Děj.

První řada.

"V roce 1520 se Sulejman, korunní princ z Manisy, dozvídá během lovu zprávy o smrti jeho otce a je přivolán do hlavního města říše, Istanbulu. Tam nastoupí na trůn a ujme se vlády jako desátý sultán Osmanské říše. Doprovází jej jeho přítel z dětství, sokolník Ibrahim. Mezitím do Istanbulu přijíždí loď s otroky, kde se nachází i krásná dívka z Krymu, Alexandra. Ta na sebe neustále upozorňovala svým rebelantským chováním a odporem k Osmanům a Tatarům, kteří ji unesli a zabili její rodinu. Její odolnost a neochota jí přinesla nejmenší úctu mezi ostatními konkubínami."  Sulejman přijíždí do Istanbulu, kde jej už vítá jeho matka Ayşe Hafsa Sultan a mladší sestra Hatice Sultan. Ihned poté skládá Sulejman svůj slib jako nový sultán říše.  Alexandra a ostatní konkubíny jsou prodány do paláce Topkapi a jsou vyšetřeny harémovými doktorkami. Díky své kráse a silnému charakteru byla Alexandra poslána mezi konkubíny do sultánova harému. Její odpor k tomuto postavení neustále otravuje harémové služebníky a nakonec musela předstoupit před Valide Sultan (matka sultána, což byla Ayşe Hafsa). Valide jí vysvětlila, že od nynějška je majetkem sultána a každé špatné chování je řádně potrestáno. Alexandra však není ochotná dbát na varování a vykřikuje, že není ničím majetkem. Její rebelantské chování tak nadále pokračuje.  Cafer Aga, nedůvěřivý paša sloužící sultánově radě, je neustále jmenován kvůli své špatné vládě nad egyptskými uprchlíky.  Sulejman jmenuje Ibrahima strážcem komnat a ostatní pašové na něj začínají žárlit.  Nigar Kalfa, harémová vychovatelka, se začne zajímat o Alexandru a řekne jí, že pokud chce v paláci přežít a mít se dobře, musí poslouchat a přijímat nařízení, protože když bude vybrána na halvet (strávení noci se sultánem) a uspěje, může řídit svět jako Haseki Sultan (Haseki – matka princů). Alexandra se tedy začne soustředit na to, aby si jí sultán všiml. Naplánovala si, jak získá jeho pozornost, z čehož byli harémoví sloužící zděšeni a následně ji potrestali. Sultán ignoroval její snahu o zalíbení se a rozhodl se na ni zapomenout.  Mahidevran Sultan, matka prozatím jediného sultánova syna Mustafy (v té době měl 5 let), přijíždí do paláce Topkapi po dlouhé cestě z Manisy. Z příjezdu je velmi znepokojené, protože ji sultán nevítá tak, jako obvykle; rychle se však vzpamatovala, protože si řekla, že mohl být v tu dobu zaneprázdněný.  Sultánovi kati popravili Cafera Agu, což bylo sultánovo první rozhodnutí ve funkci. Když se o tom doslechla Valide Sultan, byla z toho velmi nadšená a rozhodla se pro syna připravit večerní oslavu. Oslovila tedy Daye Hatun, její pravou ruku v harému, aby pro něj vybrala ty nejkrásnější konkubíny. Ibrahim pomáhal s výběrem a velmi ho zaujala Alexandra. Ona a její jediná kamarádka Maria s pár dalšími ženami byly vybrány, aby večer sultánovi zatančily. Alexandra byla z těchto novinek velmi nadšená.  Mahidevran byla velmi smutná, když se doslechla o oslavě a trpěla úzkostí, protože si myslela, že na ni sultán zapomněl.  Alexandra velmi zaujala sultána svým tancem a ten na ni hodil fialový šátek (sloužil jako pozvánka na halvet), jak už to Ibrahim očekával. Všechny konkubíny nyní na Alexandru kvůli šátku žárlí.  Když se Mahidevran dozvěděla o tom, že si sultán Alexandru vybral na halvet, zavolá si ji k sobě do komnaty, aby si prohlédla a následně jí zakázala jít k sultánovi. Alexandra ji však ignoruje a dál se připravuje na noc s vládcem.  Sultán byl nadšený, že si vybral právě Alexandru, protože od chvíle, kdy se snažila o jeho pozornost, na ni nemohl zapomenout.  I když se Alexandra chystala na večerní návštěvu, velmi se rozzuřila když zjistila, že ji Mahidevran předběhla. Sultán tedy strávil noc s ní, ale poslal ji pryč z komnaty velmi brzy. Poté si zavolal Ibrahima a pokáral jej, že správně nehlídal dveře jeho komnaty, načež trávil noc s jinou ženou, než původně chtěl.  Alexandra se vrací do harému, kde už se jí ostatní konkubíny vysmívají a strhávají se kvůli tomu hádky.  Příštího rána Nigar Kalfa posílá konkubíny uklidit části harému, které během hádek rozházely. Zatímco umývali, Sulejman prochází kolem a znovu se zadívá na Alexandru. Alexandra byla velmi smutná, že se sultánem noc strávit nemohla a myslela si, že o ni již ztratil zájem. Za chvíli jí však Nigar oznamuje, že se má opět přichystat, že je znovu vybrána na halvet. Sulejman navštíví svou matku a oznamuje jí, že si nepřeje, aby zasahovala do jeho osobního života. Věděl totiž, že Mahidevran k němu poslala právě ona. Valide je ale šokována, protože s tím neměla nic společného a ihned pokárala Mahidevran za její chování.  Alexandra se připravuje, Nigar jí dává tipy a rady, jak se má při halvetu chovat. Vysvětluje jí, že noc mezi čtvrtkem a pátkem je posvátná a pokud konkubína v takovou noc otěhotní, její dítě je poté požehnáno. Alexandru to však rozesmutnilo, protože byla středa.  I když je Alexandra nervózní, sultán se do ní ihned zamiloval a ona do něj také. Sultán byl fascinován její krásnou a tak u něj strávila i čtvrteční večer. Mahidevran je pobouřená, když zjišťuje, že nemůže k sultánovi, protože to ona byla ta, která se sultánem trávila posvátné noci. Sultán přejmenoval Alexandru na Hürrem. Hürrem znamená blaho. Svým novým jménem se poté chlubila celému harému. V roce 1521 Hürrem porodí svého nejstaršího syna, prince Mehmeda. Mezitím se sultán zúčastnil své první války. Mahidevran je velmi smutná a utápí se v depresích, jelikož její post jako jediné matky prince, právě ztratila. V roce 1522 Hürrem porodila svou jedinou dceru, princeznu Mihrimah Sultan. Z toho byla ale velmi smutná, protože si přála porodit dalšího následníka trůnu. Myslela si, že Sulejmanovi se to také nebude líbit. Valide Sultan se ji snažila uklidnit. Mahidevran byla nyní šťastná, protože kdyby Hürrem porodila prince, měla by vyšší postavení než ona. V roce 1523 se konaly zásnuby sultánovy sestry Hatice a jeho sokolníka Ibrahima. Dosavadní velkovezí Piri Mehmed Paša se svého postu vzdal a sultán jej předal právě Ibrahimovi. Mahidevran si myslí, že je těhotná, ale vyšlo najevo, že není. Místo toho byla opět těhotná Hürrem. V roce 1524 se svatba Hatice a Ibrahima uskutečňuje. Hürrem porodila budoucího sultána Selima II. Ibrahim si najímá malíře, aby vyzdobil jeho palác. Později vyšlo najevo, že malíř je Hürremin snoubenec, kterého měla na Ukrajině, než ji odsud násilím odvlekli.

Druhá řada.

V roce 1525 je zavražděna konkubína Sadıka, která se snažila zabít sultána za to, že jí ve válce zabil novomanžela. Do moře ji hodil Matrakçı Nasuh, který pro ni choval city. Hürrem porodí třetího syna Bayezida. V roce 1526 je na moři unesena a prodána tureckým pirátům španělská princezna Isabella Fortuna a její služebná. Ti ji poté prodali sultánu Sulejmanovi. Sulejman se rozhodl využít ji při vyjednávání s Evropany. Isabella se několikrát snaží o útěk, ale zatím se jí to nikdy nepodařilo. Hürrem, která se o princezně doslechne, začne velmi žárlit a později hrozí, že se Isabella stane součástí harému. Nicméně Hürrem pomáhají její věrní služebníci – Gül Aga, Nigar Kalfa a Nilüfer Hatun. Ti se ji snažili poslat do Vídně zpět za rodinou.  Hatice Sultan, která se nedávno provdala za Ibrahima, porodí své první dítě, chlapečka Mehmeda. Zanedlouho ho ale nechtěně zabije, když při kojení v noci usne a chlapec se udusí. V roce 1529 znovu otěhotní a čeká dvojčata.  Sulejman osvobozuje Hürrem z otroctví, aby mohla mohla konat dobré věci a věnovat se charitě (otroci podle Islámských zákonů činit dobro nemohli). V noci, když odcházela do svého pokoje, Sulejmanovi řekla, že s ním nemůže strávit noc, protože je již svobodná žena a podle zákonů své víry se musí nejdříve provdat, aby mohla strávit noc s mužem.  V roce 1530 sultán Sulejman porušil osmanské tradice a konečně se rozhodl oženit s Hürrem. Valide Sultan a ostatní členové rodiny s tímto manželstvím nesouhlasili. Mahidevran trvala na tom, že když už jí byla upřena sultánova láska, chtěla by alespoň prožít život jako svobodná žena. Sulejman však její přání odmítl splnit.  Hürrem Sultan, která se neustále s Ibrahimem dohaduje, změní na chvíli názor, když vidí smutek Hatice po ztrátě dítěte. Ibrahim však je během sultánova svatebního ceremoniálu postřelen otráveným šípem (na příkaz Hürrem, který nestihla odvolat). Útočník ale nakonec nebyl služebníkem Hürrem, ale Behrama Paši.  V roce 1532 porodí Hürrem své nejmladší dítě, prince Cihangira.  Ibrahim začíná být vážně nemocný a tak jej Nigar Kalfa, Matrakçı Nasuh a Sümbül Aga berou do horkých pramenů, aby jej vyléčili.  Nigar se později za Matrakçıho provdá na příkaz Valide Sultan. Se svou svatbou není vůbec spokojená, protože v té době je zamilovaná do Ibrahima, který je ale manželem Hatice Sultan. Během první noci v jejím novém domě se nečekaně objevil Ibrahim, který s Matrakçım udělal dohodu. Matrakçı se s ní rozvádí a Ibrahim s ní začne milenecký poměr.  Zatímco je sultán na výpravě, Valide Sultan a Mahidevran se opět snaží Hürrem nějak zbavit.Valide umístí do harému špióna a předstírá, že Hürrem na chvíli přenechává vládu nad harémem. Během její „vlády“ vyprovokuje Valide vzpouru; jedna z konkubín ukradne palácové zlato a nechá upálit jednu nevinnou dívku. Konkubíny se velmi rozzuří a rozhodly se, že půjdu na oplátku zase spálit Hürrem, ale Daye Hatun (služebná Valide) ji zachrání. Po těchto aférách sultán svou matku nařkne, že již není schopná vládnout harému.  Nigar, která nakonec s Ibrahimem otěhotní, se snaží opustit palác, ale Hürrem ji během útěku unese a schová ji.  Hatice se konečně dozvídá, že jí byl Ibrahim nevěrný.  Hürrem zase vymyslí past na Mahidevran, ve které ublíží velmi ublíží Gülfem Hatun a stopy nastraží tak, aby byla obviněna Mahidevran.  Valide Sultan se dozvídá a Nigařině poměru s manželem její dcery Hatice a dostává mrtvici. Po několika dnech na její následky zemře a nikdo (kromě Hürrem) nadále o Nigařině těhotenství nic neví.  Po smrti Valide Sultan pověří sultán Hürrem, aby harému vládla.

Třetí řada.

V roce 1534, po předcházejících událostech, se všichni dozví o Ibrahimově cizoložství. Hatice, která nejdříve chtěla rozvod, se snaží manželství zachránit. Nigar porodí dítě, ale je jí řečeno, že její dítě při porodu zemřelo, zatímco jej Hatice Sultan poslala na místo, kde měla žít v utajení. Před Ibrahimem a Nigar tuto skutečnost tají. Po porodu je Nigar uvězněna a následně měla být popravena, ale Hürrem Sultan ji zachrání a vezme zpět do harému.  O pár let později konečně Hürrem najde holčičku jménem Kader a ihned to oznámí Ibrahimovi. Poté, co ji i on sám uvidí, začne společně s Hatice plánovat sňatek Nigar a Rüstema.  Mustafa se vrací ze služby ve válce zpět do Manisy a pokračuje zde jako guvernér.  Do paláce přichází dívka Firuze. Afife Hatun ji vybere sultánovi na halvet a zatají její identitu před Hürrem. Firuze mezitím slouží její dceři Mihrimah. V roce 1535 se konečně Hürrem dozví, kdo je ta žena, kterou si sultán neustále volá a pošle Rüstema, aby ji zabil. Ten však uvidí tetování na jejím krku, které nosí pouze členové perského rodu Safíovců. Upozorní na to Hürrem a ta o tom informuje sultána. Ten se rozhodne poslat ji pryč.  V roce 1536 vzrůstá díky Hürreminým intrikám sultánovo podezření, že jej Ibrahim zrazuje. Nakonec jej popraví poté, co jej pozve na večeři do hlavního paláce.  Hatice se po smrti manžela psychicky zhroutí a nařkne sultána, že je již pouze jejím vládcem, nikoliv však bratrem. Hatice se dohodne s Mahidevran, že Hürrem zabijí. Poslaly na ni jednu ze služebných Mahidevran, Dianu. Ta však ale přechází na stranu Hürrem a je jí velmi věrná.  Mezitím do hlavního města přijíždí Şah Sultan (další ze sultánových sester) na pozvání Hatice a společně s ní chce jít proti Hürrem. Hürrem se velmi rozzlobí a zbije Hatice za to, že ji nakazila nemocí a sultán jí opět odpouští.  V roce 1539 se Hürrem rozhodne provdat Mihrimah za Rüstem, aby tak vytvořili alianci proti Şah a Hatice.  V roce 1541 se Lütfi Paša (manžel Şah Sultan) stává po smrti Ayase Paši velkovezírem. Poté se věnuje především trestání prostitutek a cizoložníků. Şah Sultan se s ním později rozvádí, když ji uhodí za názor na tresty, které těmto lidem dával.  Po pár letech Mihrimah porodí dceru Ayşe Hümaşah. Poté, co nemohla sama kojit si najímá kojnou, která tajně slouží Şah a je jejím špehem.  Nigar se vrací do Istanbulu a připojí se na stranu Hatice a Şah, aby se pomstila Rüstemovi za rozvod kvůli sňatku s Mihrimah.  Pomáhají Nigar, aby se dostala do paláce Rüstema a Mihrimah a pověří ji, aby ho zabila, ale stále myslela na svou vlastní dceru. Když ji viděla, ukradla ji. Nakonec ji Rüstemovi vrátila a spáchala sebevraždu (skočila ze skály).  Mezitím se Mustafa setkává s rakouskými velvyslanci a tím začal konflikt mezi ním a sultánem Sulejmanem. Ten jej za trest nevezme na výpravu a musel odejít do provincie Amasya, odkud nemohl zpět do Manisy až do skončení války.  Hürrem obdrží falešný dopis, že je Selim velmi nemocný. Rozhodla se jet za ním do Konye, ale po cestě je přepadena. Celou dobu byl zdravý a Hürrem byla po cestě zajata a uvězněna v tajném paláci.  V roce 1543 se Hatice pohádá s bratrem a spáchá sebevraždu (otráví se). Než umře, řekne Sulejmanovi, že Hürrem zmizela díky ní a že je to odplata za Ibrahima. Umřela tak s domněnkou, že je Hürrem mrtvá.  Malkoçoğlu Balı Bey najde Aliho Agu (sluhu Hatice a toho, kdo se podílel na Hürremině únosu) a podle jeho instrukcí pak Hürrem najde.  Mihrimah zjišťuje, že její teta Şah poslala do paláce špeha. Vyhrožuje jí, že pokud neodejde z paláce a pryč z města a všechen majetek nevěnuje do charity Hürrem, řekne o špehovi svému otci.  Mezitím je Mehmed, syn Hürrem a Sulejmana, zavražděn svým nejbližším janičářem Ilyasem, který tajně sloužil Mahidevran. Nakazil jej pravými neštovicemi. Tyto zprávy velmi zasáhly sultána, který upadl do depresí.  Balı Bey úspěšně přivede Hürrem zpět do paláce. "(od této chvíle ji místo Meryem Uzerli hrála Vahiden Percin)."

Čtvrtá řada.

Hürrem Sultan, která se vrátila do paláce, plánuje to, aby na trůn nastoupilo jeden z jejích synu. Mezitím je Rüstem Paša jmenován novým velkovezírem.  Po smrti prince Mehmeda jsou všichni princové svoláni do hlavního města, aby jednoho z nich sultán Sulejman vybral jako guvernéra Manisy. Nakonec zvolí na tento post Selima.  Do paláce jsou nakoupeny nové skupiny konkubín včetně Cecilie Baffo, dcery benátského prestižního šlechtice, která se snaží dostat do harému prince Selima, ale selže. Nakonec ji tam vybere Hürrem, které Cecilia projevuje svou oddanost, a přejmenuje ji na Nurbanu.  Fatma Sultan, jedna ze sester sultána Sulejmana, přijíždí do Istanbulu společně s dcerou Ibrahima a Hatice, Hurricihan. Mustafa se tajně oženil s dcerou kapitána Barbarose Mihrünnisou a Beyazid s Hurricihan si začnou být také velmi blízcí. Atmaca, věrný voják prince Mustafy, dostává příkaz zabít Mihrünnisu, ale nechá ji žít, protože mu oznámí, že s princem otěhotněla.  V hlavním městě Hürrem pokračuje s odposlechem divánu ve své tajné komnatě. Fatma Sultan tuto skutečnost odhalí a oznámí to Sulejmanovi a na nějakou dobu pak byl poslána mimo hlavní město.  Sulejman se rozhodne Mustafovi darovat kaftan jako symbol respektu. Hürrem tento kaftan nechala otrávit během doručování do Manisy.  Poté, co tento dárek Mustafa obdržel si myslel, že jej chtěl otec zabít a připravil se na výpravu do hlavního města. Po cestě jej chránili janičáři a tak se setkal se sultánem až v divánu v hlavním městě.  Poté, co se Sulejman dozvěděl o této záležitosti, velmi onemocněl. Během výpravy Sulejmana napadli atentátníci, ale byl Mustafou zachráněn. Ve stejnou dobu se Mustafa setkává s bratry Beyazidem a Cihangirem, kterým slibuje, že je nikdy kvůli trůnu nezabije. Ti s ním souhlasí a vyjádří mu podporu k získání trůnu po sultánově smrti.  Hürrem se dozví o názorech svých synů a rozhodne se podporovat Selima, který má o trůn reálný zájem. Mihrimah Sultan a Rüstem Paša nadále podporují Beyazida.  S pomocí Rüstema a Mihrimah posílá Hürrem falešný dopis perskému šáhovi Tahmáspovi. V dopise, o kterém neměl Mustafa ani tušení, žádali jeho jménem o podporu při ovládnutí říše a zabití Sulejmana.  Sulejman věří, že jej Mustafa skutečně zradil a rozhodne se syna popravit během tažení proti Persii. I když byl Mustafa varován, nevěřil, že by jej otec mohl zabít a přijal jeho pozvání na výpravu. Janičáři, kteří podporovali Mustafu jako potencionálního dědice napadli Sulejmana a žádali Rüstemovu hlavu.  Sulejman ušetří Rüstemův život, ale zbaví ho všech pozic a autority.  Cihangir, který hluboce miloval svého bratra, umírá na srdeční záchvat.  Smrtí většiny Sulejmanových synů začínají boje o trůn mezi Selimem a Beyazidem. Hürrem věří v Beyazidovu spravedlnost a podporuje jej, zatímco ostatní a sultán upřednostňují staršího Selima.  Beyazid se vydává do Manisy se stovkami janičářů, jelikož na něj opět poslal špehy. Než se začali prát, zastavila je jejich matka Hürrem.  Hürrem na svém těle objeví vředy a je jí diagnostikována nemoc, která se už nedá vyléčit. Když cítí, že se smrt blíží, rozhodne poprosit o odpuštění u Mahidevran. Sulejmana poprosila, jestli by mohla být pohřbena v nově postavené hrobce a za pár dní umírá.  Rok po její smrti, byli Beyazid a Selim opět spolu ve válce. Beyazid byl zraněn a utekl do Persie do paláce šáha Tahmáspa. Když se doslechl, že jej chce otec od šáha vykoupit a zabít, rozhodl se utéct. Byl ale chycen a uvězněn. Nakonec byl předán Selimovi, který nabídl více peněz a zabil jej i jeho syny.  Než je Selim zabil, podporovala je Mihrimah. Rüstem se přidal na stranu Selima a Mihrimah za pomocí Atmaci Rüstema zabili.  Gülfem Hatun vinila Sulejmana za zničení rodiny a snažila se jej zabít. Byla ale zabita jeho strážemi.  V následujících letech se Sulejmanovo zdraví zhoršilo. Rozhodl se jít naposledy do války, aby porazil nepřítele. Během bitvy u Szigetváru zemřel.  Mihrimah mezitím opustila palác.  Selim se stává novým sultánem Osmanské říše.

Zajímavosti.

Na seriál navazuje jiný turecký seriál Kösem (v orig. ), který dějově začíná asi 40 let po skončení velkolepého století a jehož hlavním námětem je panování sultána Ahmeda I. a události v jeho harému.

Velkolepé století (v tureckém originále Muhteşem Yüzyıl) je turecká historická a válečná telenovela. První dvě řady byly vysílané na TV Show a současné díly jsou vysílané na TV Star. Seriál byl natáčen a vysílán od roku 2011 do roku 2014. Celkem má 4. řady, které popisují život osmanského sultána Sulejmana I. a jeho harém. Seriál je plný intrik, lásky, války a touhy po moci. Je natočen podle historických události s drobnými úpravami. V roce 2015 byla uvedena poslední 4. řada na Barrandově.

Muhteşem Yüzyıl (, ) is a Turkish historical fiction television series. Written by Meral Okay and Yılmaz Şahin, it is based on the life of Ottoman Sultan Süleyman the Magnificent, the longest-reigning Sultan of the Ottoman Empire, and his wife Hürrem Sultan, a slave girl who became a Sultana. It also shines the light on the era known as the sultanate of women. It was originally broadcast on Show TV and then was transferred to Star TV.


Stavba.

Dvě bitevní lodě této třídy byly objednány ve Velké Británii v rámci desetiletého plánu rozvoje loďstva z roku 1896. Projektoval je G. C. Macrow, který vycházel z britské třídy "Majestic". Výzbroj byla shodná a pohonný systém podobný předcházející třídě "Fudži", takže plavidla mohla vytvořit homogenní bitevní eskadru. Stavba proběhla v letech 1897–1901. Provedly ji britské loděnice Thames Ironworks and Shipbuilding Company v Leamouthu a Armstrong v Elswicku.  Jednotky třídy "Šikišima":

Konstrukce.

Výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, čtrnáct 152mm kanónů v kasematách, dvacet 76mm kanónů, dvanáct 47mm kanónů a pět 450mm torpédometů. Pro pancéřování byla využita harveyovaná ocel. Pohonný systém tvořilo 25 kotlů Belleville a trojčinné parní stroje o výkonu 14 500 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Služba.

Plavidla byla do služby přijata v letech 1900–1901. "Hacuse" ještě před návratem reprezentovala Japonsko na pohřbu britské královny Viktorie. Obě bitevní lodě byly nasazeny za rusko-japonské války. Dne 9. února 1904 se účastnily ostřelování hlavní ruské základny v Port Arthuru a vytvoření jeho námořní blokády. Dne 15. května 1904 "Hacuse" při provádění blokády najela na dvě miny a potopila se po výbuchu muničních skladů. "Šikišima" se následně účastnila bitvy ve Žlutém moři a bitvy u Cušimy. Od roku 1921 sloužila jako pobřežní bitevní loď. Později byla odzbrojena na základě Washingtonské konference a sloužila jako cvičná loď a hulk. Druhou světovou válku přečkala a roku 1947 byla sešrotována.

Třída Šikišima byla třída predreadnoughtů japonského císařského námořnictva postavených v britských loděnicích podle modifikovaných plánů bitevních lodí Royal Navy. Postaveny byly dvě jednotky této třídy. V prvoliniové službě byly v letech 1900–1921. Zúčastnily se rusko-japonské války, ve které se "Hacuse" potopila po najetí na miny. "Šikišima" byla po vyřazení sešrotována.

The was a two-ship class of pre-dreadnought battleships built for the Imperial Japanese Navy in the late 1890s. As Japan lacked the industrial capacity to build such warships herself, they were designed and built in the UK. The ships participated in the Russo-Japanese War of 1904–1905, including the Battle of Port Arthur on the second day of the war. "Hatsuse" sank after striking two mines off Port Arthur in May 1904. "Shikishima" fought in the Battles of the Yellow Sea and Tsushima and was lightly damaged in the latter action, although shells prematurely exploded in the barrels of her main guns in each battle. The ship was reclassified as a coast defence ship in 1921 and served as a training ship for the rest of her career. She was disarmed and hulked in 1923 and finally broken up for scrap in 1948.


Historie románu.

Po úspěších předchozích románů "Ocelové jeskyně" a "Nahé slunce" navrhli v nakladatelství Isaacu Asimovovi, aby napsal třetí díl a stvořil tak trilogii, podobně jako vznikla v té době Nadace. Autor souhlasil, měl již představu o schématu knihy a také název: "Hranice nekonečna". Kniha měla mít výraznější milostný motiv a příběh se měl odehrávat na Auroře, kde by množství robotů a lidí bylo ve větší rovnováze než v předchozích dílech.  V červnu 1958 se vydal Asimov s rodinou na třítýdenní dovolenou do domku na pobřeží Marshfieldu v Massachusetts. Tady hodlal s románem pokročit, nicméně se mu to nedařilo podle svých představ. V 50. letech se zabýval spíše literaturou faktu a najednou zjistil, že téma pro novou knihu momentálně nedokáže odpovídajícím způsobem zpracovat. Ačkoli to měl stále v plánu, trvalo 25 let, než román spatřil světlo světa. Mezitím o něj pravidelně žádali fanoušci. Nově napsaný román "Roboti úsvitu" nemá mnoho společného s pokusem z roku 1958.  Název románu odkazuje na ústřední dvojici robotů R. Daneela Olivawa a R. Giskarda Reventlova, kteří byli zkonstruováni na Auroře, vůdčím světě padesáti Intermitentních planet, jehož jméno znamená „úsvit“ (respektive R. Daneel Olivaw byl zkonstruován ve Vesmírném městě na Zemi, avšak to byla pozemská enkláva Aurory a dalších Intermitentních planet).

Námět.

Dvojice vyšetřovatelů Elijáš Baley a R. Daneel Olivaw se opět setkává, tentokrát na planetě Auroře, nejvyspělejší z Intermitentních planet. Důvodem je zničení humanoidního robota Jandera Paneela. Hlavním podezřelým je doktor robotiky a robotův tvůrce Han Fastolfe, jenž se po opuštění Vesmírného města na Zemi vrátil na svou rodnou planetu Auroru a vstoupil do politiky. Nyní čelí obvinění globalistů. Na pozadí se odehrává soupeření o získání hlavního vlivu při druhé vlně kolonizace vesmíru, jednu stranu představuje dr. Fastolfe, jenž podporuje Zemi a její budoucí kolonisty, protiváhu tvoří aurorští globalisté, kteří hodlají terraformovat další planety bez Pozemšťanů, zato s využitím robotů. V knize je přítomen i milostný motiv, jenž v dosavadní autorově tvorbě nebyl obvyklý. V popsaném společenském zřízení na planetě Aurora se vyskytuje incest, je zde běžnou praktikou.

Obsah knihy.

Celkem 84 kapitol je rozděleno do 18 částí:

Děj.

Detektiv Elijáš Baley je předvolán do kanceláře Wilsona Rotha, jeho nadřízeného a policejního komisaře v New Yorku, kde na něj čeká podsekretářka Úřadu spravedlnosti Lavinia Demachek. Je mu vysvětleno, že bez jakýchkoli okolků bude vyslán na nejvlivnější z Vnějších světů Auroru. Vyžádal si jej známý aurorský robotik dr. Han Fastolfe, který čelí zdánlivě neřešitelné situaci, je obviňován ze zničení vlastního humanoidního robota Jandera Paneela. Mimoto jsou zde také další záměry, Fastolfe je příznivě nakloněn Zemi, což se o ostatních významných členech společnosti Vnějších světů nedá říct, a pozemská vláda o tuto přízeň nechce přijít. Země je totiž stále v nerovnovážné pozici vůči ostatním obydleným planetám.  Baley přilétá na Auroru do města Eos, kde se shledává nejen s dr. Fastolfem, ale i se svým kolegou z předešlých akcí – humanoidním robotem R. Daneelem Olivawem. Neotálí a zahajuje vyšetřování. Vyzpovídá robotika Fastolfa, jenž mu předestře názor, jak moc je situace spletitá. Dle něj nemohl Jandera nikdo kromě jeho samotného zničit a on tvrdí, že to neudělal. Zbývá zde velmi nepravděpodobná, prakticky nulová možnost samovolné poruchy robotova pozitronického mozku. Baley se shledává i s Gladií Solarií (dříve známou pod jménem Gladie Delmarrová), protagonistkou z předešlé knihy "Nahé slunce", která se přestěhovala na Auroru. Zjistí, že Fastolfe Gladii humanoidního robota zapůjčil a ona jej posléze využívala pro sexuální potěšení a dokonce si k němu vytvořila citovou vazbu.  Příští den navštíví dr. Vasilii Alienu, Fastolfovu dceru a rovněž robotičku, která svému otci zazlívá, že ji odmítl, když mu v mládí nabídla pohlavní styk. Dr. Vasilia v detektivovi utvrdí podezření, že je ve věci nějak angažován mladý Aurořan Santirix Gremionis, jenž se dvořil jednak jí samotné a jednak i Gladii. Po rozhovoru s ním má Baley jasno, že se jedná o zamilovaného muže, jenž se ztrácí ve volných mravech aurorské společnosti.  Dalším navštíveným je vedoucí Institutu robotiky a významný člen globalistů Kelden Amadiro, jenž stojí v přímé opozici vůči dr. Fastolfovi a jeho plánům. Globalisté nehodlají připustit, aby ve druhé vlně kolonizace vesmíru figurovali Pozemšťané, jejich záměrem je obsadit další planety za pomoci vyvíjených humanoidních robotů. Dr. Fastolfe je překážkou, kterou je zapotřebí odstranit.  Amadiro se navenek tváří příjemně, ale jen maskuje své pravé cíle. Jelikož Institut není přes spolupráci mnoha robotiků postoupit ve vývoji humanoidního robota, Amadiro zaměřil svůj zájem na dosud jediné dva roboty tohoto druhu – R. Jandera Paneela a R. Daneela Olivawa. Jeden z nich je vyřazen z činnosti, druhý právě doprovází detektiva Baleyho. Když se Baley chystá k odjezdu, záměrně ho zdržuje.  Baley v doprovodu R. Daneela a R. Giskarda odjíždí. Venku zuří bouře a vznášedlo přestává reagovat na příkazy řidiče. R. Giskard si všimne, že je sleduje jiné vozidlo. Baleymu je to nyní jasné, ví, že na jejich vznášedle byla provedena sabotáž, aby je Amadiro mohl pod záminkou přivést zpět do Institutu kvůli R. Daneelovi. Baley vydá příkaz, aby se oba jeho roboti někde ukryli. Má pravdu, vzápětí se objeví roboti z Institutu a pátrají po R. Daneelovi. Detektiv je přelstí, vyšle je falešným směrem. Pak se vydává ven do bouře, kde jej přepadává úzkost a omdlí.  Probudí se v bezpečí v sídle Gladie Solarie. Gladie o něj měla obavy a dbá na to, aby se mu dostalo veškerého pohodlí. Ten večer se oba vzájemně sblíží. Baley před usnutím podvědomě přijde na důležitou stopu, ale usíná a ráno si ji nepamatuje. Gladia mu ji připomene.  Další den se koná u dr. Fastolfa sezení ohledně jeho sporu s Amadirem, u kterého je přítomen i Elijáš Baley a předseda Rady Aurory Rutilan Horder. Baley opět předvede svou mistrnou schopnost dedukce a usvědčí vedoucího Institutu Keldena Amadira z nekalých zájmů. Z politických důvodů bude tento případ utajen, aby se neoslabila pozice Aurory před ostatními světy, nicméně globalisté ztratí svůj vliv a Zemi bude povoleno podílet se na druhé vlně kolonizace. Baley vyřešil takřka nemožný úkol. Sám ale ví, že je zde ještě někdo, kdo zná tajemství humanoidních robotů a doposud stál v pozadí a jako šedá eminence nepatrně ovlivňoval dění. Před svým návratem na Zemi a poté co se rozloučil s Gladií se jde projít s R. Giskardem. Ví, že robot dokáže číst myšlenky, napovědělo mu to několik drobných detailů. Rovněž seznal, že to byl R. Giskard, kdo se postaral o znehybnění R. Jandera Paneela. R. Giskard nezapírá, jednal v zájmu správné věci, kdyby se Amadirovi podařilo rozluštit tajemství humanoidního robota, mělo by to pro budoucnost nedozírné následky.

Roboti úsvitu (v angl. originále "The Robots of Dawn") je třetí díl série o robotech z pera amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1983 v americkém nakladatelství Doubleday.

The Robots of Dawn is a "whodunit" science fiction novel by American writer Isaac Asimov, first published in 1983. It is the third novel in Asimov's "Robot" series.


Rodinný život.

V roce 1900 se oženil s Lucy Wallaceovou, nejstarší dcerou Douglase Sutherlanda. Lucy Duff-Gordonová byla proslulá návrhářkou vlastnící módní závod „Maison Lucile“ s pobočkami na obou stranách Atlantiku.  Věnoval se šermu, v roce 1906 byl členem týmu, který vybojoval stříbrnou medaili na olympijských mezihrách v Athénách.

Potopení Titanicu.

Známým se však stal tím, že přežil potopení Titanicu. Na Titanic nastoupil se svou manželkou a její sekretářkou na lístek číslo 11755 (stál 39 liber a 12 šilinků), a aby se vyhnuli pozornosti tisku, cestovali pod jménem Morgan a Morganová.  V noci potopení Titanicu se otázal důstojníka Murdocha, který řídil spouštění záchranného člunu číslo 1, zda by mohl on a jeho choť nastoupit a on prý odpověděl, že by byl velmi potěšen, kdyby ano. Podle jiných svědků však řekl jen „Ano, skočte tam“. O pár minut později byl člun číslo jedna spuštěn s dvanácti osobami na palubě, z toho bylo 7 členů posádky a 5 cestujících 1. třídy.  Po potopení se vedoucí topičů Charles Hendrickson zeptal těch, kteří byli ve člunu, zda by se neměli vrátit k místu potopení a pokusit se zachránit tonoucí. Lady Duff-Gordonová jej však varovala, že by mohli být převrženi lidmi pokoušejícími se dostat se do člunu. Několik lidí souhlasilo s tím, že je to nebezpečné. Posléze byl Hendrickson přesvědčen cestujícím 1. třídy Charlesem Henrym Stengelem, aby pluli za světlem v dáli. Stengel pak vykřikoval rozkazy, dokud ho sir Cosmo neumlčel. Ještě chvíli veslovali za světlem, ale nepřibližovalo se, tak to vzdali a navázat kontakt s ostatními čluny se také nepodařilo. Tak zůstalo 12 přeživších stát na místě, zatímco stovky dalších opodál bojovaly o život.  Lady Duff-Gordonová řekla své sekretářce Lauře Francatelliové: "Přišla jste o váš krásný noční úbor." A topič Robert Pusey si postěžoval, že ztratili veškerou výstroj a osobní věci, a od hodiny potopení se mu zastavila mzda. Cosmo jim nabídl, že po návratu do New Yorku dá každému 5 liber. Toto byla záruka, že bude mít ve člunu hlavní slovo. Později čelil u britské vyšetřovací komise obvinění z podplácení osob ve člunu pro zajištění bezpečí pro sebe a svou choť. Nikdy však usvědčen nebyl, a až do konce života těžce nesl, že jej veřejně označovali za lháře.  Sir Cosmo zemřel 20. dubna 1931. V době smrti bydlel v Alfred Place v South Kensingtonu. On a později i jeho žena byli pohřbeni na hřbitově v Brookwoodu poblíž Londýna.

Cosmo Duff-Gordon ve filmu.

Ve známém filmu Titanic (1997) režiséra Jamese Camerona jej ztvárnil Martin Jarvis a hercova manželka, Rosalind Ayres, si zahrála Lady Duff-Gordonovou.

Sir Cosmo Edmund Duff-Gordon se narodil 22. července 1862 jako syn ctihodného Cosma Lewise Duff-Gordona a Anny Marie, rozené Antrobusová. Studoval v Etonu a v roce 1896 se stál pátým baronetem z Halkinu (do šlechtického stavu byl povýšen Cosmův prastrýc v roce 1813 za služby prokázané koruně během poloostrovní války; jeho rodina také založila stále fungující vinařství Duff Gordon, vyrábějící ve Španělsku Sherry).

Sir Cosmo Edmund Duff-Gordon, 5th Baronet DL (22 July 1862 – 20 April 1931) was a prominent Scottish landowner and sportsman, best known for the controversy surrounding his escape from the sinking of the "RMS Titanic".


Popis.

Podobně jako další velké druhy racků pelichá racek středomořský dvakrát do roka – před zimou probíhá pelichání částečné, na konci hnízdění pak pelichání úplné. S postupem věku jsou tak rozlišitelné čtyři typy šatu – juvenilní/1. roku, šat 2. roku, šat 3. roku a šat adultní. Ve všech šatech se racek středomořský podobá příbuzným druhům, určování v terénu vyžaduje dobré podmínky pozorování a zaznamenání kombinace více znaků. Obecně je racek středomořský mohutný racek se štíhlou zadní částí těla, často výrazně hranatou hlavou a mohutným hákovitým zobákem. Nohy jsou delší než u racka stříbřitého, složená křídla zasahují dále za ocas.  V šatu juvenilním a prvního roku je hlava a spodina bělavá, hřbet a křídla hnědá se světlou kresbou jednotlivých per. Od příbuzných druhů se liší tmavou maskou kolem oka, kontrastně skvrnitou spodinou křídel, kresbou velkých loketních letek a tmavými vnitřními ručními letkami. Ocasní páska kontrastuje s bílým kořenem ocasu a na konci je bíle lemovaná. Zobák je černý, duhovka tmavá.  V šatu druhého roku je hřbet šedý, křídla stále s hnědými pery, hlava a spodina jsou čistě bílé. Oko začíná být světlé, kolem oka a na bocích může stále zůstávat patrné skvrnění. Zobák je světlejší, s tmavou špičkou.  V šatu třetího roku už ptáci připomínají dospělé, jen rozsah černé kresby na křídlech je větší a často mají zachovány zbytky tmavé ocasní pásky. Na krajní ruční letce se může objevit malá bílá skvrna u špičky.  Dospělí ptáci mají bílou hlavu, tělo a ocas, šedý hřbet a šedá křídla s černou kresbou ručních letek. Tato kresba je na krajní letce nejrozsáhlejší a směrem dovnitř se zmenšuje; na rozdíl od racka stříbřitého zasahuje obvykle na šest letek. Ve srovnání s rackem bělohlavým zasahuje černé zbarvení na letkách blíže ke kořenům per, černá kresba je tak rozsáhlejší. U špičky krajní letky je bílá skvrna různého rozsahu, u populací z Jaderského moře je častější celá bílá špička. Zobák je oranžový, s červenou skvrnou na dolní čelisti (zasahuje i na horní čelist). Duhovka je světlá, nohy žlutavě zabarvené. V zimě se může objevit skvrnění v okolí oka a tmavá kresba na zobáku.

Hlas.

Volání zní jako „aau--kja-kja-jak“, při vyrušení „gag-ag-ag“, varování opakované „kiou“. Hlas je podobný racku žlutonohému, hlubší a chraptivější než u racka stříbřitého. Volání se skládá z 14-25 slabik (oproti 8-14 slabikám u racka stříbřitého).

Taxonomie a fylogeneze.

V minulosti byl racek středomořský společně s rackem bělohlavým ("Larus cachinnans") považován za pouhý poddruh racka stříbřitého ("Larus argentatus"). Novější výzkumy nejprve ukázaly, že jde o dva samostatné druhy a středomořská populace byla považována za poddruh racka bělohlavého (jako "Larus cachinnans michahellis"). Další výzkumy ukázaly, že i tyto dvě populace jsou nezávislými druhy. Studie v Turecku dále ukázaly, že přes občasné křížení existuje jen omezený genetický tok mezi rackem středomořským a východními populacemi, které byly odděleny jako samostatný druh, racek arménský ("Larus armenicus"). Následující studie jižních žlutonohých populací ukázala, že jde o zcela samostatné, geneticky izolované skupiny. Jedním centrem původu jsou atlantské ostrovy, odkud racci dvakrát kolonizovali oblast Středozemního moře. První kolonizací vznikl racek arménský, jehož DNA je výrazně starší; při druhé kolonizaci pak vznikl dnešní racek středomořský. Oproti tomu východní populace velkých žlutonohých racků pocházejí z aralsko-kaspického centra, kde se v dávné době vyvinul dnešní racek bělohlavý. V dobách meziledových došlo k jeho rozšíření na sever, kde vytvořil izolované formy "heuglini/taimyrensis" a při zpětné kolonizaci původního areálu pak formu "barabensis". Tyto středoasijské formy nejsou s rackem středomořským přímo příbuzné.  Atlatské a středomořské populace jsou si geneticky velmi podobné, není tedy důvod rozlišovat je jako samostatné druhy. Pozornost si zaslouží populace, hnízdící na pobřeží Portugalska a severního Španělska, někdy rozlišovaná jako ssp. "cantabricus". Mimo genetických analýz bylo dalším poznatkem, podporujícím samostatnost obou (pod)druhů, nalezení kontaktní zóny na pobřeží Černého moře v roce 1996. Severně od rumunské Constancy byly zjištěny dvě populace, lišící se zbarvením, vzhledem i způsobem hnízdění. Racci středomořští zde hnízdí na střechách (již více než 100 let), zatímco racci bělohlaví v pobřežních lagunách. Přes dlouhodobý vzájemný kontakt zůstaly oba druhy izolované a nekříží se.

Poddruhy.

V současné době jsou obvykle rozlišovány dva poddruhy:

Rozšíření.

Hnízdění.

Hnízdní areál zahrnuje pobřežní a jezerní oblasti od Francie a Holandska po Balkánský poloostrov a Polsko, mimo to hnízdí na ostrovech v Atlantském oceánu (Azory, Madeira, Kanárské ostrovy), na pobřeží severní Afriky od Mauretánie po Egypt, na východním pobřeží Středozemního moře (Izrael, Libanon) a na jihozápadním pobřeží Černého moře na sever po Rumunsko.

Expanze po pobřeží Atlantského oceánu.

V polovině sedmdesátých let 20. století se začali šířit racci ze středomořského pobřeží Francie a odtud kolonizovali atlantské pobřeží. Koncem 90. let hnízdilo na atlantském pobřeží na sever po Normandii 80 párů; další ptáci hnízdí ve vnitrozemí Francie na sever po Massif Central.  V Británii zahnízdil pták ve smíšeném páru s rackem žlutonohým v roce 1992, první čistý pár byl zaznamenán v roce 1995. Od té doby hnízdí téměř každoročně, v posledních letech v průměru pět párů (většina smíšených), bez náznaků další expanze.  V Belgii bylo hnízdění čistých párů zaznamenáno poprvé v roce 2002, kdy dva páry vyvedly celkem šest mláďat v přístavu Zeebrugge; další dva ptáci zde hnízdili ve smíšených párech s rackem stříbřitým a rackem žlutonohým. Jde o první hnízdění čistých párů na pobřeží Severního moře.  Od roku 1985 hnízdí smíšené páry v Nizozemsku, první čistý pár byl zaznamenán v roce 2011. Oba rodiče byli kroužkovaní – samec pocházel z Itálie, samice ze Švýcarska. Vyvedené mládě bylo 14. července 2012 pozorováno na skládce odpadků v Norfolku (Velká Británie).

Šíření do vnitrozemí.

Podobně jako u kolonizace atlantského pobřeží stála na počátku kolonizace vnitrozemí populace středomořského pobřeží Francie. V polovině sedmdesátých let 20. století se začala šířit na sever podél údolí řeky Rhôny do Švýcarska. V Itálii kolonizovali Gardské jezero.  V roce 1987 zahnízdil poprvé na bavorské straně dolního Innu; v roce 1990 byla nalezena dvě hnízda u Ebensee v Rakousku a v roce 1991 zahnízdil poprvé na rakouské straně Innu. V současné době hnízdí v Rakousku každoročně do 10 párů (mimo oblast Linze také na Bodamském jezeře a v okolí Neziderského jezera). V roce 1984 zahnízdil poprvé na Slovensku.  V Polsku byl racek středomořský poprvé zaznamenán v 80. letech 20. století, původní záznamy o hnízdění nerozlišují tento druh od racka bělohlavého. V současné době hnízdí podle v Polsku všeho 5-10 párů, včetně smíšených párů s rackem bělohlavým a rackem stříbřitým. Samice, hnízdící v roce 2004 se samcem racka bělohlavého u Jankowic byla kroužkována v roce 1997 jako mládě v kolonii v severní Itálii jižně Benátek. V roce 2012 hnízdily v Polsku 4 páry, z toho tři smíšené – všechny na jezeře Mietkowském.

Mimohnízdní výskyt a šíření.

Šíření hnízdního areálu podél pobřeží Atlantského oceánu a do vnitrozemí předcházela expanze nehnízdících ptáků v době pohnízdní potulky.  V Británii (konkrétně v Essexu) začal být racek středomořský pravidelným hostem od začátku 70. let 20. století; v srpnu a září 1973-74 bylo v ústí Temže pozorováno až 12 ex. Ptáci přiletovali začátkem července a zůstávali do poloviny října, jednotliví pak přezimovali. Od poloviny 80. let došlo k nárůstu počtu, v roce 1989 přesáhl 150 ex. a v roce 1991 zde bylo zjištěno více než 400 ex. Vrchol výskytu spadal do přelomu srpna a září. V Kentu byl poprvé pozorován 22. srpna 1974, od roku 1982 začaly počty ptáků výrazně stoupat. Vrchol výskytu byl zjištěn mezi 10. a 29. červencem.  V Belgii se vyskytuje každoročně především koncem léta až několik stovek jedinců. V Rakousku se pravidelně vyskytují stovky ptáků, především na Dunaji a Emži; v oblasti Abwindenu a Astenu se na podzim zdržuje až 700 ptáků.  Do vnitrozemí začali pronikat ptáci v sedmdesátých letech 20. století podél řeky Rhôny nejprve do Švýcarska a pak dále do Rakouska. V devadesátých letech zaletovalo po vyhnízdění na Ženevské jezero ve Švýcarsku až 10 000 ex., až 1 000 ex. bylo pozorováno na Neziderském jezeře a přes 500 ex. na Bodamském jezeře. Řada ptáků zde v současné době přezimuje; např. v letech 1998-2007 zimovalo ve Švýcarsku v průměru 2 710 racků středomořských.  Vzácně zaletuje na pobřeží Skandinávie; ve Švédsku byl do roku 1997 pozorován 12×, od té doby se vyskytuje pravidelně od července do listopadu (max. 40 ex. v roce 2000 v provincii Skane). Podobný charakter má výskyt v Dánsku.  Zatoulaní ptáci byli zaznamenáni v Estonsku, Norsku, Finsku a na Islandu.

Zálety do Severní Ameriky.

Prvním záznamem z území Severní Ameriky je zástřel jedince 16. srpna 1973 na Madeleine Islands v kanadské provincii Quebec. Tento jedinec byl původně považován za křížence mezi rackem americkým ("Larus smithsonianus") a rackem žlutonohým ("Larus fuscus") poddruhu "graellsii", opětovné prošetření dokladu potvrdilo, že jde o racka středomořského, patřícího k ssp. "atlantis". Druhým záznamem bylo pozorování dospělého ptáka od 16. ledna do 15. dubna 1985 na Newfoundlandu, třetím byl pravděpodobně se vracející dospělý pták ve státě Washington v zimách 1989/90 až 1992/93. Od té doby je v malých počtech pozorován na východním pobřeží na jih po Floridu a Texas.

Výskyt v ČR.

Racci, kteří se začali objevovat v 80. letech na Ostravsku patří s největší pravděpodobností k tomuto druhu. V současné době jsou velká hejna až několika tisíc ptáků známa z Ostravska a Břeclavska. Ptáci se objevují od konce června, výskyt vrcholí v srpnu a září, většina se od října vrací zpátky na jih.

Hnízdění.

V ČR pravidelně hnízdí v počtu do 5 párů. První hnízdění bylo zaznamenáno v roce 1990 na Novomlýnských nádržích, hnízdo se dvěma vejci bylo zničeno. Od roku 1996 zde hnízdí pravidelně (1996 – 1 pár, 1997 – asi 2 páry, 1998 – 3 páry, 1999-2000 5-7 párů). Mimo to hnízdil v roce 1998 na Starém jezeře na Třeboňsku, v roce 2002-2003 na rybnících u Hodonína.

Tah.

Racek středomořský je stálý až potulný pták. Podle převažujících názorů byly středomořské populace původně stálé, migrace se vyvinula až během expanze areálu ve druhé polovině 20. století. Přelety mladých ptáků na větší vzdálenosti se začaly objevovat až v 70. letech 20. století. V současné době ptáci pravidelně táhnou po vyhnízdění k severu, kde starší ptáci pelichají a po dokončení pelichání se v říjnu vracejí zpět do oblasti hnízdišť.  Ptáci, hnízdící na pobřeží Atlantského oceánu v jihovýchodním Biskajském zálivu (ssp. "lusitanicus") jsou převážně stálí, 69% bylo zaznamenáno do 50 km od hnízdních kolonií, nejdelší zaznamenaný tah byl 680 km. Nejvzdálenější nálezy pocházejí z jihozápadního pobřeží Francie (Olonne), východního Španělska (okolí Valencie) a středního Portugalska.  V západním Středomoří byl racek středomořský považován za stálého, protože nebyl pozorován jeho tah přes Gibraltarskou úžinu. Při kroužkování ptáků na Columbretských ostrovech bylo zjištěno, že se mladí ptáci po dosažení vzletnosti posunují na sever podél pobřeží Středozemního moře a po dosažení pobřeží Francie přeletují kontinentem na pobřeží Atlantiku, kde se rozptylují od severního Portugalska po Bretaň. Dospělí ptáci jsou stálí nebo se posunují na sever později v sezóně.  Ptáci, hnízdící na pobřeží Chorvatska, táhnou v létě a na podzim převážně na sever na pobřeží Baltského a Severního moře; největší zaznamenaná vzdálenost byla 1958 km. Mimo okolní státy bylo nejvíce ptáků zaznamenáno v Rakousku a dále v Maďarsku, Německu a Polsku; na severním pobřeží byli chorvatští ptáci zaznamenáni od severovýchodní Francie po Lotyšsko. Mladí ptáci opouštějí kolonie v červenci; v zimě se většina ptáků vrací do oblasti Středomoří, část jednoletých ptáků zůstává na severu i v zimě a během následujícího jara. Starší ptáci se v zimě zdržují do 200 km od hnízdních kolonií. V hnízdní době jsou pozorování ze střední a severní Evropy jen sporadická.  Mladí ptáci severoafrické populace (Alžírsko) využívají podle prvních výsledků kroužkování dvě tahové cesty. Jedinci z východního Alžírska táhnou na sever až severozápad do východního Španělska a poté vnitrozemím do Biskajského zálivu. Ptáci ze západního Alžírska táhnou stejným směrem do Alboránského moře a Cádizského zálivu na jihu Španělska, kde tráví léto. Koncem podzimu a v zimě se vracejí zpět do severní Afriky.

Početnost a trendy.

Celková populace je odhadována na 630 až 768 tisíc párů, z toho v Evropě hnízdí 310 až 580 tisíc párů.  Ve Španělsku hnízdilo po roce 2000 celkem asi 100 tisíc párů (z toho 66 tisíc na atlantském pobřeží, 33 566 párů na středomořském pobřeží a 4037-4656 párů na Kanárských ostrovech. Na Azorských ostrovech byla v roce 2004 populace odhadnuta na 4249 párů, což představuje 60% nárůst oproti roku 1984. V Portugalsku hnízdilo v polovině 90. let 22 510 párů, dalších 10 až 30 tisíc párů pak na Gibraltaru.  Na středomořském pobřeží Francie hnízdilo v roce 1920 asi 300 párů, od té doby počty rostly: 1950 – 2 000 párů, 1970 – 9 000 párů, 1983 – 21 700 párů, kolem 1990 – asi 24 000 párů. Na atlantském pobřeží hnízdilo v polovině 90. let 80 párů.  V Itálii hnízdilo v devadesátých letech asi 30 tisíc párů, dalších 4 400 párů hnízdilo na Korsice a 8 750 párů na Sardinii.  V letech 1988-1992 proběhlo sčítání na koloniích v severovýchodním Jaderském moři mezi Istrií a severní Dalmácií, sečteno bylo 12 257 až 14 167 párů. devadesátých let byly populace na Balkáně odhadovány takto: Chorvatsko – 50 tisíc párů, Řecko – 15 tisíc párů, Bulharsko – 4 274 párů (1992).  Ve vnitrozemí hnízdilo ve Švýcarsku v letech 2007-2011 celkem 794-1029 párů.  Na Blízkém východě existují malé kolonie v Libanonu, 20-25 párů hnízdí v Izraeli. Na pobřeží Afriky hnízdí (údaje z devadesátých let) 10 párů v Mauretánii, 6 325 párů v Maroku, 2 500 párů v Alžírsku, 600-700 párů v Tunisku, několik stovek párů v Libyi; malé kolonie existují také v Egyptě.

Hnízdní biologie.

Racci středomořští často zakládají hnízdní kolonie na ostrovech, přednost dávají ostrovům nerušeným lidskou činností, větším a vzdálenějším od pobřeží. Ke stavbě hnízd si vybírají vyvýšená místa s hustší vegetací, vzdálenější od břehů ostrova. Jedním z hlavních faktorů k tomuto výběru je podle všeho ochrana před zaplavením hnízda. V jižní Francii hnízdí převážně na velkých vápencových ostrovech u pobřeží; upřednostňují přitom ostrovy v blízkosti preferovaných zdrojů potravy. Velikost kolonie je různá, v největší francouzské kolonii hnízdí až 6 111 párů; velké kolonie jsou podle výzkumů také nejstarší. Rovněž v Maroku hnízdí především na skalnatých ostrovech a strmých útesech, přičemž se vyhýbají rušení člověkem, ale drží se v dostupu k antropickým zdrojům.  Během růstu populace racků středomořských došlo k širšímu využívání hnízdění na budovách přímo ve městech; například v Itálii došlo k širšímu využití tohoto prostředí od konce osmdesátých let 20. století. Ve městě Livorno bylo zaznamenáno obvykle izolované hnízdění (na každé střeše jediný pár), racci se však chovali koloniálně při obraně hnízd. Hnízdění ve městech vede k růstu často nepříznivých interakcí s člověkem.  Asi měsíc před snášením vajec přiletují ptáci na místo hnízdění a začínají tokat. Snůška se skládá ze 2-3 vajec na kterých sedí rodiče 27-31 dnů. Mláďata se líhnou na přelomu dubna a května (Livorno, Itálie), vzletnosti dosahují 35-40 dnů od vylíhnutí a krátce poté se osamostatňují. Hnízdí jednou do roka.

Potrava.

Racci středomořští využívají rozmanité zdroje potravy, svou strategii přizpůsobují momentální potravní nabídce. K potravě patří především ryby, bezobratlí, měkkýši, vejce, drobní obratlovci. Velkou roli v potravě hrají odpadky na skládkách. Studie z oblasti Benátek ukázala, že racci využívají obvykle více zdrojů potravy, jak přírodních, tak antropogenních. Potrava nevyvedených mláďat nebyla závislá na odpadcích. Racci v Biskajském zálivu krmí svá mláďata převážně rybami (60% potravy), druhým důležitým zdrojem jsou odpadky (30%). Dospělí ptáci loví ve větší míře také kraby. Na středomořském pobřeží Španělska tvořili podstatnou část potravy mláďat drobní bezobratlí, ptáci široce využívali také skládky a odpady z rybářského průmyslu.  Racci středomořští mohou být také významnými predátory – na ostrově Selvagem Grande tvořili hlavní část jejich potravy buřňáčci běločelí ("Pelagodroma marina"), následovaní suchozemskými plži a dalšími druhy buřňáků. Energeticky představovali mořští ptáci 82,5 % potravy místní populace. V západním Středomoří je racek středomořský na některých místech významným predátorem buřňáčka malého ("Hydrobates pelagicus"), v deltě Ebra ve velké míře vybírá hnízda rybáků obecných. V kolonii u ostrova Malta je rovněž hlavní potravou buřňáček malý, mimo to využívají místní racci jako zdroj potravy ptáky, přeletující na jarním tahu Středozemní moře (kořistí se mimo jiné stává rorýs obecný, slavík obecný, linduška lesní, křepelka polní, bekasina otavní, slípka zelenonohá a další druhy menších ptáků). Je pravděpodobné, že omezení antropických zdrojů v budoucnosti povede ke zvýšené predaci mořských ptáků.  Jednou ze strategií, kterou používají racci středomořští, je kleptoparazitismus – ptáci ve smíšených koloniích napadají jiné druhy, které přinášejí mláďatům potravu a okrádají je o ni. V malé míře byl zaznamenán kleptoparazitismus například vůči rackům Audouinovým v západním Středomoří.

Racek středomořský ("Larus michahellis") je jedním z druhů velkých racků, patřících do okruhu racka stříbřitého ("Larus argentatus"), se kterým byl v minulosti spojován. Podobně jako u dalších velkých racků mají dospělí jedinci šedá záda, šedá křídla s černými špičkami letek a žlutý zobák s červenou skvrnou na dolní čelisti. Nohy dospělých ptáků jsou jasně žluté. Mladí jedinci jsou převážně hnědí s tmavě skvrnitými zády. Hnízdí převážně v oblasti Středozemního moře, dále v přilehlých částech Atlantského oceánu a Černého moře.

The yellow-legged gull ("Larus michahellis"), sometimes referred to as western yellow-legged gull (to distinguish it from eastern populations of yellow-legged large white-headed gulls), is a large gull of Europe, the Middle East and North Africa, which has only recently achieved wide recognition as a distinct species. It was formerly treated as a subspecies of either the Caspian gull "L. cachinnans", or more broadly as a subspecies of the herring gull "L. argentatus". The genus name is from Latin "Larus" which appears to have referred to a gull or other large seabird, and the species name honours the German zoologist Karl Michahelles.


Původ.

Logue se narodil 26. února 1880 v univerzitním městečku Adelaide v Jižní Austrálii jako nejstarší ze čtyř dětí. Vystudoval Prince Alfred College a Elder Conservatorium of Music. Stal se žákem učitele řečnictví Edwarda Reevese.

Počátky kariéry - Austrálie.

Jeho profesionální kariéra začala v australském Perthu, kde kromě výuky výslovnosti a řečnictví vyučoval i obory herectví a umělecký přednes. Tyto obory studoval na Elder Conservatorium of Music. V roce 1907 se oženil s Myrtle Gruenertovou, se kterou měl tři syny. Dva roky po svatbě se společně vydali na půlroční turné kolem světa studovat metody výuky řečnictví. Po první světové válce Logue uplatnil a také rozšířil svou znalost léčby ztráty schopnosti mluvit při terapii australských vojáků, vracejících se z bojů první světové války. Mnozí po traumatických zážitcích z bojů či po zásahu bojovým plynem přišli o schopnost mluvit. Tady Logue získal praktické zkušenosti léčby poruchy řeči. Svou metodu založil nejen na správném dýchání, ale i fyzickém cvičení, které pomáhá pacientům s dýcháním. Pro terapii Lionela Logua byl charakteristický humor, nesmírná trpělivost a velká snaha o vytvoření důvěry mezi terapeutem a pacientem.

Profesionální kariéra - Londýn.

V roce 1924 se Logue vypravil do Anglie. Původně rodina plánovala pouze krátký, dovolenkový pobyt, ale nakonec se rozhodli zůstat v Londýně. V známém lékařském centru – ulici Harley Street, si otevřel ordinaci pro léčbu vad řeči, učil také výslovnost na londýnských školách. Jeho metoda byla úspěšná a Longue se stával známým řečovým terapeutem.

Setkání s princem Albertem.

Princ Albert, vévoda z Yorku se velmi obával vystoupení na veřejnosti. Trpěl těžkou vadou řeči, silným koktáním, které bylo následkem přeučování přirozeného leváka na používání pravé ruky. Na veřejnosti prakticky nemohl mluvit vůbec. Jeho závěrečná řeč na jubilejní výstavě britského impéria ve Wembley 31. října 1925 se ukázala jako utrpení jak pro vévodu tak i pro posluchače. Vévoda se rozhodl najít způsob, jak odstranit své koktání. Lord Stamfordham doporučil vévodovi Lionela Logua. Logue předepsal vévodovi denní hodinu cvičení a zpěvu, doporučil relaxování. Léčba byla úspěšná a v roce 1927 už vévoda mluvil sebevědomě a jeho projev na zahájení parlamentu v Canbeře byl brilantní. Logue doprovázel Alberta, z něhož se po abdikaci jeho bratra Eduarda (abdikoval pro svůj vztah ke dvakrát rozvedené Američance Wallis Simpsonové), stal král Jiří VI. Přáteli zůstali až do konce svých životů.  Vnuk Lionela Logua Mark napsal spolu s Peterem Conradim knihu o vztahu jeho dědečka a vévody z Yorku, který se později po abdikaci jeho staršího bratra Eduarda stal králem Jiřím VI. Kniha byla použita jako předloha v roce 2010 pro britský film "The King's Speech" (česky: "Králova řeč"). Scénář napsal David Seidler, Lionela Logua hrál Geoffrey Rush a jeho pacienta, vévodu z Yorku Colin Firth. V únoru 2011 "The King's Speech" vyhrál čtyři Oscary, včetně ceny pro nejlepší film a ceny pro nejlepšího herce Colina Firtha v roli vévody z Yorku.

Lionel Logue (26. února 1880, Adelaide v Jižní Austrálii – 12. dubna 1953, Londýn) byl známý jako řečový terapeut, pomohl odstranit vadu řeči anglickému králi Jiřímu VI.

Lionel George Logue, CVO (26 February 1880 – 12 April 1953) was an Australian speech and language therapist and amateur stage actor who successfully treated King George VI for a pronounced stammer.


Životopis.

Jessica Lucas se narodila a vyrostla ve Vancouveru v Kanadě. S herectvím začala v sedmi letech a vzdělávala se v dětské divadelní škole Children's Art Theatre School v Torontu. Svojí kariéru nastartovala v divadelních produkcí, včetně místních produkcí "Sněhurky a sedmi trpaslíků", "Pomády", "Popelky", "Past na myši" nebo "Music Medley."

Kariéra.

V roce 2001 se připojila k obsazení kanadského dramatického seriálu "Edgemont" v roli Bekky Lawrence. V seriálu hrála až do jeho ukončení v roce 2005. Hlavní roli také ztvárnila v dalším kanadském seriálu "2030 CE". Hostujíci roli Roxanne si zahrála v seriálu "Láska je Láska". V další hlavní roli, Sue, se představila v dramatickém seriálu stanice ABC "Life as We Know It", který však byl zrušen po odvysílání první řady. V roce 2006 si zahrála ve filmu "Super náhradník". Byla obsazena do pilotního dílu seriálu "Secrets of a Small Town", stanice ABC si jej ale nevybrala do svého vysílacího období.  V roce 2007 se připojila k obsazení seriálu "Kriminálka Las Vegas". Přesto, že si zahrála pouze ve čtyřech dílech, proslýchalo se, že se stane náhradnicí končící postavy Sary Sidle. Role Jessiky Lucas však byla ze seriálu odepsaná bez vysvětlení. V roce 2008 si zahrála v seriálu "" a ztvárnila jednu z hlavních rolí ve filmu "Monstrum". V roce 2009 vyšel film "Hra na utrpení", ve kterém si zahrála roli Lisy. Tentýž rok získala roli Riley Richmond v seriálu "Melrose Place", remaku stejnojmenného seriálu z 90. let. Hlavní roli si zahrála v sitcomu NBC "Friends with Benefits". V roce 2011 se v roli Haley objevila ve filmu "". V roce 2012 získala hlavní roli Skye Yarrow v seriálu "Cult". V roce 2014 se představila ve filmu "Pompeje". V letech 2015–2019 hrála roli Tabithy Galavanové v seriálu stanice Fox "Gotham".

Osobní život.

V dubnu 2017 potvrdila zasnoubení s šéfkuchařem Alexem Jermasekem.

Jessica Lucas (* 24. září 1985 Vancouver, Britská Kolumbie) je kanadská herečka. V televizi debutovala v roce 2000 epizodní rolí v seriálu "Sedm dní". Hlavní role ztvárnila v seriálech "2030 CE" (2002–2003), "Edgemont" (2001–2003 vedlejší, 2003–2005 hlavní), "Life as We Know It" (2004–2005), "Melrose Place" (2009–2010), "Friends with Benefits" (2011), "Cult" (2013), "Gracepoint" (2014) a "Gotham" (2015–2019), od roku 2019 působí v seriálu "The Murders". Hrála také v několika filmech, např. "Síly temna" (2006), "Monstrum" (2008) či "Lesní duch" (2013).

Jessica Lucas (born September 24, 1985) is a Canadian actress and singer. She is known for her roles in television, such as "Edgemont", "Melrose Place", "Cult", and "Gotham", and in the films "The Covenant", "Cloverfield" and the 2013 "Evil Dead". She also starred in the music video for Coldplay's 2014 single "True Love".


Životopis.

Narodila se v Kalifornii, má jednu starší sestru. Ve třech letech začala tančit balet, hip hop a jazz. Ráda zpívala a již ve čtyřech letech zpívala sólo při Vánočním koncertě v kostele. Účinkovala také v několika sborech. V pěti letech se objevovala v katalozích a v osmi letech začala spolupracovat s modelingovou agenturou.

Kariéra.

V roce 1999 odstartovala svojí hereckou kariéru. Začala se objevovat v komerčních televizích a v několika hudebních videoklipech. Účinkovala v mnoha reklamách a poté i v seriálech. V roce 2004 se objevila v seriálu "Tak jde čas" jako Abigail Deverauxová. V témže roce se objevila také v seriálech "Křižovatky Medicíny", "Zoey 101" nebo v seriálu "Sedmé nebe". Ve všech ztvárnila jen menší role. V roce 2006 si střihla roli v seriálu "O.C." V roce 2007 si zahrála ve filmu "" Další film ve kterém se objevila byl "I Bart má holku" nebo "Přes noc třicítkou". Seriál, kde získala větší pozornost byl "Městečko Eastwick". Tam hrála po dobu 12 epizod dceru hlavní postavy. V roce 2010 získala velkou roli v seriálu "Prolhané krásky". Seriál se točí okolo čtyř kamarádek, jejichž dlouholetá přítelkyně Alison byla zavražděna a ony se snaží zjistit, kdo a proč ji zabil. Dostávají také záhadné a výhrůžné zprávy, jejíž autor se vždy podepíše jako "A." V hlavních rolích spolu s ní hrají Troian Bellisario, Shay Mitchell a Lucy Hale.  V roce 2013 se herečka objevila ve filmu "Spring Breakers" spolu s Vanessou Hudgensovou, Jamesem Francem a Selenou Gomezovou. V roce 2015 si zahrála Emmu ve filmu "Ratter", dívku, která je sledována skrz elektronické spotřebiče. Také se objevila ve filmu "Pixely". V roce 2016 si zahrála roli Margaret ve filmu "Elvis & Nixon".

Osobní život.

Během let 2008 až 2009 chodila s Justinem Thornem.Od roku 2011 do roku 2017 chodila s Ryanem Goodem. Na natáčení seriálu "Prolhané krásky" se seznámila s hercem Tylerem Blackburnem a mluvilo se o tom, že dvojice spolu chodí. Od roku 2018 chodila s modelkou a herečkou Carou Delevingne. Na začátku roku 2020 se pár údajně rozešel.

Ashley Victoria Benson (*18. prosinec 1989, Long Beach, Kalifornie, USA) je americká herečka a příležitostná modelka. Nejvíce se proslavila rolí Hanny Marinové v seriálu stanice Freeform "Prolhané krásky".

Ashley Victoria Benson (born December 18, 1989) is an American actress and model. She is known for her role as Hanna Marin in the teen mystery-drama series "Pretty Little Liars" (2010–2017). Benson has starred in films, including "" (2007), "Christmas Cupid" (2010), "Spring Breakers" (2012), "Ratter" (2015), "Chronically Metropolitan" (2016), and "Her Smell" (2018).


Popis.

"Abies guatemalensis" je stálezelený, jehličnatý strom s kuželovitou korunou, dorůstající výšky 45 m. Borka je černohnědá, rozdělená do plátů. Pupeny jsou kulovitě vejčité, 5 mm dlouhé. Letorosty jsou červenohnědé. Jehlice jsou 1,5-5,5 cm dlouhé a 1,2-2 mm široké, seshora tmavozelené, vespod šedozelené, spirálovitě uspořádané. Šišky jsou podélně válcovité, 8-12 cm dlouhé a 4-4,5 cm široké, zpočátku purpurové, později dozráváním tmavohnědé. Semena jsou světle hnědá, 9 mm dlouhá, s 15 mm dlouhým křídlem. Strom kvete v květnu a červnu.

Příbuznost.

Jedle "Abies guatemalensis " se vyskytuje ve 2 varietách:

Výskyt.

Domovinou stromu je: stát Salvador; stát Guatemala; stát Honduras; Mexiko (státy Chiapas, Colima, Guerrero, Jalisco, Michoacán, Nayarit, Oaxaca, Tamaulipas).

Ekologie.

Vysokohorský strom, rostoucí v nadmořských výškách 1800-4010 m. Jedná se o nejjižněji rostoucí jedli vůbec. Klima poměrně chladné a vlhké, oceánské. pH půdy mírně kyselé (5,4-5,7). Mrazuvzdorný do −6 °C, ovšem preferuje teplo a vlhko, mrazuvzdornost není zaručena v severněji umístěných oblastech. Miluje přímé oslunění. Srážky se v oblasti výskytu stromu objevují v létě v podobě deště a během celého roku též v podobě mlhy. Jedle "Abies gutemalensis" má ráda společnost ostatních rostlin, například: jedle "Abies religiosa", cypřiše mexického "Cupressus lusitanica", borovice mexické "Pinus ayacahuite", borovice Hartwegovy "Pinus hartwegii", borovice mičoakánské "Pinus michoacana", borovice Montezumovy "Pinus montezumae", borovice vejmutovkovité "Pinus pseudostrobus" a dalších.

Choroby a nepřátelé.

Strom je často sužován brouky z rodu lýkohubů "Dendroctonus".

Využití člověkem.

Dřevo: využívané ve stavebnictví, na výrobu dřevěného uhlí, místními dřevorytci využíváno často pro svou měkkost, též na výrobu šindelí, nářadí, v tradičním řezbářství, v současné době se přidalo ještě využití jako vánoční stromek a též větve stromu jako ozdoba.

Ohrožení.

Ohrožený strom (je též uveden v seznamu CITES – Úmluvě o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin), jeho populace klesá, je kácen pro dřevo a též pro získání pastvin a zemědělské půdy. Ačkoliv je tento strom chráněn v národních parcích a přírodních rezervacích, zákazy kácení jsou poměrně často dodržovány pouze v rozvinutých zemích, naopak v zemích chudých je dodržování zákazů kácení problematické, neboť místní společnosti používají přírodní zdroje (v tomto případě dřevo) jako zdroj živobytí. Proto bude, pro budoucí ochranu tohoto stromu, třeba použít takových ekonomických strategií, které místním obyvatelům zaručí zisk ze zachování stromů. Současně je třeba, ve spolupráci s místními společnostmi, místní trh zásobit dřevem z obnovitelných a kontrolovaných zdrojů, aby byl trh se dřevem nasycen a zabránilo se nezákonnému kácení tohoto ohroženého stromu v chráněných i v ostatních oblastech.

Abies guatemalensis je jehličnatý strom z rodu jedle a čeledi borovicovité. Je to vysokohorský druh, rostoucí v horách Střední Ameriky.

Abies guatemalensis, the Guatemalan fir or pinabete, is an evergreen tree native to Central America and is the southernmost member of the genus "Abies" being spread to the south lower than 14° N. Its range is from southern (less from western and central) Mexico in the north to Honduras and El Salvador in the south. It is a warm-loving and moisture-loving tree of the tropical mountain coniferous and mixed cloud forests of these countries. Guatemalan fir is an almost completely non-frost-resistant tree. Due to logging and loss of habitat, the tree is considered threatened and is protected in CITES Appendix I.


Názvosloví.

Pokud je acyl hlavní skupinou, tak se acylchloridy pojmenovávají podle názvu tohoto acylu, ke kterému se přidá označení -chlorid, například:  Pokud acyl není hlavní skupinou, tak se používá předpona -chlorkarbonyl, například:

Vlastnosti.

Jelikož u acylchloridů nedochází k tvorbě vodíkových vazeb, tak mají tyto látky nižší teploty varu a tání než odpovídající karboxylové kyseliny; teplota varu kyseliny octové je 118 °C, zatímco acetylchlorid vře již při 51 °C.  Podobně jako většina karbonylových sloučenin mají acylchloridy v infračervených spektrech výrazný absorpční pás kolem hodnoty vlnočtu 1750 cm.  Nejjednodušším stabilním acylchloridem je acetylchlorid (systematickým názvem "ethanoylchlorid"); formylchlorid (methanoylchlorid) je za běžných podmínek nestabilní, lze jej však připravit za teplot pod -60 °C.

Výroba a příprava.

V průmyslu.

Průmyslově se acylchloridy vyrábějí reakcí acetanhydridu s chlorovodíkem. U benzoylchloridu se používá částečná hydrolýza benzotrichloridu:

V laboratořích.

Laboratorně se acylchloridy, podobně jako chlorované uhlovodíky, získávají nahrazením hydroxylových skupin atomy chloru: karboxylová kyselina reaguje s chloridem thionylu (SOCl), chloridem fosforitým (PCl) nebo chloridem fosforečným (PCl):  Reakci s chloridem thionylu je možné katalyzovat dimethylformamidem. Při tomto postupu vznikají oxid siřičitý a chlorovodík, což jsou plyny, které se z reakční směsi odstraňují a tím dochází k posunu reakční rovnováhy ve prospěch produktů. Přebytek thionylchloridu, jehož teplota varu činí 74,6 °C, lze taktéž snadno odstranit. Mechanismy reakcí s thionylchloridem a chloridem fosforečným jsou podobné; níže je zobrazen mechanismus při použití thionylchloridu:  Při jiné metodě se používá oxalylchlorid:  Katalyzátorem je zde dimethylformamid, který na začátku reaguje s oxalylchloridem za vzniku iminiového meziproduktu,  který poté reaguje s karboxylovou kyselinou, přičemž dochází k odštěpení oxidu a obnovení katalyzátoru.  Jsou známy i takové postupy přípravy acylchloridů, při kterých nevzniká HCl, jako jsou například Appelova reakce  a příprava za použití trichlortriazinu:

Reakce.

Nukleofilní reakce.

Acylchloridy jsou mnohem reaktivnější než karboxylové kyseliny; chloridový aniont je velmi dobrou odcházející skupinou, zatímco hydroxid tuto vlastnost za obvyklých podmínek nemá, a tak mohou s karbonylovou skupinou reagovat i slabé nukleofily; příkladem může být reakce s vodou za vzniku příslušné karboxylové kyseliny:  Acylchloridy lze použít na přípravu derivátů karboxylových kyselin jako jsou anhydridy, estery a amidy, reakcemi se solemi příslušných kyselin, alkoholy či aminy. Za přítomnosti zásady, například vodného roztoku hydroxidu sodného nebo pyridinu, případně přebytku aminu (při přípravě amidů), je potřeba odstraňovat vznikající chlorovodík a reakce musí být katalyzována. I když lze estery či amidy často získat reakcí karboxylové kyseliny s alkoholem nebo aminem, tak jsou tyto reakce vratné, což vede k nízké výtěžnosti; příprava těchto látek z acylchloridů je rychlá a nevratná a tak se často upřednostňuje před přímou reakcí s karboxylovou kyselinou.  Při reakcích acylchloridů s Grignardovými činidly se obvykle nejprve tvoří ketony a následně terciární alkoholy; výjimku představují reakce s některými organickými sloučeninami kadmia, při nichž se proces zastaví u ketonu. Nukleofilní reakce s Gilmanovými činidly (organickými sloučeninami obsahujícími lithium a měď) také, díky nižší reaktivitě těchto látek, poskytují ketony. Chloridy aromatických kyselin jsou obecně méně reaktivní než chloridy alkylových kyselin a často jsou tak potřeba tvrdší podmínky.  Acylchloridy je možné zredukovat silnými donory hydridů, jako je hydrid lithno-hlinitý, za tvorby primárních alkoholů. Tri-"terc"-butoxyhydrid lithnohlinitý přeměňuje acylchloridy na aldehydy.

Elektrofilní reakce.

Acylchloridy se, společně s Lewisovými kyselinami, jako například chloridem železitým a chloridem hlinitým, účastní Friedelových–Craftsových acylací, při nichž vznikají arylketony.  V prvním kroku proběhne disociace chloridu, kterou vyvolá Lewisova kyselina:  Poté následuje nukleofilní atak arenu na acylovou skupinu:  Nakonec nastane spojení chloridového aniontu s uvolněným protonem za vzniku HCl a regenerace katalyzátoru (zde AlCl):

Bezpečnost.

Vzhledem ke značné reaktivitě těchto látek je při skladování acylchloridů nutné opatrné zacházení. Mají dráždivé účinky na oči, jelikož reagují s vodou za vzniku chlorovodíku a organických kyselin.

Acylchloridy jsou organické sloučeniny s molekulami obsahujícími skupinu -COCl; jedná se o reaktivní funkční deriváty karboxylových kyselin. Acylchloridy patří mezi acylhalogenidy.

In organic chemistry, an acyl chloride (or acid chloride) is an organic compound with the functional group -COCl. Their formula is usually written RCOCl, where R is a side chain. They are reactive derivatives of carboxylic acids. A specific example of an acyl chloride is acetyl chloride, CHCOCl. Acyl chlorides are the most important subset of acyl halides.


Příčiny války.

Před první světovou válkou bylo celé území dnešního Lotyšska součástí Ruského impéria. Rusové se pokoušeli místní lotyšskou populaci rusifikovat a Lotyši neměli žádnou moc na chodu vlastního území. Po vypuknutí války Němci zaútočili na území Litvy a fronta mezi carskou armádou a německým vojskem ustálila až na území Lotyšska. V roce 1917 vznikla Provizorní livonská rada na území neokupovaném Němci a první volby do ní vyhráli bolševici. Po Říjnové revoluci moc bolševiků výrazně vzrostla, a začali tak likvidovat veškeré odpůrce. Při další německé ofenzívě v roce 1917 byla dobyta Riga a v únoru 1918 už Německo ovládalo celé území Lotyšska. Bolševické Rusko využilo odporu Lotyšů k carskému režimu a prezentovalo Německé císařství jako stejné zlo. Podařilo se tak vytvořit lotyšskou armádu, která bojovala proti Němcům po boku bolševiků.  Německá armáda na východní frontě dominovala a bolševici byli nuceni uzavřít v roce 1918 Brestlitevský mír. Sovětské Rusko tak podstoupilo Německu Estonsko, Lotyšsko a velkou část Ukrajiny. V Pobaltí byl vytvořen německý loutkový stát Spojené baltské vévodství, ve kterém držela moc místní německá šlechta. Hlavním městem se stala Riga.

Průběh války.

1918.

11. listopadu 1918 oficiálně skončila první světová válka, a tím byl anulován i Brestlitevský mír. Německá armáda, která do té doby celé Pobaltí okupovala, se začala stahovat zpátky do Německa a vzniklo tak mocenské vakuum. Dne 17. listopadu 1918 se sešel první lotyšský zákonodárný orgán pod jménem "Lotyšská lidová rada" a vznikla tak provizorní vláda. Předsedou se stal pozdější první prezident Lotyšska Jānis Čakste a premiérem Kārlis Ulmanis. Lotyšsko vyhlásilo oficiálně nezávislost o den později v Rize.  Spojené baltské vévodství se v podstatě zhroutilo a jeho Regentská rada byla na konci listopadu 1918 rozpuštěna. Místní Němci ale nebyli odhodláni se vzdát a vytvořili společně se zbývajícími jednotkami německého císařství Zeměbranu (německy: Baltische Landeswehr), která začala bojovat proti nově vzniklému státu.  Nestabilní situace využili bolševici, kteří chtěli celé Pobaltí opět připojit k Rusku. Na začátku prosince 1918 zaútočila Rudá armáda na Lotyšsko a 17. prosince 1918 vznikla v sovětském Rusku vláda tzv. Lotyšské socialistické sovětské republiky. Tato exilová vláda byla zformována lotyšskými komunisty, kteří chtěli zavést vládu proletariátu v Lotyšsku. Do jejího čela se postavil právník Pēteris Stučka.

1919.

Nově zformovaný lotyšský stát neměl vybudovanou silnou armádu, takže od začátku války šel od porážky k porážce. Početně větší a lépe vyzbrojená sovětská armáda donutila prozatímní vládu k ústupu do Liepāji na západ země. Lotyši se v nastalé situaci spojili s dříve nepřátelskou německou Zeměbranou. Přesto ale na konci ledna 1919 ovládala prozatímní vláda už jen Liepāju a její blízké okolí. Spojenému vojsku Lotyšů a Němců se ale nakonec podařilo zastavit sovětský postup a stabilizovat frontu. V březnu spojenecká armáda Lotyšů a Němců přešla do protiútoku a postoupila až k městu Saldus. Rudá armáda začala mít výrazné problémy se svou lotyšskou částí, protože Lotyši už nebojovali proti Němcům, ale i proti vlastním lidem.  Postupu spojených lotyšsko-německých vojsk využila německá šlechta a vyvolala v Liepāje puč. Převzala moc v prozatímní vládě a členové svržené lotyšské prozatímní vlády se zachránili pouze úprkem na parník Saratow. Nová vláda ale nezískala podporu žádného evropského státu ani místního obyvatelstva. Tím spojenectví Lotyšů s Němci definitivně skončilo. Německá Zeměbrana v květnu 1919 obsadila Rigu, a tak Lotyšsko v krizové situaci požádalo o pomoc Estonsko. Estonská vláda odpověděla vysláním 3. divize pod velením generála Ernsta Põddera. Němci mezitím dorazili k městu Cēsis na severu Lotyšska. Zde došlo k jedné z největších a nejdůležitějších bitev jak Lotyšské, tak i Estonské osvobozenecké války, která vešla do dějin jako bitva o Cēsis. Spojenecká vojska Lotyšska a Estonska dokázala porazit německou Zeměbranu, která utrpěla obrovské ztráty. Debakl u Cēsis donutil Němce podepsat klid zbraní a předat Rigu do lotyšských rukou.  Zbytky Zeměbrany se začlenily do Západoruské dobrovolnické armády, kterou vedl kozácký vůdce Pavel Bermondt-Avalov. Armáda byla sice součástí armád bělogvardějců, které bojovaly proti bolševikům, ale její vojáci byli z tří čtvrtin Němci (bývalí ruští zajatci nebo vojáci poražené Zeměbrany). Takže Bermondt-Avalov se spíše zabýval potlačováním národnostních hnutí v Pobaltí, než bojem s bolševiky. V říjnu zahájila Západní ruská dobrovolnická armáda útok na Rigu. Útok byl však neúspěšný a bělogvardějci museli zanedlouho čelit protiútoku spojené armády Lotyšska a Estonska, která byla podporována britským námořnictvem. V listopadu byla Lotyši osvobozena Riga a dobrovolnická armáda byla definitivně rozprášena u Radviliškis v Litvě. Zbytky dobrovolnické armády byly následně evakuovány do Německa.

1920.

Po zažehnání hrozby ze strany Němců se pozornost Lotyšů upřela na východ země, který byl pod kontrolou bolševiků. Lotyši našli velice významné spojence v Polácích. Nově vzniklá Druhá Polská republika už od počátku své existence bojovala se sovětským Ruskem o území mezi Vilniusem a Lvovem. Spojené vojsko Poláků a Lotyšů se postavilo bolševické armádě v bitvě u Daugavpilsu, kde dosáhli spojenci drtivého vítězství. Rusko bylo nuceno požádat Polsko o klid zbraní a stáhlo se z území Lotyšska. V půlce ledna rezignovala vláda Lotyšské socialistické sovětské republiky a její vůdci prchli do Ruska.

Konec války.

V dubnu 1920 se konaly první svobodné volby a lotyšský parlament se poprvé sešel 1. května 1920. V červnu byl podepsán mír s Německem a 11. srpna 1920 oficiálně válka skončila s Ruskem Rižským mírem. Mír byl dokument s 22 částmi. První částí dokumentu bylo zaručení míru po podpisu smlouvy, druhý deklaroval nezávislost Lotyšska a třetí určoval vymezení státních hranic mezi Ruskem a Lotyšskem. V 11. části bylo dokonce zavázání Ruska platit reparace lotyšskému státu.

Lotyšská osvobozenecká válka, příp. Lotyšská válka za nezávislost (lotyšsky "Latvijas brīvības cīņas") byla sérií konfliktů, kde na jedné straně stála armáda nově vzniklého lotyšského státu a na druhé bolševické Rusko a nezávisle na něm i jednotky místních baltských Němců. Válka vypukla 5. prosince 1918 po vyhlášení lotyšské nezávislosti a skončila podpisem Rižského míru v srpnu 1920, který zaručoval Lotyšům existenci jejich nového státu.

The Latvian War of Independence (), sometimes called the Latvia's freedom fights () or the Latvian War of Liberation (, "War of Latvian Liberation"), was a series of military conflicts in Latvia between 5 December 1918, after the newly proclaimed Republic of Latvia was invaded by Soviet Russia, and the signing of the Latvian-Soviet Riga Peace Treaty on 11 August 1920.


Život.

Pocházel ze zchudlé šlechtické rodiny, která se po vyhlášení polské nezávislosti usadila ve Varšavě. Vystudoval práva a historii na Varšavské univerzitě, byl předsedou studentské organizace Patria a šéfredaktorem časopisu "Bunt Młodych", který v roce 1937 přejmenoval na "Polityku". Byl příslušníkem konzervativně orientované Strany národní pravice. Od roku 1930 pracoval na ministerstvu zemědělství a později na ministerstvu průmyslu, před německou okupací uprchl do Rumunska, kde byl tajemníkem exilového diplomata Rogera Raczyńského. V roce 1941 vstoupil do řad Samostatné brigády karpatských střelců, s níž se zúčastnil bojů o Tobruk. Po válce se do vlasti vzhledem k nástupu komunistů k moci nevrátil, pracoval v Londýně na exilovém ministerstvu informací a v roce 1946 založil v Římě nakladatelství Instytut Literacki. Od roku 1947 žil v Paříži, kde byl až do své smrti vydavatelem a jediným redaktorem měsíčníku "Kultura". Pracoval také v časopise "Zeszyty Historyczne", byl uznávaným epistolografem a vydal vzpomínkovou knihu "Autobiografia na cztery ręce".  V sedmdesátých letech vypracoval spolu s Juliuszem Mieroszewskim tzv. Giedroycovu doktrínu, v níž vyzval národy žijící pod nadvládou komunistických režimů, aby zapomněly na historickou nevraživost a územní spory a spojily se proti společnému nepříteli (konkrétně vyzval polskou exilovou vládu, aby se oficiálně vzdala nároku na Kresy). Navázal tak na svoji předválečnou činnost, kdy opakovaně upozorňoval na nutnost citlivější politiky vůči ukrajinské, běloruské a litevské menšině.  V roce 1994 mu byl udělen Řád bílé orlice, který však odmítl od prezidenta Aleksandra Kwaśniewského převzít. Od roku 2012 vyhlašuje polská ambasáda v Minsku Literární cenu Jerzyho Giedroyce, určenou nezávislým běloruským spisovatelům.

Jerzy Władysław Giedroyc nebo také Giedroyć (27. červenec 1906 Minsk – 14. září 2000 Maisons-Laffitte) byl polský publicista a vydavatel, vedoucí kulturní a politický činitel protikomunistické emigrace.

Jerzy Władysław Giedroyc (; 27 July 1906 – 14 September 2000) was a Polish writer and political activist and for many years editor of the highly influential Paris-based periodical, "Kultura".


Arnold van Keppel, 1st Earl of Albemarle

Život.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny z Nizozemí připomínané od 12. století, byl starším synem Osewolta (Osvalda) van Keppela. Od dětství sloužil jako páže u dvora Viléma Oranžského a doprovázel jej při tažení na britské ostrovy v roce 1688. Stal se Vilémovým důvěrným přítelem a brzy získal značný vliv, u dvora soupeřil o královu přízeň s dalším oblíbencem hrabětem z Portlandu. V roce 1692 získal nizozemský titul barona. V letech 1695-1701 zastával u anglického dvora funkci správce královského šatníku, zároveň byl královským komořím, souběžně sloužil v armádě a zúčastnil se devítileté války v Evropě. Jako vikomt Bury a baron Ashford byl v roce 1696 povolán do Sněmovny lordů, v roce 1697 obdržel titul hraběte z Albemarle. Postupoval také v armádních hodnostech (generálmajor 1697, generálporučík 1701) a v roce 1700 získal Podvazkový řád. Za své služby Vilémovi III. se v Anglii také značně obohatil (v roce 1700 dostal darem rozsáhlé území v Irsku, ale pro nesouhlas parlamentu musela být donace zrušena, nicméně Albemarle vzápětí obdržel v hotovosti 50 000 liber). R. 1702 po smrti krále Viléma odešel zpět do Evropy (na základě Vilémovy závěti zdědil další hotovost 200 000 guldenů), zaujal místo v nizozemských generálních stavech a získal hodnost generála jízdy holandské armády, následně velel ve válce o španělské dědictví, ve spolupráci s anglickou armádou byl částečně úspěšný, ale v roce 1712 byl poražen v rozhodující bitvě u Denainu. V roce 1705 naposledy pobýval v Anglii, v doprovodu královny Anny navštívil univerzitu v Cambridgi, kde získal čestný doktorát. Zemřel v Haagu 30. května 1718 ve věku 48 let.  V roce 1701 se oženil s Gertrude van der Duyn (†1741), jejíž otec taktéž odešel z Nizozemí do Anglie s Vilémem Oranžským. Z jejich manželství pocházel jediný syn William Keppel, 2. hrabě z Albemarle.

Arnold Joost van Keppel, 1. hrabě z Albermarle ("Arnold Joost van Keppel, 1st Earl of Albemarle, 1st Viscount Bury, 1st Baron Ashford") (30. ledna 1670, Zutphen, Nizozemsko – 30. května 1718, Haag, Nizozemsko) byl anglický a nizozemský vojevůdce a dvořan z rodiny Keppelů. Jako oblíbenec Viléma Oranžského získal po slavné revoluci značný vliv v Anglii, v roce 1697 obdržel titul hraběte z Albemarle. Po smrti Viléma Oranžského se vrátil do Nizozemí, jeho potomci se ale trvale usadili v Anglii.

Arnold Joost van Keppel, 1st Earl of Albemarle,, and lord of De Voorst in Guelders (Gelderland) (; baptized 30 January 167030 May 1718), was a Dutch military leader who fought for King William III of England and became the first Earl of Albemarle. He was the son of Oswald van Keppel and his wife Anna Geertruid van Lintelo. De Voorst is a large country house near Zutphen, financed by William III, and not unlike the royal palace Het Loo in Apeldoorn.


Život.

Linda Maria Baros se narodila v dělnické čtvrti v Bukurešti, kde navštěvovala základní školu a částečně i lyceum, které poté dokončila v Paříži. Vynikající studentka Sorbonny (Univerzity Sorbonne – Paříž IV), v roce 2011 získala doktorát z komparatistiky (Ph.D.) a o několik měsíců později se stala hlavní tajemnicí "Collège de Littérature Comparée" ("Colegia srovnávacích literatur v Paříži").  V rumunštině publikovala dvě sbírky veršů a dvě divadelní hry (od roku 2002 je členkou Svazu rumunských spisovatelů. Počínaje rokem 2005 podporuje poesii, založila a řídí literární časopis "VERSUs/m", poté iniciovala vznik Festivalu "Primavera Poetilor" ("Jaro básníků"), který spolupořádá. Festival se koná v 55 rumunských městech. Je renomovanou překladatelkou do francouzštiny a rumunštiny, vydala téměř třicet děl. Čás jejích překladů je shromážděna v "Knihovně ZOOM" (135 autorů z různých zemí). Od roku 2000 začíná v Paříž psát ve francouzštině. Druhá z básnických sbírek vydaných ve Francii získala roku 2007 jednomyslným usnesením poroty "Guillaume Apollinairovu cenu" (sbírka básní "Dům ze žiletek"). Rovněž v Paříž se stala počínaje rokem 2005 korektorkou několika největších francouzských vydavatelství, zástupkyní tajemníka Asociace překladatelů rumunské literatury (2006), kulturní ambasadorkou Rumunska v rámci Sezony evropské kultury (2008), hlavní pomocnou tajemnicí společnosti "La Nouvelle Pléiade" (2009), koordinátorkou básnické sekce časopisu "Seine et Danube" (2009–2010), doživotně volenou členkou francouzské básnické žiry, do níž patří důležité literární osobnosti, jako "Max-Pol Fouchet" nebo "Guillaume Apollinaire".

Dílo.

Poezie.

Debutovala roku 1988 básněmi publikovanými v literárním časopise. Básně Lindy Marii Baros byly přeloženy v 25 zemích.

Překlady.

Přeložila téměř třicet titulů.

Spolupráce.

Spolupracuje s poetickými, literárně kritickými a překladatelskými časopisy Po&sie, Nunc, Poésie 2003, Aujourd’hui poème, Europe, La Revue littéraire, Pyro, Ici & Là, Confluences poétiques, MIR, La page blanche, La Traductière, Hauteurs, Littérales, Thauma, L’Écho d’Orphée, Levure Littéraire, Le Bateau Fantôme, Seine et Danube (Francie), Galateea, Observator München (Německo), Bunker Hill (Holandsko), Poetry Review, Horizon Review (Anglie), International Notebook of Poetry, Pleiades (USA), Scritture Migranti, Formafluens (Itálie), Contre-jour, Langage & créativité (Kanada), ABC, Alora, la bien cercada, El Coloquio de los Perros (Španělsko), Revolver, Le Journal des Poètes, Langue vive (Belgie), Électron libre (Maroko), Le Quotidien, Tageblatt, Le Jeudi (Lucembursko), Gradina, Poetika, Književni list (Srbsko), România literara, Viata româneasca, Luceafarul, Ziarul de Duminica, Academia de poezie, Apostrof Adevarul literar si artistic, Tribuna, Ziua literara, Arges, Calende, Astra, Noua literatura, VERSUs/m, (Rumunsko), Beagle (Japonsko), Shirdanra (Bangladéš), LA OTRA Mexiko, Europski glasnik (Chorvatsko), Apokalipsa (Slovinsko), La Revue de Belles Lettres (Švýcarsko) atd.

Antologie.

Mnohé z jejích básní se objevily v téměř třiceti antologiích, např.:

Linda Maria Baros, (* 6. srpna 1981 v Bukurešti), je básnířka, překladatelka a literární kritička tvořící ve francouzštině a rumunštině. Je laureátkou prestižní Guillaume Apollinairovy ceny (Francie 2007). Francouzskou literární kritikou je považována za jeden z nejsilnějších hlasů dneška, za důležitou mladou básnířku 21. století. Její poesie byla přeložena v 25 zemích.

Linda Maria Baros (born 6 August 1981 in Bucharest) is a French-language poet, translator and literary critic, one of the most powerful new voices on today's poetry scene (the famous French literary award "Prix Guillaume Apollinaire" – 2007 and "The Poetical Calling Prize" – 2004). She lives in Paris, France.


Historie.

Po druhé světové válce zaostával Sovětský svaz za USA v oblasti vývoje jaderných zbraní. Proto rychle spustil program na výzkum, vývoj a výrobu dostatečného množství obohaceného uranu a plutonia. Jaderný kombinát Majak byl postaven ve spěchu v letech 1945 a 1948.  V rané fázi vývoje nebyly obavy o životní prostředí brány v potaz. Všech šest reaktorů bylo napojeno na jezero Kyzyltaš v otevřeném chladicím cyklu za vypouštění kontaminované vody přímo zpět do jezera. Zpočátku sloužila jako odpadiště vysoce radioaktivního odpadu nedaleká řeka Ob, která teče dále do Severního ledového oceánu.  Později posloužilo pro skladování pod širým nebem jezero Karačaj.  Zařízení pro skladování kapalného jaderného odpadu bylo přistavěno kolem roku 1953. Skládalo se z ocelové nádrže namontované na betonový podklad 8,2 metrů pod zemí. Vzhledem k vysoké úrovni radioaktivity odpadů se nádrže ohřívaly kvůli tzv. rozpadovému teplu. Proto bylo kolem každé nádrže 20 chladicích tanků. Zařízení pro monitorování provozu chladiče a obsahu nádrže bylo však nedostatečné.

Exploze.

V roce 1956 systém chlazení v jedné z nádrží, která obsahovala asi 70-80 tun tekutého radioaktivního odpadu, selhal a nebyl opraven. Teplota v něm začala stoupat, což vedlo k vypařování a chemické explozi sušeného odpadu, skládajícího se převážně z dusičnanu amonného a acetátů. Nádrž explodovala 29. září 1957 (síla výbuchu se odhaduje na 70-100 tun TNT) a nadhodila 160tunové betonové víko do vzduchu. Nebyly žádné oběti v bezprostředním důsledku výbuchu, ale bylo uvolněno odhadem 20 MCi (800 PBq) radioaktivity. Většina kontaminace se usadila poblíž místa nehody a způsobila znečištění řeky Teča. Oblak obsahující 2 MCi (80 PBq) radionuklidů se šířil přes stovky kilometrů.  V příštích 10 až 11 hodinách se již radioaktivní mrak pohyboval směrem na severovýchod dosahuje 300-350 kilometrů od nehody. Radioaktivní spad měl za následek dlouhodobou kontaminaci na ploše od 800 do 20 000 kilometrů čtverečních (v závislosti na tom, jak velká úroveň kontaminace je považována za významnou), především cesiem-137 a stronciem-90. Tato oblast je obvykle nazývána jako Východouralská radioaktivní stopa (EURT).

Evakuace.

Nejméně 22 vesnic bylo vystaveno záření v důsledku katastrofy, celkový počet evakuovaných obyvatel je kolem 10 000. Někteří byli evakuováni již po jednom týdnu, ale kompletní evakuace trvala téměř 2 roky.

Následky.

Kvůli utajení kombinátu Majak nebylo obyvatelstvo postižených oblastí původně o nehodě vůbec informováno. O týden později (6. října) začala evakuace 10 000 lidí z postižené oblasti, ale stále bez udání důvodu.  I když se objevovaly vágní zprávy o „katastrofální nehodě“ způsobující „radioaktivní spad nad Sovětským svazem a dalšími sousedními státy“ v západním tisku mezi 13. a 14. dubnem 1958, až v roce 1976 Žores Medveděv informoval svět o povaze a rozsahu katastrofy. Medveděvův popis katastrofy v "New Scientist" byl zpočátku brán na lehkou váhu západními jadernými kapacitami, ale podstatu příběhu brzy potvrdil Leo Tumerman, bývalý profesor laboratoře biofyziky na Engelhardtově ústavu molekulární biologie v Moskvě.  Skutečný počet úmrtí zůstává nejistý, protože zářením indukovaná rakovina je klinicky k nerozeznání od jakékoliv jiné rakoviny, a její výskyt lze měřit pouze prostřednictvím epidemiologických studií. Jedna z publikací tvrdí, že „dle studie provedené v roce 1992 Institutem Biofyziky pro bývalé sovětské Ministerstvo Zdravotnictví v Čeljabinsku se zjistilo, že 8 015 lidí zemřelo za posledních 32 let jako důsledek této nehody.“ Nejčastěji citovaný odhad je 200 úmrtí v důsledku rakoviny, ale původ tohoto čísla není jasný.  Pro snížení šíření radioaktivní kontaminace po nehodě byla kontaminovaná půda vykopána a uskladněna do oplocených areálů. Sovětská vláda v roce 1968 vytvořila v místech východouralské radioaktivní stopy (EURT) Východouralskou přírodní rezervaci, která zakazuje neoprávněný přístup do postižené oblasti.

Jako Kyštymská katastrofa je označována nehoda s následnou radioaktivní kontaminací okolí, která se stala 29. září 1957 v jaderném komplexu Majak, kde se vyrábělo plutonium pro jaderné zbraně Sovětského svazu. Je vyhodnocena stupněm 6 na Mezinárodní stupnici jaderných událostí (INES), což z ní činí třetí nejvážnější jadernou havárii vůbec. Horší byla jen havárie v elektrárně Fukušima Daiiči a Černobylská katastrofa (obě stupeň 7 na stupnici INES).

The Kyshtym disaster was a radioactive contamination accident that occurred on 29 September 1957 at Mayak, a plutonium production site in Russia for nuclear weapons and nuclear fuel reprocessing plant of the Soviet Union.


Rozšíření.

Dřevina pochází z jižní a jihovýchodní Asie, kde se vyskytuje od Indie a Pákistánu na západě po Malajsii a země Indočíny na východě. Na severu je její výskyt ohraničen Himálajemi a jižními oblastmi Číny, na jihu ostrovy Indonésie. Je rostlinou známou a v uvedené oblasti hojně pěstovanou již po několik tisíciletí, takže nelze přesněji určit její původní areál. Druhotně se dostala na Filipíny a v novověku do Střední Ameriky včetně ostrovů v Karibském moři.

Ekologie.

Smuteň lékařská je sice považována za tropický, opadavý strom, ale stejně dobře roste i v teplých subtropech na místech, kde teplota v chladných měsících určitě neklesá pod bod mrazu. Její listy neopadávají vždy všechny najednou, ale se obměňují se v závislosti na suchu nebo chladu po nepravidelných větších skupinách, takže bývá řazená i mezi rostliny neopadavé, stálezelené. Starší stromy se poměrně dobře zotavují s nárazového ochlazení a snesou i velké teplo ( až 45 °C), mladší jedinci tak velkou teplotu přežijí jen v částečném stínu.  Pěstuje se snadno, roste v půdě hlinité, písčité i jílovité, mírně kyselé až slabě alkalické. Je schopná růst v oblastech velmi suchých a s půdou příliš chudou pro většinu ostatních ovocných plodin. Žádá však dostatek slunečního svitu a jen minimální zastínění. Pro co nejvyšší produkci plodů však potřebují půdu kvalitnější, hlubokou, zásobenou živinami a s pH v rozmezí 6,0 až 8,0. Zásadní pro trvalý růst je dobré odvodnění a nízké zasolení půdy. Vysazuje se často jako užitková a okrasná dřevina v zahradách domů. Dobře přečká ne příliš intenzivní lesní požár a bývá jedním z prvních stromů, které se z něj zotavily, spolehlivě snáší silný vítr.  V přírodě se vyskytuje v suchých, poloopadavých lesích nebo křovinách, v jižní Číně roste až do nadmořské výšky 2300 m. Nejlépe se jí daří při průměrných denních teplotách od 20 do 29 °C, ale snáší 14 až 35 °C. Upřednostňuje průměrné roční srážky v rozmezí od 1500 do 2500 mm, toleruje i 700 až 4200 mm. Stromy v závislosti na klimatických a světelných podmínkách kvetou jednou nebo dvakrát za rok. Prvé květy obvykle rozkvétají na nově vyrostlých větvičkách v době, kdy z nich teprve raší listy, květu je tehdy mnoho a plodů hojně. Při druhém kvetení jsou listy již zcela vyvinuté, květu je méně a plodů málo. Ploidie druhu je 2n = 26.

Popis.

Strom vysoký 5 až 10 m s kmenem o průměru do 30 cm, jeho hladká kůra je světle šedá až hnědá s řídkými lenticelami. Z hlavních klenutých, oblých větví vyrůstají krátké, slabě hranaté a hustě olistěné tenké větvičky 10 až 20 cm dlouhé, které opadávají i s listy; toto uspořádaní připomíná listy zpeřené. Drobné listy jsou podlouhlého tvaru s drobnými opadavými palisty, vyrůstají ve dvou řadách těsně proti sobě, bývá jich na větvičce 80 až 150, jsou kratičce řapíkaté a čepele mívají obvykle menší než 2 × 0,5 cm, na bázi jsou mělce srdčité až kulaté a vrcholu tupé či špičaté, po obvodě bývají celistvé nebo zubaté a někdy slabě podvinuté, na rubu jsou světlejší a jejich zpeřená žilnatina mívá okolo 5 párů žilek. Strom střídavě vyměňuje listy, obvykle však ne všechny najednou, proto bývá uváděn jako opadavý i stálezelený.  Květy jsou drobné, jednopohlavné, samčí i samičí rostoucí spolu ve stěsnaných květenstvích, ve svazečcích, na bází tenkých větviček ze kterých dále vyrůstají listy. V květenství převažují samčí květy, o málo větší samičí bývají ve svazečku jeden nebo dva, všechny květy mají jen kališní lístky, korunní chybí. Samčí květy rostou na delších, asi 2 mm dlouhých stopkách, mají šest žlutozelených lístků asi 2 mm velkých a tři tyčinky se srostlými nitkami nesoucí asi 1 mm dlouhé, podélně pukající prašníky. Samičí květy jsou téměř přisedlé, mají také šest podobných, žlutých lístků asi 2 mm velkých a vejčitý, 2 mm velký semeník se třemi oddíly po dvou vajíčkách a hluboce rozeklanou čnělku nesoucí tři nahnědlé blizny. Květy musí být opylený cizím pylem, převážná většina samičích květů se však neopylí a opadá (až 70 %). Květy produkují nektar jen od večera do rána, proto opylující včely přilétající pouze za svítání a v podvečer, kdežto můry rodu "Epicephala" v noci. Řídce se vyskytují také dvoudomí jedinci, u těch jsou všechny květy na stromě jen samčí nebo samičí.  Plod je kulovitá, hladká peckovice o velikosti 1,5 až 2,5 cm, jež má ve zralosti žlutou nebo světle žlutou barvu se šesti až osmi světlejšími pruhy. Její dužnatý mezokarp je přirostlý k chrupavčitému endokarpu, ve kterém je šest tmavohnědých, nepravidelně hranatých semen až 4 mm velkých. Zralé plody vydrží i měsíc na stromech bez zjevné ztráty kvality. Plody pěstovaných rostlin vyšlechtěných odrůd váží 30 až 50 gramů.

Rozmnožování.

Smuteň lékařská se rozmnožuje vyséváním semen z přezralých, na slunci vysušených plodů, nebo jsou na záhon sázeny přímo poloviny rozříznutých plodů se semeny. Čerstvá semena s krátkou dobou životností rychle klíčí a mladé semenáče se obvykle ve věku čtyř měsíců roubují kvalitními odrůdami. Zdravé stromy po skácení vytvářejí z pařezů mnohé výmladky, které jsou po prořezání vhodnější pro produkci a sběr plodů než vysoké stromy. Tento nevysoký porost však vyžaduje odstraňování plevele, neboť výmladky svými malými korunami nevytvoří uzavřený vrchlík.  Stromy bývají pro komerční účely pěstované na plantážích ve sponu 9 až 12 m. Smuteň lékařská je pomalu rostoucí dřevina a prvé plody přináší ve věku šesti až osmi let, plodí asi padesát roků. Nejvýnosnější odrůda 'Chakaiya' pěstovaná v Indii dává z jednoho většího stromu až 25 kg ovoce za rok.

Význam.

Plody jsou pravděpodobně nejbohatším známým přírodním zdrojem vitamínu C, kyselina askorbová obsažená v nich je velice stabilní. Pro místní spotřebu se sbírají popadané plody, které jsou i v plné zralosti velmi kyselé, hořké a působí svíravě. Při požití stimulují v ústech vylučování slin a zahánějí tak pocit žízně, v Indií a Thajsku byly tyto stromy sázeny podél cest pro osvěžení poutníků. V domácnostech se plody používají s cukrem a šafránem jako kandované ovoce, zapékají se v místních sladkostech, šťáva slouží jako koření při vaření, vyrábějí se z nich džemy a v kombinaci s jinými druhy ovoce se z nich dělají kompoty, přílohová zelenina nebo čatní, jsou bohaté na pektin. Při přímé konzumaci se pro odstranění hořkosti zralé plody namáčejí v solném roztoku nebo se jedí s čili papričkami.  Plody slouží v asijské medicíně k léčbě problémů souvisejících hlavně se zažívacím ústrojím, prášek ze sušených plodů je účinný expektorans a odvar ze semen léčí zánět očí i kůže. Semena se používají při léčbě astmatu, bronchitidy, diabetes a horečky. Likér ze zkvašeného ovoce je lékem na anémii, žloutenku, nemoci srdce a problémy s močením. Listy se používají v kombinaci se kvašeným mlékem pro zlepšení trávení, proti průjmu i úplavici. Mízou stromů se léčí vředy, kořen je účinné dávidlo. Ovocná dřeň se rozmazává po hlavě, aby rozptýlila bolesti hlavy a závratě způsobené slunečním úpalem. Ovoce je složkou mnoha léků domorodého ájurvédského léčebného systému.  Dřevo stromu je načervenalé, těžké, pružné a zrnité, bývá používáno pro drobné stavby a zhotovuje se z něj nábytek i nářadí. Ponořené do vody je velmi odolné, dělají se z něho vodovodní roury i výdřeva studní. Sloužívá přímo jako palivo nebo se z něj vyrábí dřevěné uhlí dobré kvality. Kůra mladých větví obsahuje množství tříslovin, kterým se barví hedvábí, vlna i bambusové proutí do hnědá. Listy i mladé větve se v suchých oblastech obřezávají a slouží jako krmivo pro domácí přežvýkavce. Větve s listy bývají také spásány i volně žijícími zvířaty, z nichž mnohé také žerou popadané plody a roznášením semen v trusu přispívají k šíření druhu.  V Austrálii na území v Severního teritoria se počala smuteň lékařská šířit z domácích zahrad do volné přírody, kde vytlačuje původní rostlinstvo a je proto považována za potenciální plevelnou rostlinu.

Smuteň lékařská ("Phyllanthus emblica") je tropický, opadavý strom plodící drobné plody, které jsou sice poživatelné, ale velmi kyselé a trpké. Obsahují mnoho vitamínu C, až 600 mg/100 g (citron jen 50 mg/100 g). Mají zvláštně uspořádané větvičky a na nich vyrůstající drobné jednoduché listy, které dohromady připomínají listy zpeřené.

Phyllanthus emblica, also known as emblic, emblic myrobalan, myrobalan, Indian gooseberry, Malacca tree, or amla from Sanskrit amalaki is a deciduous tree of the family Phyllanthaceae. It has edible fruit, referred to by the same name.