž oba způsoby zápisu jsou běžné i v zahraničí. Vzhledem k tomu, že všechny české technické normy, obdobně jako v jiných rozvinutých zemích, jsou obecně nezávazné (viz zákon č. 22/1997 Sb. § 4 odst. 1), ČSN ISO 690:1996 z toho nevyjímaje, není tento dvojí způsob zápisu na závadu (není žádným právním ani technickým předpisem vymáhána, ale výjimkou může být interní předpis organizace apod., kde je pak nutné stanovenou formu dodržet).  Formát: Alternativní odpovědnost; Sekundární odpovědnost. Označení vydání. Místo vydání: Označení nakladatele, Počet stránek. Edice. Poznámky.  Příklad: RENDTORFF, Rolf. "Hebrejská bible a dějiny : Úvod do starozákonní literatury". Přeložil a slovníčkem a rejstříkem doplnil J. Hoblík. 3. vyd. Praha : Vyšehrad, 2003. 376 s. Přel. z Das Alte Testament - Ein Einführung..

Články.

Formát: Autor článku. Název článku. Název zdrojové publikace. Rok vydání, ročník, číslo, citované strany. ISSN.  Příklad: Johnson DL, Lynch WE Jr. 1992. Panfish use of and stake-bed structures. N Am J Fish Manage 12(1): 222-9.

Konferenční příspěvky.

Příklad: Meyer B, Hermanns K. 1985. Formaldehyde release from pressed wood products. In: Turoski V. editor. Formaldehyde. Proceedings of the 187th meeting of the ACS; 1984 Apr 8–13; St. Louis, MO. Washington: American Chemical Society. p 101–6.

Webové stránky.

Formát: Příjmení, jméno autora. Název stránky [online]. Místo: Datum vytvoření/datum aktualizace [datum citace]. <Webová adresa>.  Příklad: The OSU Libraries' net. "TUTOR Quick Guide: Citing Net Sources "[online]. Ohio State Univ.: Vystaveno roku 2004 [cit. 30. 12. 2004]. <nowiki><http://gateway.lib.ohio-state.edu/tutor/les7></nowiki>.

Osobní sdělení.

Formát: Autor. Forma kontaktu (např. osobní sdělení, e-mail) (datum sdělení)

Citace v obecné češtině znamená uvedení kratší části jiného textu či výroku, obvykle doslovné. Ve scientometrii a též v odborných publikacích má citace jiný význam – je formalizovaným odkazem na určitý výsledek, metodu, či myšlenku v jiné publikaci. Přitom k uvedení části jiné publikace, tedy citaci v běžném slova smyslu, obvykle nedochází. Předpokládá se, že citovanost, tj. počet citací dané publikace za určité období, koreluje s důležitostí výsledků, proto je počet citací jedním z užívaných scientometrických parametrů.

A citation is a reference to a source. More precisely, a citation is an abbreviated alphanumeric expression embedded in the body of an intellectual work that denotes an entry in the bibliographic references section of the work for the purpose of acknowledging the relevance of the works of others to the topic of discussion at the spot where the citation appears.


Historie.

Prostor dnešního města byl osídlen již od pravěku. Při rekonstrukci náměstí v roce 2011 našli archeologové množství keramiky a keltské osídlení z období 1. stol. před naším letopočtem.  V 9. století bylo na ostrožně nad řekou vybudováno slovanské hradiště (podle Kosmovy kroniky jedno z nejdůležitějších správních center tehdejších Čech). V roce 1268 místo získal král Přemysl Otakar II., který se zde rozhodl postavit svůj hrad. Jan Lucemburský pak roku 1323 v podhradí založil město. Po roce 1340 se v držení Bechyně střídají různé šlechtické rody – Šternberkové, Bechyňové z Lažan, Švamberkové i Rožmberkové a jako poslední Paarové Nejvýznamnější majitelé Bechyně přitom byli Šternberkové (na které upomínají náhrobní kameny v klášterním kostele) a poté v 2. polovině 16. století Rožmberkové. V té době došlo k významnému rozvoji města a k přestavbě původního hradu na renesanční zámek.  Do roku 1776 byla Bechyně krajským městem, pak přišel úpadek na město okresní a postupná ztráta významu.

Název města.

První užití jména města se objevilo v roce 1167. Po smrti krále Přemysla Otakara II. se však majitelé zatím jen osady (než Jan Lucemburský rozhodl o změně z osady na město a nechal opevnit předhradí), často střídali. Od 15. století vzkvétalo ve městě také hrnčířství, které zde založilo keramickou tradici. První keramická dílna tu vznikla koncem 19. století. V roce 1884 byla ve městě otevřena nejstarší odborná keramická škola v Čechách, která dodnes funguje a nadále se v ní vyučuje.

Okolí.

V nedalekém okolí stojí zbytky hradu Dobronice. Řeku Lužnici u Stádlce překlenuje unikátní řetězový Stádlecký most, přenesený sem z Podolska při stavbě Orlické přehrady.

Bechyně (, ) je město v okrese Tábor v Jihočeském kraji, 19 km jihozápadně od Tábora na soutoku Smutné a Lužnice. Žije zde obyvatel.

Bechyně (, is a town in the South Bohemian Region of the Czech Republic. Also known as Bechin or Beching in German. as It is located on the Lužnice River 20 km southwest of Tábor and has a population of around 5,000.


Život.

Mabillon se narodil v Saint-Pierremont v oblasti Champagne ve Francii jako pátý syn rolníka Estienna Mabillona a Jeanne Guérinové. Ve dvanácti letech odešel do koleje v Remeši a roku 1650 vstoupil do semináře. Ten o tři roky později opustil a vstoupil do benediktinského opatství kongregace svatého Maura v Remeši. Studijní úsilí se na něm zdravotně podepsalo, takže byl roku 1658 poslán do Corbie, aby se vyléčil.  Roku 1663 působil u baziliky Sant-Denis u Paříže a následujícího roku v pařížském opatství Saint-Germain-des-Prés, kde se seznámil s význačnými učenci své doby, mezi něž patřili Charles du Fresne, Etienne Baluze a Louis-Sébastien le Nain de Tittemont. Roku 1701 jej král jmenoval mezi zakládající členy "Académie des Inscriptions et Belles-Lettres" a roku 1704 vyšel dodatek k "De re diplomatica". Mabillon zemřel roku 1707 a byl pohřben v kostele Saint-Germain-des-Prés.

Působení.

V opatství Saint-Germain-des-Prés Mabillon vydal dílo svatého Bernarda z Clairvaux (1667) a životy benediktinských svatých (1668). Roku 1681 vydal dílo "De re diplomatica libri sex" (Šest knih o diplomatice), v němž se věnuje různým druhům středověkého písma a rukopisů a které je dnes považováno za zakládající dílo paleografie a diplomatiky. Toto dílo mu přineslo pozornost Jeana-Baptiste Colberta, který mu nabídl penzi, kterou odmítl. Z pověření krále Ludvíka XIV. Mabillon cestoval po celé Evropě, do Flander, Švýcarska, Německa a Itálie, kde vyhledával středověké rukopisy a knihy pro královskou knihovnu.  Mabillon však měl i své protivníky; někteří z méně vzdělaných mnichů jeho kláštera kritizovali Mabillonovo vydání životů benediktinských svatých jako příliš akademické a opat kláštera La Trappe prohlásil, že se Mabillon proviňuje proti řeholi sv. Benedikta, když věnuje svůj život studiu spíše než manuální práci. Způsobil si potíže tím, že odmítal uctívání ostatků neznámých svatých a napsal kritickou polemiku k dílu sv. Augustina, byl dokonce obviněn z jansenismu, ale po celou dobu života jej podporoval jak král, tak církev.  Mabillonovy myšlenky šířila "Societas eruditorum incognitorum in terris Austriacis", první učená společnost na území ovládaném rakouskými Habsburky, prostřednictvím prvního vědeckého časopisu v monarchii "Monatliche Auszüge".

Jean Mabillon ["ža mabijo"] (23. listopadu 1632 Saint-Pierremont (Champagne) – 27. prosince 1707 Paříž) byl benediktinský mnich a historik, známý jako zakladatel novodobé paleografie a diplomatiky.

Dom Jean Mabillon, O.S.B., (23 November 1632 – 27 December 1707) was a French Benedictine monk and scholar of the Congregation of Saint Maur. He is considered the founder of the disciplines of palaeography and diplomatics.


Historie.

Knihovna vznikla za vlády Frederika III. v 50. letech 17. století. Vlastní budovu získala v roce 1673, v této budově dnes sídlí Říšský archiv ("Rigsarkivet"). V roce 1763 byla knihovna pod vedením knihovníka Daniela Gotthilfa Moldenhawera zpřístupněna veřejnosti. Další budova, kam se knihovna přestěhovala a která je dodnes využívána vznikla v roce 1906 pod vedením architekta Hanse J. Holma na kodaňském ostrůvku Slotsholmen. Budova imituje severoitalskou středověkou a raněrenesanční architekturu, bere si inspiraci také z kaple Karla Velikého v Cáchách. K této budově v letech 1966–1968 a 1979–1980 byly přistavovány dílčí rozšíření.  V roce 1989 došlo ke sloučení knihovny Kodaňské univerzity s Královskou knihovnou. V roce 1999 byla přistavěna nová moderní budova na Slotsholmenu od studia schmidt hammer lassen architects jejímž typickým znakem jsou ostré hrany a černá fasáda. Tato budova je nazvána Černý diamant ("Den sorte diamant"). V budově jsou jak knihovní depozitáře, tak koncertní sál.  V současnosti vedle hlavní budovy na Slotsholmu existují dvě oddělené speciálně zaměřené pobočky knihovny. Jedna zaměřená na právo a sociální vědy na Fiolstræde (budova otevřena v roce 1861 jako univerzitní knihovna) a druhá zaměřená na duchovní vědy na ostrově Amager.

Významné sbírky.

Mezi významnou položku knihovny patří rukopisy. V současnosti jich knihovna uchovává okolo 35 000 a vedle toho přes milion dopisů (ve správě Oddělení manuskriptů a vzácných tisků). Svoje sbírky knihovna získala z nákupů a hlavně dary soukromých osob a šlechtických knihoven. K tomu došlo na počátku, kdy král odkázal do začátku soukromou knihovnu, v roce 1785 odkázal svoji knihovnu hrabě Otto Thott, v roce 1796 P. F. Suhm. V 19. století do knihovny přibyla sbírka Petera Uldalla a Abrahama Kalla. V roce 1927 byla včleněna knihovna ze zámku Ledreborgu a v roce 1938 rukopisy z univerzitní knihovny. V knihovně se dále nachází sbírka Arnamagnæan islandského vzdělance Árni Magnússona, rukopisy a dopisy Hanse Christiana Andersena, archiv Sørena Kierkegaarda.  V knihovně se také nachází bohemika, která se do knihovny dostala jako dar Švédska z válečné kořisti dovezené z Čech po třicetileté válce.

Muzeum fotografie.

Oddělení obsahuje 17 900 000 tisků a fotografií.

Dánská královská knihovna () je dánská národní knihovna se sídlem v Kodani, největší z knihoven severských států. Ve sbírkách knihovny se nachází veškeré tisky dánské provenience od 17. století do současnosti.

The Royal Library () in Copenhagen is the national library of Denmark and the university library of the University of Copenhagen. It is among the largest libraries in the world and the largest in the Nordic countries. In 2017 it merged with the State and University Library in Aarhus to form a combined national library. The combined library organisation (the separate library locations in Copenhagen and Aarhus are maintained) is known as the Royal Danish Library ().