Z historie.

Výzkum elektřiny v živých organismech započal v 18. století Ital Luigi Galvani. Německý lékař a fyzik Hermann von Helmholtz změřil v 19. století rychlost šíření nervového vzruchu. Významné pro rozvoj biofyziky jsou i jeho studie fyziologie vidění a vnímání zvuků. Při výzkumu mechanismu fungování svalů přispěl k moderní formulaci zákona zachování energie.  Na tyto a řadu dalších prací navázaly výzkumy ve 20. století:  Švédský oftalmolog Allvar Gullstrand popsal na fyzikálních principech fungování oka. Položil tak základ modernímu očnímu lékařství. V roce 1911 obdržel za svoji práci Nobelovu cenu.  Za objasnění fyziologie vnitřního ucha byly vědcům maďarského původu Robertu Báránymu a Georg von Békésymu rovněž uděleny Nobelovy ceny - v letech 1914 a 1961.  Do období okolo roku 1920 spadá vývoj diagnostických metod elektrokardiografie a elektroencefalografie, vycházejících z empirického pozorování souvislostí měřitelných elektrických veličin a stavu fungování srdce a mozku jakožto životně významných orgánů.  Britové Alan Lloyd Hodgkin a Andrew Huxley se zabývali měřením a vysvětlením mechanismu šíření elektrických potenciálů na neuronech, John Carew Eccles prozkoumal a vysvětlil fungování nervových spojů - synapsí. Tyto studie jsou dodnes platným základem pro chápání fungování nervového systému. Jejich autorům byla v roce 1963 udělena Nobelova cena.

Fyzikální zkoumání biologických molekul.

Ve fyzice přinesl popis látek na molekulární úrovni - ať již v pevném, kapalném či plynném skupenství - podstatný posun v pochopení jejich vlastností a chování. Předpokládalo se, že stejnou měrou přispěje studium složitých biologických molekul, zejména nukleových kyselin a bílkovin, i k pochopení dosud neodkrytých zákonitostí určujících chování živých systémů.  Rentgenografická difrakční analýza DNA, provedená na britských univerzitách souběžně na dvou pracovištích v Cambridge a v Londýně, vedla k objevení její šroubovicové struktury. James D. Watson, Francis Crick, Maurice Wilkins a Rosalind Franklinová popsali strukturu molekuly DNA v dubnu 1953 v časopise Nature. Tento objev je jedním z nejvýznamnějších objevů 20. století, jako naprosto klíčový vedl ke vzniku molekulární genetiky jako nového oboru, pro moderní biologii naprosto nepostradatelného. V roce 1962 byla prvním třem jmenovaným autorům udělena Nobelova cena za fyziologii a medicínu.  V téže době, v 50. letech 20. století, byly zakládány vědecké ústavy a společnosti, nesoucí ve svém jménu označení "biofyzikální". Za všechny uveďme Biophysical Society v USA nebo brněnský Biofyzikální ústav ČSAV. Jeho zakladatel a první ředitel prof. MUDr. RNDr. Ferdinand Herčík je považován za zakladatele biofyziky v Československu. Vesměs svým zaměřením vycházely a dodnes vycházejí z vymezení pojmu biofyziky jako vědeckého oboru, který zkoumá fyzikálními metodami biologicky významné molekuly a tak vede k vysvětlení a pochopení hlubších zákonitostí biologických jevů. Druhým základním oborem biofyziky je zkoumání účinků fyzikálních faktorů na živé systémy.

Další přístupy.

Pojem biofyzika bývá často chápán v podstatně širším smyslu. Uvedeme zde alespoň několik příkladů, co do něj bývá zahrnováno nebo s ním spojováno:  Výzkum reakce živých organismů na široké spektrum elektromagnetického záření. Kromě klasické radiologie sem spadá i léčba světlem - fototerapie.  Studie spadající do biomechaniky představují další velmi rozsáhlou oblast, která zahrnuje např. výzkum letu ptáků nebo hmyzu, plování ryb a vodních savců, nebo popis fungování krevního oběhového systému - hemodynamika.  Nejrůznější diagnostické a terapeutické postupy, využívající fyzikálních metod, např. ultrazvuková tomografie, počítačová tomografie, využití laseru v chirurgii nebo neinvazivní rozbíjení ledvinových a žlučových kamenů akustickými rázovými vlnami - litotripse.

Experimentální metody.

Z experimentálních metod lze jmenovat např:

Podobně pojmenované obory.

Lékařská biofyzika.

Lékařská biofyzika je náplní studia na lékařských a veterinárních fakultách v některých zemích, např. v ČR. Navazuje na tradici výuky fyziky pro studenty lékařské fakulty, přičemž tato výuka je uzpůsobena potřebám budoucích lékařů. Vedle rekapitulace a mírného rozšíření některých partií fyziky, zejm. kvantové fyziky, jaderné fyziky a termodynamiky jsou studenti seznamováni podrobněji s radiobiologií a především s principy lékařských přístrojů. Do výuky biofyziky bývají na některých fakultách zahrnuta i témata týkající se např. biostatistiky, biokybernetiky, nanotechnologií nebo informačních technologií.  Řada lékařských fakult má akreditovaný i doktorský studijní program lékařská biofyzika. V zásadě lze říci, že pod hlavičkou tohoto studijního programu končí taková témata, která nelze přiřadit do jiných programů, takže se v rámci jednoho programu vyskytují studenti zabývající se např. návrhem vhodného značkovacího jazyka pro zpracování biosignálů, návrhem databázového systému pro udržování informací o kalibraci diagnostických přístrojů, studiem mechanismů fotodynamické nebo sonodynamické terapie, nanotechnologiemi, analýzou obrazů nebo třeba konstrukcí zcela nových diagnostických přístrojů.

Lékařská fyzika.

Pod pojem lékařská fyzika (medical physics) je obvykle míněn aplikovaný obor zabývající se aplikací poznatků především jaderné a kvantové fyziky v medicíně. Lékařský fyzik je hlavním odborníkem na práci se zdroji ionizujícího záření v medicíně, provádí plánování radioterapie a stará se o jadernou bezpečnost. Zákon č. 96/2004 Sb. tuto profesi pojmenovává "radiologická fyzika", podmínkou výkonu profese je absolvování magisterského oboru radiologická fyzika akreditovaného i jako zdravotnický obor (t.č. je takový obor akreditovaný pouze na FJFI ČVUT) nebo magisterského oboru matematicko-fyzikálního zaměření a akreditovaného kurzu radiologická fyzika.  Do názvosloví vnáší v ČR zmatek bakalářský obor Lékařská fyzika vyučovaný na Přírodovědecké fakultě Masarykovy univerzity v Brně, který neposkytuje vzdělání pro práci lékařského fyzika podle platné legislativy.

Biofyzika je mezioborová disciplína (hraniční obor) zkoumající biologické objekty a problémy fyzikálními metodami. Termín biofyzika se začal objevovat počátkem 20. století, ale už dávno předtím byla provedena řada studií na pomezí biologie a fyziky, které z dnešního pohledu pod toto označení spadají.

Biophysics is an interdisciplinary science that applies approaches and methods traditionally used in physics to study biological phenomena. Biophysics covers all scales of biological organization, from molecular to organismic and populations. Biophysical research shares significant overlap with biochemistry, molecular biology, physical chemistry, physiology, nanotechnology, bioengineering, computational biology, biomechanics, developmental biology and systems biology.


Mírová ujednání.

Na mírových jednáních zastupoval Francii Josef Bonaparte, budoucí španělský král, Rakousko a říši potom hrabě Johann Ludwig Cobenzel, který vedl císařskou delegaci již na mírových rozhovorech v Campo Formio. Francii se podařilo dosáhnout plného odstoupení levého břehu Rýna říší. Zároveň francouzští zástupci přiměli císaře k tomu, aby postiženým vládcům slíbil jako náhradu území duchovních říšských států a teritorií. Francii se konečně podařilo dosáhnout legalizace držby levého břehu Rýna, okupovaného od r. 1794. Tento požadavek vznesli její diplomaté již při podpisu mírové smlouvy v Campo Formio a znovu měsíc poté 4. listopadu 1797, ovšem brzké rozpoutání druhé koaliční války zabránilo uvedení mírových ujednání do praxe. Jeden měsíc po podpisu mírové smlouvy, 9. března 1801 převzal tyto državy oficiálně francouzský první konzul, Napoleon Bonaparte. Císař se dále zavázal, za své dědičné země i za suverény ve Svaté říši římské, uznat diplomaticky dceřiné republiky: Batávskou, Helvétskou a Ligurskou a dále slíbil nepodporovat Velkou Británii v její pokračující válce s Francií, otevřeně ani skrytě. Rakousko a s ním i Svatá říše římská přistoupily opětovně na podmínky územních ústupků daných mírem v Campo Formio a Francie naopak potvrdila své dřívější uznání rakouského připojení Benátska, benátské jižní Istrie a Dalmácie, jakož i definitivní přivtělení říšského svobodného města (přístavu) Terst, který stál již od 15. století pod volnou habsburskou svrchovaností. K míru přistoupila například také Republika spojených nizozemských provincií, která se musela smířit se svým zánikem, nebo nově ustavená Republika helvétská, která naopak mírem získala malá území. Rýnská hranice nebyla dodržena zcela striktně. Jednak obsazením Nizozemí se Francie rozšířila daleko na sever za Rýn, naopak např. město Basilej, rozložené na obou březích Rýna, zůstalo zachováno jednotné, protože Francie v tomto případě ustoupila Helvétské republice jako svému spojenci. Jiná města, jako Laufenburg byla rýnskou hranicí roztržena vedví mezi Helvétii a Přední Rakousy.

Články mírové smlouvy podrobně.

Článek I. - mír mezi císařem a říší na jedné a první Francouzskou republikou na druhé straně  Článek II. - odstoupení Rakouského Nizozemí Francii podle článku III mírové smlouvy z Campo Formio  Článek III. - Rakousko odstoupí Helvétské republice okrsek Frickthal a všechna další území na levém břehu Rýna mezi Zurzachem a Basilejí. Rakousko odstoupí Francii hrabství Falkenstein.  Článek IV. - obnovuje se článek XVIII. míru v Campo Formio, dle kterého se císař zavazuje vlastním územím odškodnit vyvlastněného vévodu modenského.  Článek V. - velkovévoda toskánský a vévoda parmský se zříkají svých zemí v Itálii, císař se zavazuje na území říše odškodnit toskánského velkovévodu. Toskánské pasivní dluhy přebírá Francie a eventuální nástupnické státy v Itálii  Článek VI. - císař se jménem říše zavazuje předat plnou státní svrchovanost nad bývalými říšskými územími na levém břehu Rýna mezi hranicemi Helvétské a Batávské republiky Francii. Říční pevnosti na pravém břehu Rýna nesmí být více vyzbrojovány, nýbrž uchovány v aktuálním stavu.  Článek VII. - císař se zavazuje veškeré dědičné vládce, postižené vyvlastněním na levém břehu Rýna, odškodnit z říšských majetků v souladu s ustanoveními předchozího kongresu v Rastattu. "Toto ustanovení předznamenalo grandiózní sekularizaci a likvidaci knížecích biskupství", "rytířských řádů" "a klášterů".  Článek VIII. - Francouzská republika na obsazených územích přebírá pouze ty státní dluhy, které vznikly vlastním výkonem správy těchto zemí a také ty, k nimž daly výslovný souhlas místní zemské stavy.  Článek IX. - na všech levobřežních rýnských územích, připadlých Francii se ruší jakékoli poddanské vztahy a závazky, jako robota či odvody poddanských dávek a také vrchnostenské soudnictví.  Článek X. - poddanské vztahy se ruší rovněž na statcích, které byly součástí státního území Francie již před vypuknutím první koaliční války, ale měly vlastníky, pocházející z říše.  Článek XI. - tato mírové dohoda císaře s Francií, konkrétně články VIII., IX., X. a XV. mají platit také ve vztahu habsburské monarchie vůči Batávské, Ligurské, Cisalpinské a Helvétské republice.  Článek XII. - císař se v souladu s článkem VIII. mírové smlouvy z Campo Formio zříká všech nároků na státní svrchovanost, majetek, příjmy či závazky vůči Cisalpinské republice, na jejímž území držel před první koaliční válkou několik zemí.  Článek XIII. - císař se v souladu s dohodou z Campo Formio zříká za říši všech zemí, majetků, příjmů, práv a nároků, jakož především říšských lén na území Ligurské republiky.  Článek XIV. - v souladu s článkem XI. dohody z Campo Formio bude napříště říční plavba na Adiži mezi habsburskou monarchií a Cisalpinskou republikou svobodná a bezcelní. Plavba válečných lodí a člunů je oboustranně zakázaná.  Článek XV. - vzájemná výměna válečných zajatců  Článek XVI. - osobní statky arcivévodů Ferdinanda a Karla na území Cisalpinské republiky jim mají být vráceny, ovšem ve lhůtě 3 let mají být prodány Cisalpinské republice.  Článek XVII. - jmenovitě články XII., XIII., XV., XVI., XVII. a XXIII mírové dohody z Campo Formio jsou potvrzeny a budou provedeny účinností této mírové smlouvy.  Článek XVIII. - dnem podpisu mírové smlouvy končí oboustranně jakékoli vybírání válečné kontribuce či nucené práce pro nepřátelskou stranu.  Článek XIX. - představitelé obou stran: císař František II. a první konzul Napoleon Bonaparte musí nejpozději do 30 dnů, pokud možno ještě dříve, tuto mírovou dohodu ratifikovat.

Důsledky.

Bezprostředním důsledkem mírové smlouvy bylo vydání papežské buly "Qui Christi Domini," faktické součásti konkordátu s Francií, kterou Svatý stolec souhlasil se zrušením řady francouzských biskupství včetně změn v církevní správě na západním břehu Rýna v bývalé říši. Císař František II. musel vzápětí svolat říšský sněm, a podepsat Finální usnesení mimořádné říšské deputace, se kterým byla spojená mamutí sekularizace duchovních knížat a klášterů. To byl počátek velkého oslabení prokatolických, prohabsburských a vlastně i proříšských sil, což vedlo k zániku říše. Napoleonovi naproti tomu oddych na východní hranici umožňoval soustředit se na plány invaze do Anglie, reformu armády a především posilování osobní moci, které vedlo v roce 1804 k jeho císařské korunovaci. Zajímavým a dodnes patrným důsledkem odtržení rýnských levobřežních států a teritorií je dosud přetrvávající vliv Napoleonova Code civil, který se promítl např. do organizace notariátu či systému pohřebnictví a ještě dnes odlišuje na úrovni podzákonných předpisů a vyhlášek oblasti západně od Rýna od zbytku Německa. Code civil platil všude na levém břehu Rýna jako hlavní občanský zákoník až do roku 1900, kdy byl zaveden v Německém císařství nový občanský zákoník, který sjednocoval Německo po stránce občanského práva. V Rakousku způsobil výsledek druhé koaliční války a nepříjemný mír v Lunéville změny na postu státního kancléře (ministra zahraničí monarchie). Dosavadní kancléř, svobodný pán Johann Amadeus von Thugut, jehož konfrontační politika vůči Francii i Prusku se neosvědčila, byl již roku 1800 odvolán. Po krátkém působení hraběte Ferdinanda Trauttmansdorfa (1800–1801) byly zahraniční záležitosti svěřeny hraběti Johannu Ludwigu Cobenzelovi, bývalém vyslanci v Rusku, který císaře Františka II. zastupoval jako vyjednavač právě během mírových dohod v Lunéville.

Mír v Lunéville byl mírovou dohodou, podepsanou 9. února 1801 v Lunéville mezi vítěznou Francií a Svatou říší římskou, reprezentovanou jejím posledním císařem, Františkem II. Mírové dohodě, ukončující druhou koaliční válku, předcházelo příměří, podepsané 25. prosince 1800 ve Steyru.

The Treaty of Lunéville was signed in the Treaty House of Lunéville on 9 February 1801. The signatory parties were the French Republic and Holy Roman Emperor Francis II. The latter was negotiating both on his own behalf as ruler of the hereditary domains of the Habsburg Monarchy and on behalf of other rulers who controlled territories in the Holy Roman Empire. The signatories were Joseph Bonaparte and Count Ludwig von Cobenzl, the Austrian foreign minister.


Popis.

Ibišky jsou stálezelené nebo opadavé keře, polokeře, stromy i byliny se střídavými jednoduchými listy. Listy jsou celistvé nebo dlanitě laločnaté, s dlanitou žilnatinou sestávající ze tří nebo více hlavních žilek. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, pětičetné, nejčastěji jednotlivé úžlabní, řidčeji v několikakvětém vrcholovém hroznu. Kalich je zvonkovitý nebo miskovitý, vytrvalý, s pěti cípy nebo zuby. Na bázi kalicha je většinou vyvinut kalíšek s pěti až mnoha cípy, jen zřídka chybí. Koruna je obvykle velká a nápadná, různě zbarvená (zpravidla v odstínech od čistě bílé po temně růžovou, oranžovou a červenou), často s tmavším středem. Květy jsou krátkověké, většinou vydrží jediný den a posléze koruna opadává. Tyčinky jsou srostlé v trubičku a spojeny na bázi s korunními lístky. Semeník obsahuje 5 nebo 10 komůrek vlivem vzniku falešných přehrádek. V každém plodolistu jsou tři až mnoho vajíček. Plodem je mnohasemenná tobolka.

Rozšíření.

Rod ibišek zahrnuje více než 200 druhů a je rozšířen v tropech a subtropech, ale lze ho najít po celém světě. V květeně ČR je zastoupen druhem ibišek trojdílný ("Hibiscus trionum"), který vzácně a přechodně zasahuje zejména jako polní plevel na jižní Moravu. Mimo tento druh jsou v jižní Evropě původní ještě 2 druhy: ibišek bahenní ("Hibiscus moscheutos", syn. "H. palustris") a "Hibiscus roseus". Ibišek lípovitý ("Hibiscus tiliaceus") je rozměrný keř až strom z pobřeží Tichého a Indického oceánu, rostoucí dnes jako zdomácnělý na tropických pobřežích celého světa.

Taxonomie.

Rod proskurník ("Abelmoschus") se odlišuje zejména kalichem opadavým spolu s korunou a čnělkami v horní části k sobě přitisklými. Ibišek má kalich vytrvalý a čnělky v horní části rozestálé. Oproti rodu mračňák má ibišek v převážné většině případů vyvinut kališek.

Význam.

Okrasná rostlina.

Ibišek syrský je v našich podmínkách na příhodných teplých stanovištích mrazuvzdorný a je pěstován v množství barevných kultivarů. Jako letnička je občas pěstován jednoletý druh ibišek trojdílný ("Hibiscus trionum").  Jako pokojová rostlina je nejčastěji pěstován ibišek čínský ("Hibiscus rosa-sinensis"). Barevných odrůd bylo vyšlechtěno velké množství a existují i plnokvěté kultivary. Méně často se pěstuje i ibišek dřípený ("H. schizopetalus") s ozdobně rozdřípenými korunními lístky. Pro moderní suché byty je vhodnější ibišek dřípený, který na rozdíl od běžného ibišku čínského dobře snáší suchý vzduch a nevyžaduje pro kvetení chladné období vegetačního klidu. V tropických zemích je pěstována celá řada dalších druhů, např. bělokvětý "Hibiscus arnottianus", žlutokvěté druhy "Hibiscus brackenridgei", Ibišek lípovitý ("Hibiscus tiliaceus") a "Hibiscus calyphyllus", červenokvětý "Hibiscus coccineus", růžovokvětý "Hibiscus indicus" a různobarevné kultivary ibišku bahenního ("Hibiscus moscheutos").

Potravina a léčivka.

Dužnaté červené kalichy ibišku súdánského ("Hibiscus sabdariffa") mají kyselou chuť a jsou používány jako pochutina, potravina i léčivo. Druh pochází z Afriky a je pěstován v tropech po celém světě. Připravují se z něho studené nebo teplé nápoje (karkade, Agua de Jamaica) nebo sirupy, které obsahují velké množství minerálů a vitamínů, včetně vitamínu C. Čaj z ibišku má antioxidační, dezinfekční a protizánětlivé účinky, snižuje pocení, zamezuje ukládání tuku v tepnách, pomáhá redukovat nadváhu či stimuluje paměť.  Do rodu ibišek byl dříve řazen i ibiškovec jedlý ("Abelmoschus esculentus"), známý jako okra a pěstovaný pro jedlé plody.

Vlákno a dřevo.

Ze stonků indického ibišku konopného ("Hibiscus cannabinus") jsou získávána vlákna podobná jutě. Obdobné vlákno poskytují i jiné druhy, zejména "Hibiscus sabdariffa" var. "altissima". Některé druhy, zejména karibský "Hibiscus elatus", poskytují kvalitní a žádané dřevo.

Pěstování.

Ibišek vyžaduje slunné stanoviště, mladé rostliny by se ale neměly vystavovat přímému slunci. Obvykle je pro něj také vhodná vyšší vlhkost vzduchu a pravidelná zálivka. U pokojových rostlin je lépe rostlinu v zimních měsících umístit na chladnější, ale přesto slunné místo, a omezit zálivku. Některé druhy ibišku jsou natolik odolné, že rostliny bez problémů přezimují venku, i když mladší keře vyžadují ochranu před mrazem. Ibišky se množí ze semen (odolnější, ale méně kvete) a nebo zakořeněním seříznuté (dřevnaté) větvičky ve vodě. Jako zemina je vhodná hlinitá půda, pro mladší rostliny s trochou rašeliny. Nejčastějšími škůdci jsou svilušky a mšice. Kultivary je nutno množit vegetativně.

Ibišek ("Hibiscus") je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi slézovité ("Malvaceae"). Jsou to dřeviny i byliny s nápadnými květy, rozšířené v tropech a subtropech celého světa. Některé druhy jsou využívány jako okrasné rostliny, dále jako potravina – ibišek syrský, ibišek súdánský (karkade), ibiškovec jedlý (okra), v textilním průmyslu (ibišek konopný) či truhlářství.

Hibiscus is a genus of flowering plants in the mallow family, Malvaceae. The genus is quite large, comprising several hundred species that are native to warm temperate, subtropical and tropical regions throughout the world. Member species are renowned for their large, showy flowers and those species are commonly known simply as "hibiscus", or less widely known as rose mallow. Other names include hardy hibiscus, rose of sharon, and tropical hibiscus.


Životopis.

Narozen ve městě Kortrijk, západní Vlámsko, Belgie. Chodil na dobře známou jezuitskou vysokou školu ve městě Aalst, jejíž školní uniformy ho inspirovaly k vytvoření majitelů pohřebního ústavu v jeho příbězích o Lucky Lukovi. Jeho učitel matematiky řekl rodičům, že jejich syn bohužel nikdy nebude v životě úspěšný, protože prošel všemi třídami jeho hodin čmárajíc si na okraj učebnice. Morris začal kreslit v animátorských studiích Compagnie Belge d'Actualités (CBA - Společnost belgických aktualit), kde se s ním ještě před válkou potkali Peyo a André Franquin. Po válce společnost padla a Morris pracoval jako ilustrátor pro vlámské noviny "Het Laatste Nieuws" a týdeník "Le Moustique" (Moskyt), který vydával Dupuis, pro něhož vytvořil 250 titulních stránek a mnoho dalších ilustrací, především karikatur filmových hvězd.  Zemřel při nešťastném pádu v roce 2001.

"Lucky Luke".

Postavu "Lucky Luka" vytvořil v roce 1946 pro komiksový časopis" Spirou", který vydával Dupuis. Lucky Luke je osamělý kovboj cestující napříč divokým západem, pomáhaje všem potřebným, doprovázený svým věrným ořem jménem Jolly Jumper. První dobrodružství, "Arizona 1880", vyšlo v "L'Almanach Spirou 1947", vydaném 7. prosince 1946.  Morris se stal jedním z hlavních výtvarníků časopisu a jedním z tak zvaného ""La bande des quatre"" (Gangu čtyř), další byli Jijé, André Franquin a Will. Na rozdíl od druhých dvou nepracoval v domě, který vlastnil Jijé, ale i tak se všichni stali dobrými přáteli a navzájem se umělecky inspirovali. Společně založili nadaci pro "Marcinelle school", komiksy v typickém stylu "Spirou" vycházející jak stylisticky, tak tematicky z "Ligne claire" (čisté linie) používané skupinou výtvarníků spojených s vydavatelstvím Hergé v "časopise Tintin".  V roce 1948 cestovali Morris, Jijé a Franquin do Spojených států (Will byl moc mladý a musel zůstat v Belgii). Chtěli zemi poznat, zjistit, co zbylo z divokého západu a potkat se s americkými tvůrci komiksů. Morris zde zůstal nejdéle ze všech a vrátil se sám až za 6 let. Po tu dobu tvořil pro "Mad", kde pracoval také René Goscinny, francouzský tvůrce komiksů a spisovatel, který psal všechny příběhy "Lucky Luka" od roku 1955 až do své smrti v roce 1977. V té době byl ještě Goscinny poměrně neznámý, ale poté se stal jedním z nejoceňovanějších evropských textařů komiksů, nejdříve díky postavě "Lucky Luka" a o pár let později "Asterixe".  Léta ztrávená v USA byla pro Morise zásadní nejen proto, že tam byl Goscinny, ale také nashromáždil velké množství dokumentace pro svou pozdější práci a seznámil se s hollywoodskými filmy té doby. Morris v následujících letech představil ve svých příbězích mnoho filmových technik jako freeze-frames (zamrznutí) a close-ups (záběry zblízka). Styl Walta Disneye ho značně ovlivnil, což je vidět na velmi kulatých linkách charakterizujících rané příběhy Lucky Luka. Mnoho postav v jeho komiksech zřetelně vychází ze známých amerických herců jako Jack Palance, Gary Cooper, W.C. Fields a William Hart, ačkoli také karikoval nečekané postavy jako Louis de Funès nebo Serge Gainsbourg.  Prvních 31 dobrodružství publikoval Dupuis, ale na konci šedesátých let Morris vydavatelství Dupuis a "Spirou" opustil a přešel k Dargaud a "Pilote", časopisu, který vytvořil jeho kamarád Goscinny.  V roce 1984 vytvořili Hanna-Barbera 52 dílů kresleného seriálu o "Lucky Lukovi", čímž jeho popularita ještě vzrostla. Dalších 52 dílů seriálu vzniklo na počátku devadesátých let a následovali tři hrané filmy. Také bylo vytvořeno několik videoher například pro PlayStation 1 a Game Boy Advance. "Lucky Luke" je aktuálně nejprodávanější evropskou komiksovou sérií s více než 300 miliony kopií ve více než třiceti jazycích.  Na rozdíl od jeho současníků, Morris nikdy nepracoval na žádné ze sérií, ačkoli pro ně vytvořil mnoho ilustrací ve čtyřicátých a padesátých letech. V devadesátých letech vydal odnož "Lucky Luka" jménem "Rantanplan", nejhloupějšího psa západu.  V roce 2005 skončil na 79. místě ve valonském žebříčku De Grootste Belg (Největší Belgičan)

Reference.

<div class="references-small"

Maurice De Bevere (1. prosince 1923 – 16. července 2001), známější jako Morris, byl belgický karikaturista a tvůrce postavy "Lucky Luka". Jeho pseudonym je alternativní přepis jeho vlastního jména.

Maurice De Bevere (; 1 December 1923 – 16 July 2001), better known as Morris, was a Belgian cartoonist, comics artist, illustrator and the creator of "Lucky Luke," a bestselling comic series about a gunslinger in the American Wild West. He was inspired by the adventures of the historic Dalton Gang and other outlaws. It was a bestselling series for more than 20 years that was translated into 23 languages and published internationally. He collaborated for two decades with French writer René Goscinny on the series. Morris's pen name is an Anglicized version of his first name.


Historie.

Vliv techniky na neostrost.

V počáteční fázi vývoje fotografie byly fotoaparáty velké a těžké, fotografování se provádělo obvykle se stativem. Stativ vyloučil pohyb aparátu i s velmi málo citlivými fotografickými materiály, srovnal chvění fotoaparátu během chodu závěrky nebo dotek fotografa. Nicméně, nízká citlivost emulze vyžadovala dlouhou expoziční dobu a fotografování bylo citlivé i na pohyb subjektů (z této doby pochází tradiční slova fotografa: "Nehýbat se! Vyletí ptáček!").  V dějinách portrétní fotografie byla neostrost zpočátku nežádoucím účinkem, v 19. století portrétovaní lidé museli vydržet bez hnutí i několik sekund. Styl těchto raných děl odpovídal tehdejším technickým požadavkům: 30sekundová expozice a estetické prvky vycházející z tehdejšího malířství. Pro dlouhé sekundy trvající nehybné setrvání před kamerou při výrobě daguerrotypií a kalotypií byly nutné různé podpěrky pro hlavu a tělo. Například Saronnysův univerzální držák hlavy nebo "Bradyho stojan". Lidé při tom většinou seděli před holým pozadím a byli osvíceni měkkým světlem z okna, které mohlo být směrováno pomocí zrcadel.  S rostoucí citlivostí fotografických materiálů požadavky na nehybnost objektu klesaly. Vývoj techniky vedl sice ke stále se zmenšující velikosti a hmotnosti fotoaparátů, což však mělo za následek vyšší náchylnost na chvění fotoaparátu během dotyku spouště (výjimku tvoří použití drátěné spouště). Nejlepších výsledků bylo dosaženo při fotografování s fotoaparáty s centrální závěrkou - ty měly nižší hmotnost pohyblivých částí a symetrický posun vzhledem k ose objektivu.  S příchodem zrcadlovek (středního formátu) se objevil další zdroj chvění fotoaparátu - roztřesení fotoaparátu při sklopení zrcátka, které mělo velkou hmotnost. Například první fotokamery „Saljut“ měly nevyvážený pohyb závěrky a zrcadla, což značně komplikovalo fotografování. S dalším snižováním velikosti zrcátka v zrcadlovkách menšího formátů a použití různých metod potlačování negativního vlivu zrcátka bylo znatelné pouze při použití teleobjektivů.  S klesající velikostí fotoaparátů bylo hlavní příčinou neostrosti především snímání „z ruky“ v důsledku jejich přirozeného třesu v důsledku stisknutí tlačítka spouště a vrácení po uvolnění. S redukcí váhy aparátů se tento faktor jen zhoršoval.  Dalším faktorem zvýšení rozhýbání byl odklon výrobců od používání „kontaktního hledáčku“ (zrcadlovkový, paralaktický, optický) ve prospěch LCD obrazovek digitálních fotoaparátů. Hledáčky totiž poskytují další bod opory přístroje s fotografem.  Mnoho moderních digitálních fotoaparátů je opatřeno varováním fotografa ve chvíli, kdy hrozí neostrost kvůli dlouhému času závěrky pro snímání z ruky zvláštním piktogramem (obrázkem ruky, značkou třesoucí se kamery, atd.) a/nebo zobrazením údajů expozimetru červenou barvou.

Neostrost ve výtvarné fotografii.

Ostrost nebo neostrost je jedním z prvků vyjádření fotografa - umělce.  Průkopníkem záměrné neostrosti byla britská fotografka Julia Margaret Cameronová, která rozhýbání snímku v okamžiku expozice dosahovala nejrůznějšími způsoby, včetně kopání do stativu.  Pro snímky piktorialistů ze 40-50. let 19. století bylo příznačné užívání prostředků změkčujících fotografický obraz s cílem vystihnout atmosféru motivu. Snižovali ostrost svých fotografií použitím nekorigované optiky nebo speciálních objektivů nebo předsádek vytvářejících neostrou kresbu, případně neostrosti dosahovali nanesením vazelíny na objektiv, záměrně nepřesným zaostřením nebo pohybem fotografického přístroje během expozice. Užívalo se měkce kreslících objektivů a speciálních předsádek, uplatňovalo se protisvětlo, světelné kontrasty, záměrná neostrost, neobvyklá světelná atmosféra a šerosvit. Snímky působily mlhavým, rozplývavým „impresionistickým“ dojmem. Jejich cílem bylo zobrazit nejen prostou realitu, ale také světlo, náladu, atmosféru, a dosáhnout kvality uměleckého díla, což bylo v rozporu s dosavadním pojetím fotografie s ostrou kresbou a přirozenou tonalitou.  Od 30. do 70. let dvacátého století s oblibou využívala různé druhy neostrosti takzvaná „Newyorská škola fotografie“. Nebyla to instituce v pravém slova smyslu, ale šestnáct autorů (narozených od 1898–1934) žijících a tvořících v New York City. Jednalo se o fotografy, jejichž jména jsou dnes již legendami: Diane Arbus, Alexey Brodovitch, Ted Croner, Robert Frank, Don Donaghy, Louis Faurer, Richard Avedon, Bruce Davidson, Sid Grossmann, William Klein, Saul Liter, Leon Levinstein, Helen Levitt, Lisette Model, David Vestal a Weegee.  Konstruktivisté využívali pohybovou neostrost pro vyjádření rychlosti.

České země.

Pohybovou neostrost v kombinaci s vícenásobnou expozicí využívá jako tvůrčí postupy ve své fotografické tvorbě Jan Pohribný (* 1961). Spojuje nejen principy pohybu, výrazných barevných stop či monochromatických řešení, ale využívá také světelné malby, která „zviditelňuje“ energie zvolených přírodních lokalit či posvátných kamenů vztyčených lidskou rukou.

Pojem ostrosti.

Ostrost je schopnost lidského oka odlišit dva body v prostoru nebo na snímku a vychází z definice ostrého a neostrého obrazu. Lidské oko má omezenou rozlišovací schopnost, rozpozná dva body, jenom pokud jejich úhlová vzdálenost je vyšší než zhruba 1 úhlová minuta. Pokud jsou dva body blíže, začnou zdánlivě splývat. Nakreslíme-li okolo libovolného bodu kružnici s úhlovým poloměrem 1 minuta, pak všechny body ležící uvnitř této kružnice budou splývat s původním bodem a všechny body vně této kružnice budou vidět jako samostatné body.

Jak se vyhnout chvění fotoaparátu.

Ze zkušeností fotografů používající formát filmu 35 mm je známo, že aby se zabránilo rozmazání obrazu při fotografování z ruky musí být jmenovatel rychlosti závěrky v sekundách odpovídat nejméně ohniskové vzdálenosti objektivu v milimetrech. Například při fotografování „z ruky“ objektivem 50 mm by měl být čas závěrky kratší než 1/50 sekundy. Objektiv typu rybí oko s ohniskovou vzdáleností 8 mm umožňuje fotografovat bez obav ostré snímky s časem 1/10 sekundy.

Metody minimalizace pohybové neostrosti.

Všechny tyto metody mají za cíl eliminovat (snížit), nebo kompenzovat pohyb fotoaparátu nebo vliv pohybu na něj.

Metody zvýšení pohybové neostrosti.

Metody zvýšení pohybové neostrosti (prodloužení expozičního času):

Panning.

Panning neboli „sledování objektu“ je označení pro horizontální nebo vertikální rotační pohyb filmové, digitální nebo video kamery. Výsledkem panningu je efekt rozmazání obrazu jako při otáčení hlavou při rezolutním „ne“. Ve fotografii se panning používá k zachycení rychlého pohybu, a optického odlišení předmětu od pozadí. Jde o to sledovat pohybující se objekt v hledáčku a tím snížit jeho relativní pohyb vůči fotografovi. Ve fotografii se používá pro zvýšení důrazu na pohybující se objekt a zároveň pro větší rozostření pozadí, což sníží jeho rušivý efekt.  Při panningovém fotografování pohybujícího se předmětu udržujeme fotografovaný předmět ve stejné pozici na snímku po celou dobu trvání expozice. Délka expozice musí být dostatečně dlouhá, aby bylo pozadí dostatečně rozostřené pohybem fotoaparátu. Přesná délka expozice bude záviset na rychlosti objektu, ohniskové vzdálenosti objektivu a vzdálenosti od předmětu a předmětu od pozadí. Dosáhnout neostrého pozadí ve formuli F1 při snímání auta jedoucího po přímce umožní již 1/250s, zatímco k dosažení stejného rozostření pro obraz běžícího člověka bude potřeba delší čas 1/60s.  Snadněji se snímají rychle se pohybující objekty, neboť stačí kratší expoziční čas. Při fotografování pomalu se pohybujících objektů je zapotřebí relativně delší čas, je těžší udržet pohyb s objektem a nastává riziko, že pohyb fotoaparátu nebude plynulý.  Doporučuje se používat pomůcky, jako jsou například stativ nebo monopod, které umožní pohybovat fotoaparátem v jedné rovině. Levnějším řešením stativu je použití provázku, který na jedné straně přivážeme za objektiv, druhý konec se zašlápne nohou a napne se.  Pohybová neostrost se řadí mezi kompoziční principy ve fotografii.

Úprava ostrosti.

Řada procesů, které se zabývají úpravou obrazu, pracuje s ostrostí - jako například "unsharp mask".  Příklad rozmazané fotografie restaurované pomocí Wienerovy dekonvoluce:  Další metoda na úpravu ostrosti je založená na Newtonově metodě tečen.  Postprodukce videa umožňuje zlepšit ostrost i u snímků videa.

Pohybová neostrost (roztřesení, rozmazání) je zachycení pohybujících se objektů ve fotografii, nebo na sekvenci snímků, například ve filmu nebo animaci. Neostrý záběr vznikne tak, že během záznamu jednoho snímku nebo nahrávání obrazu dojde k pohybovým změnám, buď v důsledku rychlého pohybu předmětu nebo fotoaparátu během dostatečně dlouhé expozice. Může se jednat o nežádaný defekt, nebo o autorův záměr.

Motion blur is the apparent streaking of moving objects in a photograph or a sequence of frames, such as a film or animation. It results when the image being recorded changes during the recording of a single exposure, due to rapid movement or long exposure.


Život.

Pedro Julião se narodil mezi lety 1210 a 1220, pravděpodobně v Lisabonu. Svá studia zahájil na episkopální škole lisabonské katedrály, později studoval na Université de Paris, ačkoliv někteří historikové tvrdí, že studoval v Montpellieru. Ať to bylo kdekoliv, zabýval se medicínou, teologií a Aristotelovou dialektikou, logikou, fyzikou a metafyzikou.  Od roku 1245 do 1250 se stal známým pod jménem "Pedro Hispano" (neboť přišel z Hispánie) a učil medicínu na univerzitě v Sieně, kde napsal dílo "Summulae Logicales", odbornou příručku k Aristotelově logice, která byla na evropských univerzitách užívána více než 300 let. Poté, co vešel ve známost jako univerzitní učitel, se vrátil do Lisabonu. Na dvoře v Guimarães byl radním a mluvčím krále Alfonse III. Portugalského (1248–79) v církevních záležitostech; později byl v Guimarães převorem. Snažil se stát se lisabonským biskupem, ale byl odmítnut. Místo toho se stal mistrem školy v Lisabonu. Jako významný filosof má taktéž podíl na vzniku schématu tzv. "logického čtverce".  Pedro se stal též lékařem papeže Řehoře X.

Pontifikát a smrt.

Dne 8. září 1276, po smrti papeže Hadriána V. (18. srpna), byl Pedro Hispano biskupy na konkláve zvolen papežem a o týden později uveden do funkce. (Podle některých zpráv byl po smrti Hadriána V. zvolen papežem italský kardinál Vicedomino de Vicedominis, jenž přijal jméno Řehoř XI., který nicméně zemřel následujícího rána. Věrohodnost těchto zpráv, pocházejících ze 17. století, je však sporná a většina moderních historiků je popírá.) Jedním z několika činů Jana XXI. během jeho krátkého potifikátu bylo zrušení nařízení, nedávno předtím schválených na 2. lyonském koncilu, která kardinálům během volby nařizovala nejen samotu, ale také jim postupně odnímala zásoby jídla a vína, když rozhodování trvalo příliš dlouho.  Ačkoliv většina jeho krátkého pontifikátu byla pod taktovkou vlivného kardinála Giovanniho Gaetana Orsiniho (který ho později následoval ve funkci papeže jako Mikuláš III.), Jan se pokoušel zahájit výpravu do Svaté země a zasazoval se o spojenectví s Východní církvi a snažil se jak jen mohl o udržení míru mezi křesťanskými národy. Zahájil taktéž misi za účelem obrácení Tatarů na křesťanství, avšak neúspěšně.  Papež užíval nové křídlo paláce ve Viterbu, které však bylo chatrně vystavěno. Jednou během spánku se střecha nad ním propadla a on byl vážně zraněn. Zemřel o osm dní později 20. května 1277, pravděpodobně jako jediný papež, jehož smrt zavinila nehoda. Jeho hrob je dodnes k vidění v Duomo di Viterbo (katedrála sv. Vavřince), kde byl pohřben.

Odkaz.

Po jeho smrti se povídalo, že Jan XXI. byl ve skutečnosti čaroděj (nařčení často mířené proti papežům středověku z řad učenců, kterých nebylo mnoho, dokonce i během jejich potifikátu – např. Silvestru II.), a že když psal heretické pojednání ve svém pokoji, Bůh zasáhl a pokoj na něj spadl.  V "Božské komedii" Dante vidí Jana XXI. (zmíněného jako Pietro Spano) v nebi mezi ostatními duchy velkých náboženských učenců.

Medicínské práce.

Jan XXI. překvapivě napsal jednu z nejúplnějších prací ohledně pre- a post-koitální antikoncepce; ve velmi populárním díle "Thesaurus Pauperum" (Poklad chudoby) nabízí rady, jak kontrolovat porodnost a jak vyvolat menstruaci. Mnoho z jeho návodů bylo současným výzkumem shledáno jako překvapivě efektivní a je z nich taktéž vyvozováno, že ženy ve starověku měly mnohem větší kontrolu nad svojí reprodukcí, než se předpokládalo dříve. Nicméně není zcela jisté, že autor tohoto díla a papež byli touž osobou.

Papež Jan XXI. (1215 – 20. května 1277), rodným jménem Pedro Julião (lat. "Petrus Iulianus"), Portugalci též nazýván Pedro Hispano (lat. "Petrus Hispanus"), byl papežem římskokatolické církve od září roku 1276 až do své smrti o 8 měsíců později. Byl zatím jediným portugalským papežem. Za Portugalce by ještě mohl být považován Damasus I., neboť se narodil na území dnešního Portugalska, a Pavel IV., který měl portugalskou matku.

Pope John XXI (; – 20 May 1277), born Peter Juliani (; ), was head of the Catholic Church and ruler of the Papal States from 8 September 1276 to his death. Apart from Damasus I (from Roman Lusitania), he has been the only Portuguese pope. He is sometimes identified with the logician and herbalist Peter of Spain (; ), which would make him the only pope to have been a physician.


Počátky.

Článek na anglickojazyčné Wikipedii uvádí jako předchůdce groupware systémů víceuživatelské textové hry. Například v roce 1978 vytvořil Roy Trubshaw, student britské Essex University, aplikaci MUD (Multi-User Dungeon). Dalším krokem byly tzv. BBS ([biːbiːˈes]; Bulletin Board System) – předchůdci dnešních diskusních fór. Uživatelé se připojili přes vytáčené připojení (dial-up [ˈdaiəl ˌap]) pomocí modemu k jinému počítači opatřenému též modemem a mohli spolu hromadně komunikovat pomocí textu.  Samotný výraz groupware byl zřejmě použit poprvé v roce 1987 v časopise Fortune Louisem S. Richmanem.  V počátcích 90. let 20. století využívala opravdové nástroje pro spolupráci americká vláda.

Definice.

Groupware je „programové vybavení, které umožňuje dvěma a více lidem navzájem komunikovat, kooperovat na společném díle a koordinovat jejich aktivity“, přičemž komunikace, kooperace a koordinace jsou tři formy spolupráce. Komunikací rozumíme výměnu zpráv, požadavků, instrukcí; kooperace je práce nad společnými dokumenty; koordinace znamená vzájemné sladění činností.  Ať už je společná úloha rozdělena na dílčí nezávislé části, nebo ne, musí kooperující lidé koordinovat své aktivity. Musí řídit závislost mezi těmito aktivitami, aby bylo možné kompletovat výsledky do jednoho celku. Komunikace je pak nezbytnou součástí koordinace.

Komunikace.

Komunikaci zajišťují různé systémy (či aplikace), například elektronická pošta, vývěsky (bulletin board) a diskusní fóra, živá diskuse (chat), videokonference a jejich různé kombinace.

Kooperace.

Aby mohla skupina lidí, která pracuje na společném projektu, kooperovat, potřebuje úložiště dokumentů, ve kterém je uchovávána a všem snadno dostupná kolektivní práce, a nějaký prostor k hromadné diskusi.

Sdílení dat (správa dokumentů).

Systémy groupware obvykle zahrnují nějaký systém pro správu dokumentů (Document Management System). Každý tak má nejen přístup k dokumentům, které vytvořili ostatní, ale může je i sám upravovat. Lepší systémy pro správu dokumentů umožňují nejen konkurenční přístup k jednomu dokumentu a řízení přístupu podle rolí pro jednotlivé skupiny uživatelů, ale též nabízí sledování přístupu, archivaci, správu verzí dokumentu a další funkce.

Hromadná komunikace.

Do prostředků umožňujících kooperaci patří též vývěsky, které například nabízí možnost sdílet data o otázkách a odpovědích nebo další znalosti ve skupině. Vývěsky se podobají běžným internetovým diskusním fórům.

Koordinace.

Nezbytnou potřebou týmu je plánování schůzek či jiných společných událostí, čemuž napomáhá plánování času jednotlivých členů. Dále groupwarové systémy obsahují též nástroj pro zadávání úkolů a jejich kontrolu. Rozlišujeme též specifické případy nástrojů pro týmovou spolupráci, například pro programátory. Tyto nástroje obsahují podporu pro programový kód a jeho sdílení, komentování atd.

Přehled funkcí.

Seznam převzat z literatury a doplněn: Workflow [ˈwəːkfləu] znamená automatizování oběhu některých dokumentů na základě počítačem vyhodnocovaných pravidel. Pokud například přijde do podniku objednávka a systém ji vyhodnotí podle kritérií jako objednávku, přesměruje ji automaticky na patřičné oddělení. Poté vyčkává na akci uživatele, po zamítnutí může objednávku smazat nebo archivovat, při schválení předat dalšímu člověku atd.

Použití groupwaru.

Oblast uplatnění nástrojů pro podporu spolupráce je neomezená. Zdaleka nemusí jít jen o podnikové prostředí, kde pracují rozsáhlejší týmy. V omezené podobě (jen část funkcionality) je využívají různé skupiny lidí. Může jít o: Tento seznam určitě není vyčerpávající. Problémem je menší chuť na straně uživatelů, pokud jde o mimopodnikové aktivity (nechtějí se „organizovat“). Konkurenceschopnost organizací může podpořit přeměna tradiční, hierarchické a funkčně definované organizační struktury na plošnou strukturu napříč funkčními skupinami bez respektování geografické lokality. A zde se právě uplatňuje groupware nabízející virtuální komunikační linky virtuálním pracovním skupinám.

Kritický faktor.

Nainstalování a nastavení groupwarového počítačového vybavení není všespásné řešení. Implementace „se významně odrazí v celkové změně vnitrofiremní kultury“. „Má dopad nejen na změnu charakteru práce, ale i na jednání a chování pracovníků“. Je důležité zainteresovat všechny zaměstnance, dostatečně je informovat a včas proškolit. Na místě je při zavádění groupware též dostatek trpělivosti. Maximálního synergického efektu nasazení groupwarového produktu dosáhneme právě při zapojení všech členů skupiny a jejich používání většiny funkcionality.

Sociální sítě.

Konceptu groupwaru se podobají dnešní tzv. sociální sítě. I ty existující (jako např. Facebook) lze využít pro spolupráci při použití specializovaných aplikací třetích stran. Web Forrester předvídá, že se nakonec sociální sítě a další Web 2.0 aplikace sloučí do jakýchsi platforem pro spolupráci, a přestanou existovat jako dílčí produkty.

Groupware ([ˈgruːpˌweə(r)]; též se používá výraz systémy pro podporu spolupráce) zahrnuje počítačové nástroje napomáhající ke spolupráci lidí (např. pracovníků) na nějakém společném díle. Pomocí nich jednotliví členové skupiny mohou komunikovat, sdílet různé dokumenty a organizovat svoji spolupráci. Do groupwaru patří elektronická pošta, diskusní fóra, chaty, kalendáře, úkoly, úložiště dokumentů, různé „wiki“ nástroje a další. Existují jak dílčí aplikace naplňující tuto funkcionalitu, tak komplexní balíky (např. Lotus Notes [ˈləutəs ˌnəuts], eGroupware a další, viz ). Groupware může usnadnit práci virtuálních týmů a skupin pracujících na dálku.

Collaborative software or groupware is application software designed to help people working on a common task to attain their goals. One of the earliest definitions of groupware is "intentional group processes plus software to support them".


Život.

Narodil se v Salzburgu na ulici Steingasse 9 ve velmi chudých poměrech jako druhé nemanželské dítě Anně Schoiber(ové). Matka pracovala jako pletařka svetrů, které zároveň prodávala. V domě žila se svou matkou a s ještě jedním vlastním a jedním adoptivním dítětem. Po Josephovi se jí narodily ještě dvě další děti, které měla každé s jiným mužem. Nejednalo se však o lehkovážnou nebo nemravnou ženou, ale o důsledek bídy způsobený napoleonskými válkami, kdy pouze necelých 30 procent tamní populace žilo v řádně uzavřeném manželském svazku. Z důvodu bídy totiž byl vydán úřední zákaz uzavírat sňatky. Úředníci totiž vycházeli z předpokladu, že chudý člověk nemůže založit rodinu a vychovávat děti. Nařízení vedlo k tomu, že se lidé nevdávali a neženili, a děti se rodily jako nemanželské. Také Anna Schoiberin při oznámení narození svého čtvrtého syna uvedla do protokolu: „Toto je můj čtvrtý prohřešek“. Mohr dostal jméno Joseph, po svém otci, po zběhlém vojákovi, kterého však nikdy nepoznal. Při křtu mu byl kmotrem salcburský popravčí, který si tak vylepšoval svou nevalnou společenskou reputaci.  Jako chudé dítě neměl šanci studovat, avšak všiml si ho dómský vikář "Johann Nepomuk Hiernle". Mohr jako sedmiletý dělal zkoušky v základní, předpřípravné třídě pro studium na akademickém gymnáziu, kde se ukázal jako jeden z nejlepších. Toho si všiml Hiernle a zafinancoval mu celé studium. Reciprocitně musel mladý Mohr zpívat a hrát na housle ve sborech univerzitního kostela a v chrámu benediktinského kláštera v Salzburgu (1808-1810). Na jedné straně byl nadaný a patřil mezi premianty, na druhé straně se chvála představených mísila s kritikou jeho mladické nerozvážnosti a rozpustilosti. Po skončení gymnázia se rozhodl díky kontaktům s profesory ke studiu teologie, kterou studoval v Salzburgu v letech 1811-1815. Na kněze byl vysvěcen 21. srpna 1815 pasovským světícím biskupem Karlem Kajetánem von Gaisruck.  Jako kněz začal působit v zapadlé vesnici Mariapfarr ve funkci výpomocného duchovního. Zde pravděpodobně napsal v roce 1816 i text slavné koledy. Hudbu k této koledě složil Mohrův přítel pomocný varhaník Franz Xaver Gruber během Štědrého dne v roce 1818 pro kostel v Oberndorfu. Pozice výpomocného duchovního, dána jeho nízkým původem, byla nejnižší možná v církevní hierarchii. Navíc Mohr inklinoval k lidu a proslul velikým sociálním cítěním jako kněz-lidumil. V Mariapfarr žil v jednoduchém domku, často se setkával s lidmi v hospodě, chodil na divadelní představení loďařů a přátelil se s chudými. Když nebral příliš ohledy na kněžský společenský status, který předpokládal minimálně úroveň střední třídy, stal se pro ostatní klérus nepohodlným. Z toho důvodu byl často překládán a působil nadále pouze jako výpomocný duchovní. Teprve v roce 1837, ve věku 45 let byl jmenován kaplanem, což pouze nepatrně pozdvihlo jeho společenskou úroveň, ve vesnici Wagrain u Sankt Johann im Pongau. V Mohrově době bylo toto místo malou osadou a lidé žili roztroušeně po horách a živili se chovem dobytka. I zde však působil jako kněz-lidumil. Ležel mu na srdci osud dětí sluhů a služebných, ale i děti sedláků, kteří od nejútlejšího mládí pracovaly na statcích a rodiče neměli peníze, aby je mohli poslat na školy. Zvláště při pohledu na dětskou práci bez vyhlídek na lepší život prožíval duševní utrpení. I jemu osobně se to spojovalo s vlastním těžkým dětstvím. Díky sponzorům se mu podařilo vybudovat školu a získat i finanční prostředky, aby děti mohly mít vzdělání. V této škole pak vyučoval před svou smrtí 170 dětí. Ve Wagrain je dodnes možné vidět stát původní faru, ve které bydlel a zemřel, i školu „Joseph-Mohr-Schule“, kterou založil. Pohřben je zde na místním hřbitově.  Kromě slavné koledy a několika jiných textů, se po něm mnoho nezachovalo. Zemřel v takové bídě, že musely být prodány jeho osobní věci, i kytara, na které kdysi poprvé hrál dnes světoznámou koledu "Tichá noc", aby mohly být uhrazeny náklady spojené s jeho pohřbem.

Odkazy.

Reference.

"S využitím údajů z německé verze wikipedie."

Joseph Mohr, též Josef Mohr (11. prosince 1792 Salzburg – 4. prosince 1848 Wagrain) byl rakouský římskokatolický kněz, básník a autor textu vánoční koledy "Tichá noc".

Josephus Franciscus Mohr, sometimes spelled Josef (11 December 1792 – 4 December 1848) was an Austrian Roman Catholic priest and writer, who wrote the words to the Christmas carol "Silent Night."


Společnost.

Společnost s názvem ChessBase GmbH je společnost s ručením omezeným sídlící v Hamburku. Založena v roce 1985 Fredericem Friedelem. ChessBaseUSA je zastoupením ChessBase ve Spojených státech.

Produkty.

Databáze.

Společnost spravuje a šíří rozsáhlou online databázi. V dubnu 2008 obsahovala 4,2 milionu šachových partií Online databáze je plně přístupná softwarovými produkty ChessBase.  ChessBase je také jméno oblíbeného komerčního databázového programu, který společnost vyvinula k ukládání a vyhledávání záznamů o partiích pro počítače s operačním systémem Microsoft Windows. ChessBase užívá vlastní formát k ukládání partií, ale umí zpracovávat i partie ve formátu portable game notation (PGN). Vlastní formát zabírá menší prostor na disku a uchovává informace, které PGN nezahrnuje. Software umožňuje i konverzi mezi formáty v obou směrech.  Program umožňuje vyhledávání partií i pozic v partiích, založené na jménech hráčů, šachových zahájeních, vybraných taktických či strategických motivech, materiální rovnováze nebo nerovnováze a vlastnostech pozice. Software ChessBase integruje i analytické nástroje jako jsou nástroje ChessBase Fritz, Junior či nástroje nekomerční jako Crafty, Comet nebo Anaconda.  Poslední verze ChessBase 12 byla vydána v roce 2012. Zdarma šiřitelná verze s omezenou funkcionalitou nese název ChessBase Light 2009. Verze zdarma je omezena na maximálně 32 tisíc partií v databázi. Pro analýzy obsahuje nástroj Fritz 6.

Programy.

Společnost ChessBase vyrábí a prodává rodinu šachových programů Fritz (Shredder, HIARCS, Junior, ChessTiger, NIMZO nebo Zap!Chess). Některé jsou k dispozici i ve verzích pro platformu Mac OS. I nejvýznamnější hráči potvrzují, že tyto analytické nástroje bohatě užívají. Jevgenij Barejev prohlásil: "„Já přicházím s myšlenkami? Ne. Fritz přichází s myšlenkami.“"

Zpravodajský portál.

ChessBase provozuje i zpravodajský web ChessBase News, který obsahuje jak šachové zprávy, tak informace o produktech společnosti. Je vydáván v angličtině, němčině a španělštině.

Další produkty a služby.

ChessBase rovněž vydává řadu CD a DVD, které zahrnují monografie slavných hráčů, taktická tréninková cvičení a příručky pro různá šachová zahájení. Vydává šestkrát ročně časopis "ChessBase Magazine" v podobě tištěného časopisu s doprovodným CD, obsahující šachové zprávy, články o novinkách v šachové hře, aktualizace databáze a další příspěvky. Datové nosiče je možné prohlížet prostřednictvím softwaru společnosti, ale některé je možné prohlížet na zdarma šířené verzi ChessBase Light.

ChessBase je německá společnost, která vyrábí šachový software, provozuje šachový web a server pro online šachy. Udržuje a prodává rozsáhlé databáze, obsahující odehrané šachové partie v takovém rozsahu, který umožňuje analýzy před vznikem výpočetní techniky nepředstavitelném.

ChessBase GmbH is a German company that makes and sells chess software, maintains a chess news site, and operates internet chess server for online chess. Founded in 1986, it maintains and sells massive databases, containing the moves of recorded chess games. Databases organise data from prior games; engines provide analyses of games while endgame tablebases offer perfect play in some endgames.


Život.

Pocházel z rodiny, která dala světu řadu vynikajících vědeckých osobností. Narodil se v Basileji, kam jeho prarodiče dříve odešli z Antverp kvůli svému náboženskému vyznání (byli protestanty, kdežto Belgie byla katolická).  Po absolvování gymnázia se měl původně na přání otce stát obchodníkem, pro takové povolání ale syn neprojevoval velké nadšení. V roce 1683 mu tedy bylo dovoleno zapsat se na studia medicíny na univerzitě v Basileji, kde působil i jeho starší bratr Jacob, tehdy už jako profesor matematiky. Na univerzitě Johann Bernoulli absolvoval kurzy medicíny, tedy oboru, který byl oficiálně hlavním předmětem jeho studia, zároveň se ale čím dál více věnoval studiu matematiky spolu se svým bratrem. Jako jeden z prvních si brzy osvojil tehdy žhavou matematickou novinku - Leibnizův kalkulus. Po dvou letech se už měl údajně plně vyrovnat Jacobovi, co se týče matematických schopností.  Roku 1690 zveřejnil svou první publikaci, která se týkala procesu fermentace (její náplň tedy ještě odpovídala jeho původnímu zaměření na medicínu). Ve stejném roce odešel do Ženevy, kde určitou dobu přednášel diferenciální počet. Na podzim 1691 odcestoval do Paříže, kde navázal přátelství s markýzem de l'Hospitalem. Ten brzy rozpoznal Bernoulliovy kvality a uzavřel s ním smlouvu, podle které Bernoulli za pravidelný roční honorář učil de l'Hospitala novým Leibnizovým metodám. Ve vyučování pokračoval i po svém návratu do wentil ve své korespondenci s markýzem. V roce 1696 vydal de l'Hospital historicky první učebnici infinitezimálního počtu ("Analyse des infiniment petits pour l'intelligence des lignes courbes"), která byla zcela založena na Bernoulliových myšlenkách, které l'Hospitalovi zprostředkovával. Bernoulli byl dotčen tím, že kniha byla vydána jako l'Hospitalova práce a nebylo zde víceméně vůbec uvedeno, z jakého zdroje ve skutečnosti čerpá. Proti vydávání knihy pod l'Hospitalovým jménem začal ale ostře protestovat teprve po markýzově smrti v roce 1704. "(Příčinou mohlo být to, že vyplácení štědrého honoráře Bernoullimu bylo možná podmíněno tím, že o této věci pomlčí)." Nenašlo se ale mnoho lidí, kteří by mu věřili, že je skutečným autorem. Věrohodně potvrzeno to bylo až roku 1922, kdy se našly písemné záznamy dokazující Bernoulliovo autorství.  Po návratu z Francie do Švýcarska se oženil s Dorotheou Falknerovou, dcerou z poměrně dobře společensky situované rodiny. V roce 1694 získal doktorát na základě své disertační práce týkající se matematického popisu činnosti svalů. Rovněž už udržoval korespondenci se samotným G. W. Leibnizem.  Poměrně temnou stránkou osobnosti Johanna Bernoulliho byly ale jeho rodinné vztahy. Vztah s bratrem Jacobem se začal rapidně zhoršovat, zpočátku zejména kvůli tomu, že Jacob odmítal připustit, že by se mu mladší bratr mohl v matematice vyrovnat. Rozpory přerostly až v otevřené nepřátelství, kdy si oba bratři navzájem napadali svou práci a výsledky a často zřejmě i vzájemně kradli své myšlenky.  V roce 1695 už mělo jméno Johanna Bernoulliho věhlas a byla mu nabídnuta profesorská křesla v Halle a v holandském Groningenu. Bernoulli přijal místo profesora matematiky v Groningenu a v říjnu 1695 se sem s manželkou a nedávno narozeným synem (Nicolaus II. Bernoulli) přestěhoval.  O rok později formuloval problém brachistochrony a vyzval ostatní matematiky, aby jej vyřešili v co nejkratší době. Řešení nalezli Johann Bernoulli sám, Newton, Gottfried Wilhelm Leibniz, l'Hospital a Jacob Bernoulli. Johannovo řešení původně nebylo správné, a tak se pokusil přivlastnit řešení svého bratra (tím víc se opět zhoršily jejich vztahy), nakonec nalezl správné řešení i sám.  V Groningenu se Johann Bernoulli často dostával do různých sporů a šarvátek, zejména ohledně náboženských a filozofických otázek. Jednou byl obviňován z toho, že popírá zmrtvýchvstání, jindy kvůli podporování karteziánské filozofie a údajnému napadání kalvinistické víry "(přitom Bernoulli vyznával po celý život právě kalvinismus)".  V roce 1705 se s rodinou na přání umírajícího tchána vracel do Basileje. Dva dny před jejich odchodem z Groningenu zemřel v Basileji jeho bratr Jacob, o čemž se dozvěděli během cesty. Už na cestě podnikl Johann kroky k tomu, aby mohl obsadit uvolněné křeslo profesora matematiky na basilejské univerzitě, což se mu nakonec podařilo. Během dalších let pak dostával nabídky i od jiných univerzit včetně nabídky na návrat do Groningenu, všechny ale odmítl a zůstal ve svém rodném městě. V roce 1713, kdy byl v plném proudu spor mezi Newtonem a Leibnizem (oba dříve pravděpodobně nezávisle na sobě objevili kalkulus a nyní se snažili prosadit každý svou verzi přístupu k této matematické disciplíně), se Johann Bernoulli jednoznačně postavil na stranu svého přítele Leibnize a díky jeho podpoře získal Leibnizův kalkulus rozhodující převahu v kontinentální Evropě. Jeho podpora Leibnizových metod byla opodstatněná a ve výsledku v zásadě přínosná, Bernoulli se ale později stavěl proti Newtonovi i v dalších otázkách, kde ovšem Newtonovy teorie byly správné (např. v teorii gravitace), a de facto zdržel přijetí Newtonovy fyziky na kontinentě.  Stejně jako kdysi tvrdě soupeřil se svým bratrem, později totéž nastalo ve vztahu k jeho vlastnímu synovi Danielovi (* 1700), možná v ještě větší míře. Daniel byl rovněž excelentní matematik a zejména fyzik a otec na něj žárlil. Poté, co Daniel získal v Paříži cenu, o kterou se ucházel i jeho otec, Johann svého syna vyhodil z domu. Též se pokoušel ukrást některé synovy objevy a vydávat je za vlastní. Největší roztržka mezi nimi se pak týká Danielovy publikace "Hydrodynamica". Daniel Bernoulli ji dokončil v roce 1734 a vydal o čtyři roky později, ve stejné době, kdy jeho otec publikoval svou práci "Hydraulica". Ten svou knihu ale datoval 1732, aby si zajistil prvenství před synem. Později se ale ukázalo, že nebyla ve skutečnosti publikována dříve než Danielova "Hydrodynamica".  I přes tyto stránky své povahy byl Johann Bernoulli bezpochyby jedním z největších matematiků všech dob. Spolu se svým bratrem učinili rozhodující objevy v rozvíjející se matematické analýze (kalkulu), Bernoulli nalezl mnoho aplikací této nové disciplíny a významně přispěl k jejímu přijetí a rozšíření v Evropě. Rovněž dosáhl důležitých výsledků při studiu funkce popsané rovnicí formula_1. Věnoval se například i zdokonalování metod námořní navigace. Ve své době získal mimořádnou slávu, byl zvolen členem akademií v Paříži, Berlíně, Londýně, Petrohradě a Bologni. Měl pravděpodobně rozhodující vliv na mladého Leonharda Eulera, který byl později jeho žákem a stal se dalším brilantním matematikem historie.  Johann Bernoulli zemřel v Basileji 1. ledna 1748. Byl přezdíván "„Archimédes své doby“", toto je i vytesáno na jeho náhrobním kameni.

Johann Bernoulli ("v závislosti na jazyce uváděn též jako Jan, Jean, John") (6. srpna 1667 Basilej – 1. ledna 1748 Basilej) byl švýcarský matematik, fyzik a lékař. Byl bratrem Jacoba Bernoulliho a otcem Daniela Bernoulliho. Zejména v oblasti matematiky dosáhl mimořádných úspěchů, byl jedním z nejvýznamnějších evropských vědců své doby a historie vůbec. Rovněž byl učitelem dalšího slavného matematika Leonharda Eulera.

Johann Bernoulli (also known as Jean or John; – 1 January 1748) was a Swiss mathematician and was one of the many prominent mathematicians in the Bernoulli family. He is known for his contributions to infinitesimal calculus and educating Leonhard Euler in the pupil's youth.


Život.

Narodil se v Basileji v rodině belgického obchodníka Mikuláše a jeho manželky Markéty Schönauerové. Vystudoval filosofii a teologii na místní univerzitě. Studia ukončil v roce 1671 a o šest let později dosáhl licenciátu v teologii. Proti otcově vůli se zabýval především matematikou, fyzikou a astronomií. Ke studiu využíval i dobu, po kterou působil jako vychovatel v Ženevě a Paříži. Při svých cestách po dnešní Anglii, Francii nebo Německu v letech 1681 až 1682 se seznámil nejen s kartézskou matematikou, ale i s dalšími učenci – Janem Huddem, Robertem Boylem či Robertem Hookem. Od roku 1683 přednášel experimentální fyziku v Basileji a věnoval se studiu matematiky, jíž se stal roku 1687 taktéž v Basileji profesorem. Tuto pozici zastával až do své smrti. V roce 1699 se stal členem Francouzské akademie věd a o dva roky později Pruské akademie věd.  Jacob Bernoulli měl pět dcer a tři syny. Na rozdíl od jeho bratrů Johanna a Nicolause se však žádné z jeho dětí nestalo později taktéž známými matematiky či fyziky. Zemřel 16. srpna 1705 v Basileji. Na počest Jacoba a jeho bratra Johanna byl pojmenován měsíční kráter Bernoulli.

Vědecká práce.

Jacobova vědecká práce byla přínosná v mnoha oblastech. Podílel se na rozvoji teorie pravděpodobnosti a kombinatoriky, ve které se dodnes používá právě jeho a Leibnizova terminologie. Část jeho poznatků se zachovala v jeho nedokončeném díle "Ars conjectandi" (Umění předpokládat). Dílo bylo vydáno roku 1713 – osm let po jeho smrti. V tomto díle se již objevuje např. zákon velkých čísel, čísla později nazvána jako Bernoulliho či dokazování pomocí matematické indukce. Jacob se taktéž zabýval teorií řad, v které dosáhl některých významných výsledků. Své poznatky poté taktéž aplikoval k výpočtům délek křivek a velikostí obsahů. Taktéž se podílel na řešení fyzikálních problémů týkajících se pohybu těles v gravitačním poli pomocí tehdy velmi mladého oboru – infinitezimálního počtu, ke kterému Jacob také přispěl cennými výsledky. Na popud Leibnize publikoval v roce 1696 tzv izoperimetrický problém. Jeho řešení poté podal Jacobův bratr Johann Bernoulli – ovšem dopustil se chyby. Jacob sám problém po namáhavém úsilí vyřešil, což vedlo k položení základů variačního počtu, který byl poté výrazněji rozvinut o půlstoletí později Leonhardem Eulerem. Se svým bratrem Johannem Jacob často vedl ve vědeckých kruzích ostré odborné spory. Nutnost matematiky k popisování přírodních jevů vyjádřil mimo jiné např. těmito slovy:

Jacob Bernoulli (též Jacques, Jakob či Jakub; někdy též s číslovkou I.) (6. ledna 1655, Basilej – 16. srpna 1705, Basilej) byl švýcarský matematik a fyzik. Zajímal se o zákonitosti křivek či mocninné řady a významně přispěl k rozvoji teorie pravděpodobnosti (Binomické rozdělení), variačního počtu. Spolu s bratrem Johannem Bernoullim učinili rozhodující objevy v rozvíjející se matematické analýze.

Jacob Bernoulli (also known as James or Jacques; – 16 August 1705) was one of the many prominent mathematicians in the Bernoulli family. He was an early proponent of Leibnizian calculus and sided with Gottfried Wilhelm Leibniz during the Leibniz–Newton calculus controversy. He is known for his numerous contributions to calculus, and along with his brother Johann, was one of the founders of the calculus of variations. He also discovered the fundamental mathematical constant e. However, his most important contribution was in the field of probability, where he derived the first version of the law of large numbers in his work "Ars Conjectandi".


Popis.

Bandoneon se podobá koncertině a melodeonu. Na rozdíl od akordeonu každý knoflík hraje dva tóny o oktávu posunuté. V principu má většina bandoneonů stejně uspořádané knoflíky/tóny, ovšem existují i výjimky. Celkem je na levé ruce 33 a na pravé ruce 38 knoflíků. Většina knoflíků hraje jiný tón při otevírání a jiný při zavírání; u některých knoflíků je rozdíl jeden půltón, u jiných jeden tón, u jiných zase např. kvinta, atp. Jinými slovy, stupnice mají při otevírání jiný prstoklad než při zavírání. Proto je hra na bandoneon považována za jednu z nejtěžších.

Styl hry.

Nejčastěji se na bandoneon hraje v sedě. Hráč má nástroj položený na obou kolenou (hraje-li převážně dlouhé tóny), popřípadě na jednom (hraje-li stacatto, resp. marcato při doprovodu k tanci). Pravděpodobně nejslavnější bandoneonista všech dob, Astor Piazzolla, přišel s novým způsobem hry ve stoje s jednou nohou na židli a s bandoneonem položeným na ní.

Rejstřík.

Otevírání.

levá ruka: C,D,D#,E,F,F#,G,G#,A,A#,H,c,c#,d,d#,e,f,f#,g,g#,a,a#,h,c1,c#1,d1,d#1,e1,f1,f#1,g1,g#1,a1 pravá ruka: a,a#,h,c1,c#1,d1,d#1,e1,f1,f#1,g1,g#1,a1,a#1,h1,c2,c#2,d2,d#2,e2,f2,f#2,g2,g#2,a2,a#2,h2,c3,c#3,d3,d#3,e3,f3,f#3,g3,g#3,a3,h3.

Zavírání.

levá ruka: pravá ruka:

Výrobci.

Dnes nejlepší bandoneony pocházejí z první poloviny 20. stol. Nejžádanější značka je AA (Alfred Arnold), ale existují i vynikající exempláře značek BBB a jiných. Na světě jsou dnes řádově desítky tisíc bandoneonů (cca 30 tis.), z nichž drtivá většina je vyrobena právě v první polovině 20. století. Pak s útlumem tanga v Argentině, která byla hlavním odbytištěm německých výrobců, rapidně klesl i zájem o tyto nástroje a výroba ustala úplně. Dnes existují projekty se snahou znovu vyrobit kvalitní bandoneony, ovšem zatím bez větších úspěchů. Všichni světoví bandoneonisté hrají na původní nástroje.

Bandoneon je druh knoflíkové tahací harmoniky. Byl vynalezen v Německu v roce 1854 pro účely náboženské hudby (pravděpodobně jako levnější náhrada varhan), odkud se rozšířil především do Argentiny a Uruguaye, kde se dodnes používá hlavně v tangu, ale i ve folklóru.

The bandoneon (or bandonion, ) is a type of concertina particularly popular in Argentina and Uruguay. It is an essential instrument in most tango ensembles from the traditional orquesta típica of the 1910s onwards. As with other members of the concertina family, the bandoneon is held between both hands, and by pulling and pushing actions force air through bellows and then routing air through particular reeds as by pressing the instrument's buttons. Bandoneons have a different sound from accordions, because bandoneons do not usually have the register switches that are common on accordions. Nevertheless, the tone of the bandoneon can be changed a great deal using varied bellows pressure and overblowing, thus creating potential for expressive playing and diverse timbres.


Vzdoropapež.

Je považován za tzv. vzdoropapeže, tzn. za osobu, která se veřejně dožaduje svého nároku na papežství, ale není uznána vedením katolické církve. Vzdoropapeži byli často podporovaní například biskupy, ale jejich zvolení nebylo z pohledu majoritní církve legitimní. Za prvního vzdoropapeže je považován Hippolyt. Nejvíce zaznamenaných vzdoropapežů je v 11.–15 století, kde toto období ukončil papež Martin V. (zvolen r. 1417).

Volby.

Benedikt měl problémy se svým úřadem hned od počátku, neboť někteří kardinálové tvrdili, že si hlasy při volbě koupil (koupil mu je hrabě z Toskánska); výsledek volby tudíž podle nich nebyl platný (tito kardinálové museli uprchnout do Říma). Papež Štěpán IX. (1057–1058) poslal Hildebranda (jako papež později přijal jméno Řehoř VII.) na dvůr císařovny Agnes (matka Jindřicha IV.), kde zpochybňovali volbu Štěpána IX. Poté se vrátil do Říma, kde se dozvěděl o problémech s volbou Benedikta X., rozhodl se zastat kardinálů. Tímto získal podporu vévody z Lorraine – Toskánska, císařovny Agnes a biskupa z Florencie. V prosinci 1058 se na Sieně setkal s kardinály, kteří stáli proti zvolení Benedikta X. papežem a po vzájemné domluvě rozhodli zvolit papežem Hildebrandova kandidáta, který přijal jméno Mikuláš II. Papežem byl v letech 1059–1061.

Válka s Mikulášem II..

Zastánci papeže Mikuláše II. získávali kontrolu nad Římem (kde byl Benedikt sesazen) a vyhnali Benedikta X. do hradu Gerard Galeria. Když konečně Mikuláš II. přijel do Říma, začal vést válku proti Benediktu X. Na pomoc mu přispěchali jeho stoupenci. V této době nebyl Mikuláš nijak úspěšný, ale při druhé válce (před kterou dobyl například Toskánsko) donutil Benedikta X. vzdát se (i svého papežství). Benedikt pak odešel na svůj rodinný statek. To se nelíbilo Hildebrandovi (pozdějšímu Řehoři VII.), který Benedikta v roce 1060 zajal a uvěznil ho v hospici sv. Agnes. Zde Benedikt X. mezi lety 1073–1080 zemřel.

Důsledek války.

Důsledkem války mezi Mikulášem II. a Benediktem X. bylo přijetí nových právních předpisů, které pojednávaly pravidla papežské volby. Tyto předpisy přijal Mikuláš II. v Lateránském paláci v roce 1059.

Benedikt X. (zemřel někdy v letech 1073–1080), vlastním jménem John Mincius. Byl kardinálem v italském Velletri. Do svého úřadu byl zvolen v roce 1058 (tyto volby uspořádal hrabě z Toskánska).

Benedict X (died 1073/1080) was born Giovanni, a son of Guido (the youngest son of Alberic III, Count of Tusculum), a brother of the notorious Pope Benedict IX (deposed in 1048), a member of the dominant political dynasty in the region at that time. He reportedly later was given the nickname of "Mincius" (thin) due to his ignorance.


Vytvoření.

Spojené království Nizozemské bylo vytvořeno po napoleonských válkách na Vídeňském kongresu roku 1815. Vzniklo spojením bývalého Rakouského Nizozemí (území Jižního Nizozemí, dnešní Belgie) a bývalých Spojených nizozemských provincií (území Severního Nizozemí, dnešní Nizozemsko) a jeho králem se stal Vilém I. z dynastie Oranžsko-nasavské. Nově utvořený stát byl unitárním, jednotným státem, který se členil na provincie.  Na vídeňském kongresu probíhala důležitá jednání, jakou podobu má obnovené spojené Nizozemí mít. Po odmítnutí nejrůznější variant i varianty krále Viléma I. bylo rozhodnuto přijmout pozměněný králův návrh. Na vídeňském kongresu byla tedy jako součást jednotného Spojeného království Nizozemského uznána tato bývalá území:  Ke království Nizozemskému (oficiální název) bylo personální unií připojeno Lucembursko, které bylo na Vídeňském kongresu povýšeno na velkovévodství a stalo se jako nezávislý stát členem Německého spolku, také díky tomu se i přes snahy krále Viléma I. v budoucnu nestalo součástí Nizozemského království.  Pro připojení Lucemburska naléhal na velmoci král Vilém I. s důvodem, že Nizozemsko bude díky Lucembursku větším soupeřem pro velkou Francii. Poté argumentoval tím, že Lucembursko je také jako Belgie součástí historického Nizozemí, ovšem neuspěl.  Sjednocením většiny Nizozemí uskuteční král Vilém I. sen jeho dávného předchůdce místodržícího Viléma I. Oranžského, vůdce Nizozemské revoluce, proti tehdejší španělské nadvládě.

Členění státu.

Spojené království Nizozemské bylo jednotným a unitárním státem, členícím se na provincie. Zatímco v severní části téměř dokonale kopíruje tradiční členění z doby před napoleonskou invazí, v belgické části převzalo členění na departementy, zavedené Napoleonem, které byly po vzniku Spojeného Nizozemí přejmenovány s odkazem na tradiční provincie. Napoleonský původ má i belgický a nizozemský Limburg, který pouze z malé části patřil ke stejnojmenné tradiční provincii. Toto členění z doby Spojeného Nizozemí zůstalo v Belgii i Nizozemsku téměř beze změn i v současné Belgii a Nizozemsku. Jediná provincie, která odtržením Belgie v roce 1830 utrpěla byl Limburg, který byl rozdělen (vyznačeno na mapě). I když v letech 1970-1993 v rámci federalizace Belgie bylo Jižní (belgické) Brabantsko rozděleno mezi regiony: Bruselský region, Vlámský Brabant a Valonský Brabant.

Vláda.

Ústava nově utvořeného království dávala královi větší pravomoci než má panovník v současném Nizozemsku nebo Belgii. Král měl téměř absolutní veto, vláda měla 8 ministrů, kteří nebyli odpovědní parlamentu, ale králi.  Parlament měl 2 komory. Členové první komory byli stará i novější šlechta a králem jmenovaní. Druhá komora měla 110 členů, 55 jich bylo voleno na severu a 55 na jihu.

Rozvoj státu.

I když jak na severu tak na jihu bylo dost nezaměstnaných, Nizozemsko se pomalu rozvíjelo. I když hospodářské rozdíly severu a jihu nebyly příliš velké, část obyvatelstva přesto žila v bídě. Král Vilém se bohatství země pokusil rozdělit těmito projekty:

Odtržení Belgie.

V roce 1830 se Belgičané vzbouřili čímž začala tzv. Belgická revoluce. Hlavní příčinou belgické revoluce byla politická a ekonomická nadvláda Nizozemců nad francouzsky mluvícím obyvatelstvem. Hospodářské aktivity, jako např. obchod a počátky průmyslové revoluce, byly totiž soustředěny na území dnešního Nizozemska, zejména v přístavu Amsterdam.  Jádrem sporů byla také skutečnost, že Nizozemci podporovali volný obchod, zatímco Belgičané požadovali ochranu svého trhu zavedením cel. Belgičané si rovněž stěžovali, že je s nimi nakládáno jako s druhořadými občany, ačkoliv jich v království nežilo méně než 3,5 milionu oproti 3 milionům Nizozemců. Většina úředních míst v té době byla svěřena Nizozemcům.  Dalším důvodem sporů byly náboženské a kulturní rozdíly. Belgičané byli převážně katolíci, zatímco Nizozemci byli protestanti. V budoucnosti se však náboženství ukázalo jako hlavní jednotící prvek celé Belgie, stejně jako král.  Král Vilém I. ale nechtěl připustit rozdělení země a pokusil se obnovit pořádek silou, avšak královskému vojsku pod vedením králova druhého syna Bedřicha se nepodařilo dobýt Brusel v krvavých bojích v ulicích města, které se odehrály mezi 23. a 26. srpnem.

Vyhlášení nezávislého Belgického království.

Den poté byla v Bruselu vyhlášena provizorní vláda a 4. října následovalo prohlášení nezávislosti. V listopadu se v Bruselu sešel Národní kongres a 7. února 1831 byla vyhlášena ústava. Belgie byla prohlášena dědičnou parlamentní monarchií podle salického zákona a královstvím. Belgičtí politikové budovali tzv. "stát na zelené louce".  Prvním belgickým králem byl zvolen sasko-cobursko-gothajský princ Leopold, který nabídku koruny přijal a stal se 21. července téhož roku králem Leopoldem I. Belgie se po celé 19. století stala vzorem pro evropské liberály.

Mezinárodní a nizozemské uznání, důsledky.

Evropské mocnosti oficiálně uznaly nezávislost Belgie až roku 1839, kdy byla podepsána Londýnská smlouva. Neutralitu Belgie se zaručila střežit Velká Británie, což bylo uplatněno na začátku první světové války. Belgie měla být podle této smlouvy nezávislou a neutrální zemí, zahrnující Západní Flandry, Východní Flandry, Brabant, Antverpy, Henegavsko, Namur a Lutych, jakož i část Lucemburska a provincie Limburk.  Nizozemský král Vilém I. odmítal uznat nezávislost Belgie do roku 1839, kdy musel ustoupit pod tlakem Londýnské smlouvy.  Po svém odtržení od Nizozemska získala Belgie také o něco málo více než polovinu Lucemburského velkovévodství, z Lucemburska pak zbyla jen německá část, francouzsky mluví část se stala (největší) belgickou provincií Lucemburk. Díky uznání územní ztráty ve prospěch Belgie se Lucembursko stalo neutrální a plně nezávislou zemí, díky čemuž byly veškeré dosavadní nizozemské (či pruské) nároky zrušeny. Personální unie Nizozemska a Lucemburska vydržela až do roku 1890, kdy zemřel král Vilém III. a na trůn nastoupila jeho dcera Vilemína.  Jelikož bylo Lucembursko podstatně zmenšeno a bylo členem Německého spolku a díky tomu ztratilo Prusko přístup k řece Máze, bylo rozhodnuto oddělit nizozemskou část Limburska jako (polo)nezávislého vévodství v personální unii v Nizozemskem, které bude členem Německého spolku. Tato situace byla upravena Londýnskou smlouvou z roku 1867.

Paradox Belgické revoluce.

V určitém smyslu byla belgická revoluce valonskou revolucí francouzsky mluvící vyšší a střední třídy a nadvláda Nizozemců byla nahrazena nadvládou Valonů. Úředním jazykem byla určena francouzština, zatímco vlámština byla na školách zakázána.

Spojené království Nizozemské (nizozemsky "Verenigd Koninkrijk der Nederlanden", francouzsky "Royaume-Uni des Pays-Bas") nebo království spojeného Nizozemí, byl neoficiální název Nizozemského království (nizozemsky "Koninkrijk der Nederlanden", francouzsky "Royaume des Pays-Bas"), v letech 1815–1830/1839, tj. po jeho vytvoření na Vídeňském kongresu až do odtržení Belgie (Jižního Nizozemí) v roce 1830 a jeho mezinárodním uznání londýnským protokolem v roce 1839, kdy Belgii musel uznat i nizozemský král Vilém I. Navzdory personální unii mezi Nizozemským královstvím a Lucemburským velkovévodstvím, nebylo Lucembursko nikdy jeho součástí, jelikož bylo součástí Německého spolku.

The United Kingdom of the Netherlands (; ) is the unofficial name given to the Kingdom of the Netherlands as it existed between 1815 and 1839. The United Netherlands was created in the aftermath of the Napoleonic Wars through the fusion of territories that had belonged to the former Dutch Republic, Austrian Netherlands, and Prince-Bishopric of Liège in order to form a buffer state between the major European powers. The polity was a constitutional monarchy, ruled by William I of the House of Orange-Nassau.


Dědictví.

Vilém byl nejstarším synem místodržitele Frederika Hendrika Oranžského a jeho manželky Amálie zu Solms-Braunfels, dvorní dámy Alžběty Stuartovny (dcery anglického a skotského krále Jakuba I. a manželky "zimního krále" Fridricha Falckého). Prvním místodržitelem byl Vilém I. Oranžský, jehož nástupcem se stal jeho starší syn Mořic Oranžský; poté, co zemřel bez dědice, připadl titul jeho mladšímu polorodému bratrovi Frederiku Hendrikovi. Kromě bratra, který zemřel měsíc po narození, měl Vilém II. Oranžský sedm mladších sester.

Krátká vláda.

V roce 1648 Vilém odmítl podepsání holandsko-španělského ujednání v Münsteru, které vybojoval jeho otec Frederik Hendrik (kromě jiného ujednání potvrzovalo nezávislost Nizozemí). V tajnosti začal vyjednávat s dosavadním nepřítelem – Francií a posléze spolu s Francií usiloval o dosazení svého švagra Karla II. na anglický trůn.  V roce 1650 se Vilém dostal do sporu mezi nizozemskými provinciemi a členy mocných patricijských kupeckých rodů z Amsterodamu. Příčinou konfliktu byla redukce počtu vojsk, ke které mělo dojít na základě ustanovení ujednání z Münsteru. Vilém byl nepřítelem ujednání a o to více redukce, neboť zmenšení armády by zmenšilo i jeho vojenskou moc. Spor se skončil tím, že většina členů generálních stavů se ocitla ve vězení v zámku Loevestein. Navíc Vilém vyslal ještě svého bratrance Viléma Frederika Nasavsko-Dietzského s armádou čítající 10.000 mužů proti Amsterodamu, tažení se však nezdařilo kvůli nepřízni počasí.

Manželství a potomci.

2. května roku 1641 se Vilém oženil s anglickou princeznou Marií Henriettou Stuartovnou, "Princess Royal", nejstarší dcerou krále Karla I. Stuarta a jeho manželky královny Henrietty Marie. Ceremonie se konala v královské kapli ve Whitehallu v Londýně.  Vilém II. vládl pouze tři roky, 6. listopadu 1650 zemřel na neštovice. Jeho syn Vilém III. se narodil jako pohrobek, týden po jeho smrti. Vilém III. se v roce 1672 stal nizozemským místodržícím a v roce 1689 králem Anglie.

Vilém II. Oranžský (27. května 1626, den Haag – 6. listopadu 1650 tamtéž) byl oranžsko-nasavský kníže, místodržitel Spojených provincií nizozemských od 14. března 1647 do své smrti.

William II (27 May 1626 – 6 November 1650) was sovereign Prince of Orange and Stadtholder of Holland, Zeeland, Utrecht, Guelders, Overijssel and Groningen in the United Provinces of the Netherlands from 14 March 1647 until his death three years later. His only child, William III, reigned as King of England, Ireland, and Scotland.


Rozšíření.

Mexiko až Střední Amerika a Jižní Amerika. V Jižním Texasu byl vyhuben.

Popis.

Margay je stejně přitažlivá jako její blízký příbuzný ocelot velký, ale je menší. Srst je krátká, hladká a žlutohnědá, bílá naspodu těla, hrudi a krku. Tmavá kresba je podobná jako u ocelota a táhne se podél hřbetu a na boky. Ocas je pruhovaný. Zadní strana uší je tmavá, se světlou skvrnou. Nohy i ocas má dlouhé.

Potrava.

Kořist jsou hlavně zvířata žijící na stromech, krysy, myši, veverky, vačice, mladí lenochodi, malí ptáci i bezobratlí. Většina potravních studií vycházela z obsahu žaludku a fekální analýzy. Konzumuje taktéž trávu, ovoce a jinou vegetaci, která nejspíše pomáhá trávení.

Biotop.

Tropické deštné pralesy a opadavé listnaté lesy, pralesy podél řek.

Zajímavosti.

Tráví většinu života v korunách stromů, kde loví. Žije skrytě a je plachá. Je dobře vybavená na to, aby se skryla na stromě, než se natolik setmí, že se může vydat na loveckou výpravu. Spolu s levhartem obláčkovým dokáží jako jediné kočky slézat po kmeni hlavou dolů díky neobyčejně pružným zadním nohám, které jí umožňují úplně se přetočit a pevně se zachytit kůry. Díky takové dovednosti má mnohem bohatší jídelníček a větší dosah při lovu. Při sestupu jí napomáhá také dlouhý ocas. Přitažlivý vzhled margaye způsobil, že se ji lidé pokoušeli zdomácnět, ale jen s malým úspěchem, protože nemá ráda omezování ani domácí prostředí.

Rozmnožování.

Březost trvá 76–85 dní, rodí jedno mládě, vzácně dvě.

Margay v českých zoo.

V ČR chovají margaye Zoo Brno, Zoo Jihlava, Zoologická zahrada Děčín – Pastýřská stěna.

Margay, neboli ocelot dlouhoocasý ("Leopardus wiedii") je menší kočkovitá šelma, známá také jako dlouhoocasá tečkovaná kočka. Žije v tropických lesích a křovinatých oblastech od Mexika po Jižní Ameriku.

The margay ("Leopardus wiedii") is a small wild cat native to Central and South America. A solitary and nocturnal cat, it lives mainly in primary evergreen and deciduous forest.


Život.

Mládí.

Anatole France se narodil roku 1844 jako syn pařížského kupce a antikváře. Získal důkladné klasické vzdělání na "Collége Stanislas" a v letech 1876 až 1890 působil jako pomocný knihovník v Senátu. Roku 1877 se oženil, ale jeho manželství skončilo roku 1892 rozvodem. France totiž od konce 80. let udržoval úzký vztah s paní Armand de Caillavet (zemřela roku 1910), která významně přispěla k úspěchu jeho umělecké kariéry, neboť ho učinila středem svého salónu, nabádala ho ke spisovatelské činnosti, připravila mu půdu pro přijetí do "Francouzské akademie" roku 1896 a umožnila mu ve své společnosti cestovat po Francii, Itálii, Sicílii, Řecku a Malé Asii.

Literátem.

Svou literární činnost zahájil France jako mladý parnasistní básník oddaný kultu scientismu a píšící verše s antickou tematikou a s tematikou srážky antiky a křesťanství. Později se stává představitelem impresionistické literární kritiky, odmítá Zolův naturalismus i nesrozumitelnost symbolismu, uznává především klasiky a hlásí se ke konzervatismu. Avšak už koncem 80. let se začal zajímat o problematiku současnosti, dával průchod svému ateistickému zaměření a začíná se měnit v příznivce anarchistických a socialistických myšlenek. V letech 1883–1896 psal čtrnáctidenní kroniky do "Le Globé" a do "L'Univers ilustré" a v letech 1886–1893 působí jako literární kritik v deníku "Le Temps". Anatole France začal postupně dosahovat širokého ohlasu u čtenářské obce jednak vynikající jazykovou úrovní, jednak vtipem, duchaplností, říznou ironií a aforistickým laděním svých děl a stal se známým spisovatelem s filosofickým a laskavým pohledem na svět, jehož záchranu viděl v hluboké lidskosti a v ochotě lidí navzájem si pomáhat. Po boku Émila Zoly přispěl k rehabilitaci nevinného francouzského důstojníka Alfreda Dreyfuse, který byl v roce 1894 neoprávněně shledán vinným z velezrady. Dále ostře vystupoval proti kolonialismu, pranýřoval zrůdnost a neomylnost dogmatických systémů a přikláněl se k radikálním politickým tendencím. Po stránce myšlenkové se v mnohém projevoval jako dědic Montaignův, Voltairův a Diderotův. Roku 1909 absolvoval přednáškové turné po Jižní Americe.

Stáří a smrt.

Z návalu nacionalismu na počátku 1. světové války Anatole France brzy vystřízlivěl a žil v ústraní na svém venkovském sídle La Béchellerie uprostřed svých sbírek starožitností. Roku 1921 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu "„... jako uznání jeho zářivé literární činnosti charakterizované ušlechtilým stylem, velkorysou humanitou, půvabem a francouzským espritem“" (citace z odůvodnění Švédské akademie).  Hluboká skepse a pesimistické úvahy o věčné nedokonalosti společenských systémů ho přivedly k přesvědčení o nezbytnosti aktivního boje za spravedlnost. Proto přivítal Velkou říjnovou revoluci v Rusku a začal sympatizovat s komunismem. Přispíval do komunistického deníku "L'Humanité" a roku 1921 dokonce vstoupil do Francouzské komunistické strany. Ve dvacátých letech byly jeho práce zařazeny katolickou církví na tzv. Index Librorum Prohibitorum (seznam knih, které byly katolíkům zakázány pod trestem exkomunikace).  Anatole France zemřel roku 1924 v La Béchellerie. Pochován je na hřbitově 'Cimetière ancien de Neuilly' v Neuilly-sur-Seine.

Anatole France, vlastním jménem Jacques-François-Anatole Thibault, (16. dubna 1844 Paříž – 12. října 1924 La Béchellerie u Tours) byl francouzský básník a prozaik, literární kritik a esejista, humanistický filozof, pokračovatel racionalistických tradic renesance a osvícenství, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1921.

' (; born ', ; 16 April 1844 – 12 October 1924) was a French poet, journalist, and novelist with several best-sellers. Ironic and skeptical, he was considered in his day the ideal French man of letters. He was a member of the Académie française, and won the 1921 Nobel Prize in Literature "in recognition of his brilliant literary achievements, characterized as they are by a nobility of style, a profound human sympathy, grace, and a true Gallic temperament".


Život.

Jeho otec, inženýr Jean Baptiste Bloy byl volnomyšlenkář, matka Anne-Marie Carreau byla naopak hluboce věřící. Léon nedokončil studium lycea, zkusil kresbu a psaní dramat. V roce 1864 přišel do Paříže, pracoval jako kreslíř u stavitele, setkal se s pařížskou bohémou. V roce 1869 se seznámil s Julesem Barbey d'Aurevilly, trvale se navrátil ke katolické víře. V roce 1870 se účastnil Prusko-francouzské války, pak pracoval v advokátní kanceláři v Périgueux.  V roce 1873 se vrátil do Paříže a pracoval jako železniční úředník. Krátkodobě spolupracoval s několika časopisy. V roce 1877 se setkal s Anne-Marií Roulée a s knězem Louis-Marie-René Tardif de Moidrey, napsal "Rytířku smrti". V roce 1879 vykonal první pouť na poutní místo La Salette. V letech 1882–1884 spolupracoval s kabaretem Le Chat Noir. Anne-Marie Roulée propadla šílenství (postava Veroniky B. z románu "Zoufalec"). V roce 1884 se setkal s Berthe Dumont (postava Klotyldy z první části románu "Chudá žena"), ta zemřela v roce 1885 na tetanus. V roce 1885 začal vydávat časopis "Le Pal" ("Kůl"), vyšlo 5 čísel, další vydávání nakladatel ukončil pro obavy z krachu. V roce 1890 se oženil s Johanou Molbechovou (postava Klotyldy z druhé části románu "Chudá žena"), dcerou dánského básníka Christiana Molbecha. Měl s ní čtyři děti: Veroniku (* 1891), Ondřeje (1894–1895), Petra (1895–1897), Magdalenu (* 1897). Žil v krajní nouzi. S řadou přátel se rozešel po roztržkách, řadu svých příznivců si znepřátelil svými pamflety (Émile Zola, Guy de Maupassant, Ernest Renan, Joris Karl Huysmans, Alphonse Daudet, Paul Bourget a Anatole France). Teprve po roce 1905 se dařilo jeho přátelům (geolog Pierre Termier, malíř Georges Rouault vydavatel Alfred Vallette, jeho žena – spisovatelka Rachilde, filosof Jacques Maritain a další) tuto bídu poněkud zmírnit. V roce 1916 se přestěhoval na pařížské předměstí Bourg-la-Reine, do domku, kde do roku 1914 bydlel Charles Péguy. Zde v roce 1917 zemřel.  V roce 1900 se seznámil s Josefem Florianem, který byl jeho prvním překladatelem do cizího jazyka (v roce 1902 "Zde se vraždí velcí lidé"). V roce 1906 se spolu setkali během pouti k Panně Marii La Salettské. Josef Florian přeložil a vydal převážnou většinu Bloyova díla ve své edici "Dobré dílo". I Florian podporoval Bloye finančně.  Bloyova dcera Veronika (Véronique) se roce 1920 provdala za českého hudebníka O. A. Tichého.

Léon Bloy (11. červenec 1846, Périgueux – 3. listopad 1917, Bourg-la-Reine) byl francouzský katolický spisovatel, esejista, autor pamfletů a básník.

Léon Bloy (11 July 1846 – 3 November 1917) was a French novelist, essayist, pamphleteer, and poet, known additionally for his eventual, passionate defense of Roman Catholicism and influence within French Catholic circles.


Vývoj Schengenského informačního systému.

Od začátku existence Schengenského prostoru (rok 1995) se používá verze informačního systému, která se nyní pro odlišení označuje jako SIS I. Před rozšířením Evropské unie v roce 2004 bylo zřejmé, že systém nemůže být bez úprav použit pro 25 členských států. Proto bylo dohodnuto, že nové členské země přistoupí k Schengenskému prostoru až po dokončení verze SIS II. To bylo plánováno na říjen 2007.  V polovině roku 2006 však bylo zřejmé, že se nový systém nepodaří do plánovaného data dokončit a že se spustí nejdříve v roce 2009. Původní členské státy unie počítaly s tím, že se současně odloží i připojení nových států do Schengenského prostoru. To se však novým členským státům zásadně nelíbilo a proto byl nakonec přijat kompromisní návrh Portugalska, že se původní systém modernizuje a dostane název SISone4all. Termín přistoupení nových států se tím odsunul jen o čtvrt roku.

SIS I.

Původní systém obsahuje jména a další základní identifikační údaje osob, překračujících hranice Schengenského prostoru, a informace o tom, zda byly v minulosti ozbrojeny, páchaly násilnosti apod. Dále obsahuje např. přehled ztracených cestovních dokladů nebo zbraní. Rozšířená verze systému SIS I se nazývá SISone4all, tedy "Schengenský informační systém pro všechny". K tomuto systému přistoupilo v roce 2007 devět nových členů EU včetně Česka.

SIS II.

Druhá verze tohoto systému by měla obsahovat i biometrické údaje osob (např. fotografie nebo otisky prstů) a podrobnější informace o odcizených vozidlech.

SIRENE.

SIRENE ("Supplementary Information Request at the National Entry") je kancelář, která je určená členským státem Evropské unie jako místo, které je po obsahové stránce odpovědné za národní údaje vkládané do Schengenského informačního systému. Plní všechny úkoly v oblasti získávání informací a jejich toku a koordinace, které souvisejí s pátráním a je kontaktním místem pro všechny ostatní národní kanceláře.  Každý z členských států Evropské unie má svoji národní kancelář SIRENE, která přímo komunikuje s ostatními národními kancelářemi. Činnost těchto kanceláří je upravena v „Příručce SIRENE“.

Kritika.

V prosinci 2008 řekl šéf německých policejních odborů Rainer Wendt, že existuje mnoho zločinců, kteří jsou sice zaneseni do informačního systému německé policie, ale nejsou v schengenském informačním systému.

Schengenský informační systém (zkratka SIS) je bezpečnostní databázový systém, který provozují členské státy Schengenské smlouvy v souvislosti se zabezpečením hranic. Je základním prvkem, bez kterého by nemohly být odstraněny vnitřní hranice Schengenského prostoru.

The Schengen Information System (SIS) is a governmental database maintained by the European Commission. The SIS is used by 31 European countries to find information about individuals and entities for the purposes of national security, border control and law enforcement since 2001. A second technical version of this system, SIS II, went live on 9 April 2013.


Historie.

Nejstarší zmínka o oligarchii pochází ze Starověkého Řecka.  Při vzniku městských států (polis) bylo zapotřebí vyřešit dvě věci: moc (kratos) a vládu (arché). Monarchie byla již dávným přežitkem a do obecné vlády (demos) čili demokracie bylo ještě daleko, proto se k moci dostala elita měst, malá skupina aristokratů, a nastala oligarchická vláda.  Příkladem řecké oligarchie je Sparta. Ve Spartě se nejvyšší vrstva společnosti nazývala Sparťané a čítala kolem 10 000 mužů. Spartská oligarchie, nazývána Spartská hegemonie, byla ukončena až po porážce Thébami a nastolením Thébské hegemonie.  Oligarchie se ve starověku netýkala pouze Řecka, ale i Římské republiky, a to v jejím největším rozkvětu. Vládnoucí instituce byly oficiálně zachovány, ale neměly žádnou moc. Ta byla v rukou bohatých obchodníků a vlastníků pozemků.

Příklady.

Oligarchie není typická pouze pro starověk; příklady oligarchické vlády je možné nalézt například v pozdním středověku, kdy bylo po porážce řádu německých rytířů v roce 1410 nastoleno polsko-litevské společenství s názvem „Rzeczpospolita“. Z této bitvy si šlechta odnesla mnoho výhod (např. hospodářské úlevy) a svojí nově nabytou mocí vládla prostřednictvím královské rady. Panovník byl zachován, ale jeho význam byl minimální.  Novodobou ukázkou je oligarchie v Rusku, která se zrodila při pádu komunismu. V roce 1987 byl vydán Zákon o družstvech, který umožňoval soukromé vlastnictví, ale zároveň bylo Rusko svázáno velkými tržními omezeními, proto téměř okamžitě vznikl i černý trh. Oligarchie tedy může vzkvétat i v politicky regulovaném kapitalismu (s prvky korporativismu), kde se zájmy monopolních korporací prolínají s politickou mocí, čímž narůstá míra materiální a společenské polarizace (otvírající se „nůžky“ mezi nejbohatšími a nejslabšími, popř. mezi velkým korporacemi a drobným podnikáním).  Finanční oligarchie je označení stavu, kdy finančníci s kapitálem (bankéři) ovládají obchodní společnost tím, že zasedají ve správních radách jejich podniků a prosazují rozhodnutí a kroky, kterými se tato společnost bude ubírat. Může zde docházet také k propojení zájmu bank, popř. jiných ekonomicky silných korporací, s politickou sférou vlivu, které může ústit v podpoře krachujících podniků (např. formou bailoutů) z veřejných prostředků (daní) obhajované jako záchrana ekonomicky významných odvětví.

Typy oligarchií.

Modernizační oligarchie.

Modernizační oligarchie je typ systému, který je plně kontrolován byrokracií nebo důstojnickými klikami, popř. obojím. Demokratické instituce jsou zde buď silně potlačeny, nebo vůbec neexistují. Typická je též absence soutěživého stranického systému, podobně jako v jiných poručnických demokraciích. Vůdčí představitelé se velmi často ani nesnaží prohlašovat demokracii za svůj cíl. jejich prioritou je ekonomický rozvoj státu. Mezi další projevy patří rušení všeho tradičního a snaha o eliminaci problematických průvodních jevů, které vznikají při transformaci politického systému. Mezi takové jevy patří například korupce. Za typický příklad modernizační oligarchie patřilo Turecko za vlády Mustafy Kemala nebo Írán v období vlády šáha Rezy Pahlavího.

Totalitní oligarchie.

Hlavním rozdíl mezi modernizační oligarchií a totalitní oligarchií spočívá v míře prolínání politické a sociální roviny. Pro totalitní oligarchii je typická vysoká koncentrace moci v rukou vládní elity a vysoké tempo sociální mobilizace. Rozlišují se dva typy totalitarismu: bolševický – tj. sovětský – a tradicionalistický – tj. totalitní systém nacistického Německa a fašistické Itálie. V bolševické formě totalitní oligarchie politická moc proniká mnohem hlouběji do společnosti a systém je zaměřen revolučně a globálně. Národní socialismus a fašismus naproti tomu ponechává autonomii takovým institucím, jako jsou církve či ekonomické zájmové skupiny. Oba systémy jsou výrazně militantně zaměřené. Totalitní oligarchie byla také hlavní ideologií strany Ingsocu v dystopickém románu George Orwella 1984.

Tradiční oligarchie.

Za tradiční oligarchie jsou považovány především monarchie či vlády dynastií. Spíše než na ústavě jsou založeny na zvykovém právu. Rozhodující roli při tvorbě vládnoucích elit hrají příbuzenské či klientské vztahy, není zde prostor pro demokratický výběr. Možnosti změny systému jsou velmi omezené i díky záměrně silným represivním složkám, které jsou režimem velmi podporovány. Přesto se tyto systémy nedokáží zcela bránit modernizaci, byť modernizační trendy se v těchto systémech vyvíjejí spíše okrajově. Tento druh oligarchie je možno najít například v Nepálu či Jemenu).

Železný zákon oligarchie.

Železný zákon oligarchie (německy Ehernes Gesetz der Oligarchie) je politicko-sociologická teorie, jejíž autorem je německoitalský sociolog Robert Michels. Železný zákon oligarchie autor poprvé zmiňuje ve své knize Politické strany z roku 1911 (z německého originálu Zur Sociologie des Parteiwesen in der modernen Demokratie byla do češtiny přeložena v roce 1931 pod názvem Strany a vůdcové). Zákon, který byl původně pro sféru politického stranictví (např. německá SPD), Robert Michels zformuloval na obecnou tezi. Zákon „kdo říká organizace, říká tendence k oligarchii“ tvrdí, že ve všech velkých organizacích a společnostech, v kterých dominuje organizace, nastává nevyhnutelné směřování k oligarchii, podporované složitým byrokratickým aparátem strany. Podle Michelse se to týká všech organizací, bez ohledu na to, zda byly na začátku demokratické nebo autokratické. Skupiny elit vznikají v důsledku nezbytné specializace. Příslušníci těchto elit mají větší odborné znalosti a lepší organizační schopnosti než řadoví členové, navíc jsou na fungování strany politicky i finančně závislí.Vůdcové vytvářejí kompaktní skupiny, které zvyšují jejich šance na setrvání u moci. Řadoví členové organizace mají sklon k lhostejnosti a jsou tedy vcelku ochotní přijmout své podřízené postavení a respektovat vůdce. V konečném důsledku se pasivní většina podřídí aktivní menšině.  Záleží také na velikosti a složitosti organizace – tento zákon nemusí platit pro menší organizace. Pokud tvoří organizaci velké a dobře strukturované skupiny a nejde o direktivní řízení shora, Železný zákon oligarchie neplatí. Příkladem takové organizace je již neexistující Mezinárodní unie typografů.

Oligarchie (řecky Ὀλιγαρχία, Oligarchía) či oligokracie je nedemokratická forma vlády menšiny (elit), ve které má politickou moc v rukou pouze hrstka prominentních osob (nejčastěji byrokratickoarmádně zorganizovaní příslušníci nejbohatší vrstvy ((spolu)majitelé) s politickým vlivem) téměř bez jakékoliv kontroly společnosti. Termín "oligarchie" může též označovat státní celek, v němž je tento typ vlády uplatňován. Název pochází ze spojení řeckých slov "óligon" (málo) a "archó" (panovat).

Oligarchy (; ) is a form of power structure in which power rests with a small number of people. These people may be distinguished by nobility, wealth, education, corporate, religious, political, or military control. Such states are often controlled by families who pass their influence from one generation to the next, but inheritance is not a necessary condition of oligarchy.