Vzdělání.

V roce 1998 Jaredův otec, Charles, věnoval Harvardské univerzitě 2,5 milionu dolarů, nedlouho poté byl Jared na tuto prestižní univerzitu přijat a v roce 2003 získal bakalářský titul. Následně v roce 2007 ukončil Univerzitu v New Yorku, kde získal dvojitý titul JD/MBA.

Rodinný život.

Jeho manželkou je Ivanka Trumpová, dcera prezidenta USA Donalda Trumpa.

Aktivity.

V letech 1991 až 2006 byl přitom Kushner přispěvatelem Demokratické strany, k jejímž předním podporovatelům patří jeho otec, developer Charles Kushner.  2016 - Spolu s dalšími příbuznými se tak Kushner stal členem týmu, který pro Trumpa připravoval převzetí moci. Trumpovi pomáhal již v prezidentské kampani sjednávat důležité schůzky a jako stoupenec ortodoxního judaismu mu pomáhal oslovit židovské voliče.  2017 - Donald Trump jmenoval Kushner-a poradcem svého kabinetu, a to pro oblast obchodních smluv a Blízkého východu.  2018 - Kushner pracuje na mírovém plánu pro Izrael a Palestinu. V červnu prohlašuje, že plán je již hotov a bude brzy veřejně oznámen. Kushner a vyslanec pro Stř. východ Jason Greenblatt se setkali s vůdci Izraele, Jordánu, Kataru, Egypta a Saúdské Arábii v červnu 2018 aby prodiskutovali zmíněný mírový plán. Palestinské vedení se odmítlo setkat s Kushnerem Za některými myšlenkami Kushnera týkající se Stř. Východu má být americký velvyslanec v Izraeli Ron Dermer, který má blízký vztah s izraelským ministerským předsedou Benjaminem Netanyahu.

Finance.

2007 - Kushner zakoupil budovu 666 Fifth Avenue building na Manhattan za $1.8 miliardy. Dle informací vizzáležitost kolem budovy 666 Fifth Avenue vyřešil nájemní smlouvou na 99 let s firmou Brookfield.

Zamyšlení.

Kushner o sobě prohlásil, že nemá rád knihy týkající se historie daného regionu.

Jared Kushner (* 10. ledna 1981, Livingston, USA) je americký podnikatel a realitní magnát. Je výkonným ředitelem společnosti zaměřené na nemovitosti Kushner, předsedou a vydavatelem Observer Media (týdeník New York Observer), které koupil v roce 2006. Je také aktivním investorem a spoluzaložil společnost Cadre, firmu, která používá technologii aby propojila instituční investory s potenciálními investicemi do nemovitostí. Od ledna 2017 pracuje Kushner pro Trumpa jako poradce.

Jared Corey Kushner (born January 10, 1981) is an American investor, real-estate developer, and newspaper publisher who is currently senior advisor to his father-in-law, Donald Trump, the president of the United States. Kushner is the elder son of the former real-estate developer Charles Kushner, the son of Jewish immigrants from the USSR, and is married to Ivanka Trump, President Trump's daughter and fellow advisor. As a result of his father's conviction and incarceration for fraud, he took over management of his father's real estate company Kushner Companies, which launched his business career. He later also bought Observer Media, publisher of the "New York Observer". He is the co-founder and part owner of Cadre, an online real-estate investment platform.


Sportovní kariéra.

S judem začinala v 6 letech na předměstí Daytonu v Centreville v klubu Renshuden Judo Academy pod vedením Daniela Doyla. Po osobních problémech s trenérem Doylem se koncem roku 2007 přesunula do Bostonu, kde se na jeho předměstí ve Wakefieldu připravuje pod vedením Jima Pedra a Jimmyho Pedra. V roce 2008 byla ve Wakefieldu dvorní sparingpartnerkou Rondy Rouseyové, se kterou se připravovala na olympijské hry v Pekingu. V polotěžké váze do 78 kg však nedostala možnost startovat na květnovém panamerickém mistrovství v Miami, kde její krajanka Katie Moccová olympijskou kvalifikační kvótu v polotěžké váze pro Spojené státy nezískala.  Mezi světovou špičkou v polotěžké váze se prosazuje od roku 2010 a v témže roce získala nečekaný titul mistryně světa. Své vysoké sportovní ambice potvrdila o dva roky později na olympijských hrách v Londýně. Kritickou chvíli prožila ve čtvrtfinále, kdy otočila nepříznivě vyvíjecí se zápas s Maďarkou Abigél Joóovou až po jejím zranění. Ve finále porazila Britku Gemmu Gibbonsovou a získala pro Spojené státy první zlatou olympijskou medaili z judistických soutěží. V roce 2016 na olympijských hrácj v Riu zlatou olympijskou medaili obhájila po zcela dominantním výkonu v boji na zemi.  Od svého prvního trimfu na olympijských hrách odolává lukrativním nabídkám profesionální zápasnické organizace Ultimate Fighting Championship zápasit v MMA.  Kayla Harrisonová je judistka s nestandartním pravým úchopem. V technikách v postoji (tači-waza) u ní dominuje pravé ko-uči-gake, o-soto-gari nebo krásné sode-curikomi-goši. Ve finále mistrosvtví světa v roce 2010 zaskočila svojí soupeřku technikou o-soto-gari provedenou na levo. Její doménou na tatami je však boj na zemi (ne-waza). Její specialitou jsou techniky sumbise – páčení (kansecu-waza), škrcení (šime-waza). Tyto techniky piluje s grapplery (tzv. Brazilské jiu-jitsu).

Kayla Harrisonová-Yazellová (* 2. července 1990 Middletown, Ohio) je americká zápasnice–judistka a grapplerka, dvojnásobná olympijská vítězka z let 2012 a 2016.

Kayla Harrison (born July 2, 1990) is an American former judoka who competed in the 78 kg weight category, and is currently a mixed martial artist who competes in the lightweight division. She won the 2010 World Championships, gold medals at the 2012 and 2016 Olympics, and gold at the 2011 and 2015 Pan American Games.


Vývoj.

16. srpna 2011 tvůrci a vydavatelé her World of Tanks a World of Waplanes oznámili novou free-to-play námořní akční MMO hru nazvanou World of Battleships. Hra uzavírá válečnou online trilogii. O rok později byla hra přejmenována na World of Warships, zejména díky faktu, že "Battleship "označuje konkrétní třídu plavidel a nefunguje jako zastřešující název.  2. července 2015 hra vstoupila do otevřené bety, jakožto finální krok k dokončení samotné hry.  Ze začátku byly ve hře dostupná plavidla Japonska a USA, pak se v jedné aktualizaci přidalo Německo a Sovětský svaz, které byly později rozvedeny, poté přišla na řadu dlouho očekávaná Británie a vzápětí Francie. Nedávno se hráči dočkali počátku Panasijské flotily.

Hratelnost.

Hra má výrazně pomalejší spád, než předcházející tituly v sérii, což je dáno samotnou povahou námořního boje. Propojení bojišť s ostatními hrami ze série se neplánuje, stejně jako zakomponování ponorek, které by podle slov tvůrců výrazně narušily vyváženost hry, ve které může každé plavidlo střílet na každé (ponorky by byly zranitelné pouze určitou skupinou plavidel).

Mapy.

Rozloha map je různá, v různých podnebných pásmech a různých mořích a oceánech. Bojiště jsou, stejně jako v předešlých hrách, inspirována skutečnými místy a bitevními oblastmi. Konkrétní mapy mají své vlastní podmínky včetně počasí.

Lodě.

Každý z herních národů disponuje loděmi různých typů. Systém vývoje je obdobný, jako u World of Tanks a World of Warplanes. Třídy lodí jsou děleny krom klasického „tieru“ (úroveň) na křižníky, torpédoborce, bitevní lodě a letadlové lodě. Křižníky tvoří základní jednotku každého bitevního svazu. Bývají kombinací jiných typů lodí. Disponují většinou velkým množstvím děl, jsou středně rychlé. Podle národa, ze kterého pocházejí, mají od určité úrovně například torpédomety, radar nebo startovací rampu pro jedno jediné letadlo (většinou chrání loď před útočnými bombardovacími letkami). Torpédoborce jsou velice rychlé, mají velké množství torpédometů, jen málo děl, mohou vytvářet kouřovou clonu a jejich zvláštní schopností je krátkodobé zvýšení rychlosti. Bitevní lodě jsou velké, odolné, pomalé, mají obrovskou palebnou sílu, ale pomalu zaměřují a kadence děl je nízká (nabití trvá i 40 sekund). Letadlové lodě se dobře se maskují a nemají řízená děla. Letadla se dělí na stíhače, střemhlavé bombardéry a torpédové bombardéry.Obojí bombardéry útočí na nepřátelské lodě a stíhači sestřelují nepřátelská letadla. V současné době letadlové lodě mají jen Japonci a USA. Japonské mají 4 letadla v letce a moho letek (3-8) a americké mají 6 letadel v letce a méně letek (3-6). U prémiových letadlových lodí je počet letadel v letce i letek různý- u každé jinak. Zatím (březen 2018) jsou 3: Kaga (Japonsko), Enterprise (USA) a Saipan (USA).  Lodě jsou rozděleny do úrovní I-X podle toho, jak jsou "dobré". Křižníky jsou dostupné ve všech úrovních, torpédoborce v úrovních II-X; bitevní lodě v úrovních III-X (až na jednu prémiovou výjimku - Mikasa); letadlové lodě v úrovních IV-X. Ve WOWS jsou dva standardní typy munice - AP - protipancéřové a HE - vysoce výbušné. AP buď loď prorazí a způsobí vysoké poškození, nebo se neškodně odrazí do vody. Můžou také proletět lodí skrz a způsobit zanedbatelné poškození. HE vybuchnou na povrchu lodě a působí spíše nižší poškození, ale zaručeně se neodrazí a průstřel skrz nebývá také moc častý. Navíc mohou způsobit požár.

Klanové války.

Klanové války budou jedním ze dvou hlavních momentů, kdy se budou jednotlivé hry ve trilogii ovlivňovat. Detaily zatím nejsou známé, ale jednotlivé klany budou získávat výhody do dalších bitev podle toho, jak dopadla předchozí bitva s odlišným druhem bojových strojů.

Společný prémiový účet.

I na World of Warships se vztahuje společný prémiový účet, který byl zaveden pro World of Tanks a World of Warplanes.

Národy.

Jak již bylo napsáno výše, hra má celkem 10 národů- Japonsko, Britské impérium, USA, Francii, Sovětský svaz, Německo, Itálii, Polsko, Commonwealth (zahrnuje Austrálii, Nový Zéland...) a Panasii.  Itálie, Polsko a Commonwealth mají jen prémiová plavidla.  Každá loď je jedinečná, berte prosím tyto popisy jako orientační.

Japonsko.

Japonské císařství disponuje největší flotilou ve hře - má kompletní větve křižníků (10), bitevních lodí (8), letadlových lodí (7) a dvě větve torpédoborců (celkem 13). Jsou spolu s loďmi USA jedinými státy, které mají ve hře své zástupce již od samého začátku.

Křižníky.

Japonské křižníky se vyznačují vysokou ráží děl, torpédy a relativně silným pancířem.

Bitevní lodě.

Japonské bitevní lodě jsou válečníky na dlouhou vzdálenost-disponují silnými děly, kterých je ale obvykle málo, až na výjimky spolehlivým pancířem a působivou plavební rychlostí. jejich protiletecká obrana bývá ale obvykle slabá a se sekundární výzbrojí se také zrovna chlubit nemohou.

Torpédoborce.

Torpédoborců mají japonci 2 větve, jednu hlavní (úrovně II-X) a druhou slepou (úrovně V-VIII). Obecně mají velmi dobré maskování. Torpédoborce hlavní větve disponují vysokým množstvím silných torpéd s dlouhým dosahem (až 20km!!!), avšak jejich dělostřelectvo je velmi slabé. Vedlejší větev obsahuje torpédoborce s lepšími děly, ale torpéda už jsou o něco horší.

Letadlové lodě.

Japonci spolu s USA jsou jedinými národy, které mají letadlové lodě. Ty japonské mají na rozdíl od amerických možnost volby paluby - mohou si vybrat, zdali budou mít více stíhačů, nebo naopak bombardérů.Pro všechny neprémiové japonské letadlové lodě platí, že mají v jedné letce 4 letadla. To se dá pomocí kapitánských dovedností zvýšit na 5. Oproti američanům mají výhodu většího počtu letek (až 8).

Spojené státy americké.

Druhou největší flotilou ve hře disponují Spojené státy americké. Americká plavidla jsou obecně velmi všestranná - mohou jak pořádat agresivní útoky, tak podporovat z větší vzdálenosti, poskytovat protileteckou podporu...

Křižníky.

Americké křižníky zpravidla disponují velkým množstvím děl a silnou protiletadlovou obranou, avšak kromě úrovní IV. a V. nejsou vybaveny torpédy. Do VI. úrovně by se daly klasifikovat spíše jako lehké, od VII. těžké, avšak s nepříliš silným pancířem. Tuto nevýhodu kompenzují rychlopalná 200mm děla.

Bitevní lodě.

Americké bitevní lodě se dají rozčlenit do dvou skupin: lodě typu Dreadnought a její nástupci na úrovních III. až VII. a rychlé bitevní lodě nové generace - úrovně VIII.-X. První skupina se vyznačuje silným dělostřelectvem, spolehlivým pancířem, průměrnou protileteckou obranou a velmi pomalou rychlostí a neobratností. To se změní na osmé úrovni - nové bitevní lodě mají velice silnou protiletadlovou výzbroj a jsou rychlejší a obratnější. Silné dělostřelectvo zůstane zachováno, ale pancíře ubude.

Torpédoborce.

Americké torpédoborce jsou pravým opakem japonských - mají obvykle velmi silné dělostřelectvo, ale jejich torpéda mají krátký dosah a nízké poškození. Pro nižší a střední úrovně jsou typické torpédomety z obou stran lodě, takže po odpálení z jednoho boku vám stále zbývá dost torpéd na straně druhé.

Letadlové lodě.

Americké letadlové lodi mají v letce 6 letadel, což může být vylepšeno na 7, ale letek je méně než u japonců - X. úroveň má 6. Američanům byla v jedné aktualizaci odepřena volba palub kvůli jejich převaze, ovšem dnes jsou naopak ve zřejmé nevýhodě - proti 12 americkým stíhačům na desáté úrovni může japonský protějšek postavit až 16 (po vylepšení obou lodí 14:20). Vyšší počet letadel v letce přináší výhodu při útocích bombardéry - 6 (7) bomb má větší šanci na zásah než 4 (5).

Německo.

Německo disponuje 3. největší flotilou - zastoupeny jsou tu větve torpédoborců, křižníků a bitevních lodí a jednou letadlovou lodí. Bylo přidáno v aktualizaci spolu se Sovětským svazem, a došlo tak k prvnímu rozšíření národů ve hře.

Křižníky.

Německé křižníky mají obvykle mnoho torpéd, průměrnou protileteckou obranu a dostatek děl hlavní baterie s velkým dostřelem. Jsou rovněž obratné. Do VI. úrovně jsou to lehké křižníky s nejvýše 150mm děly, od sedmičky jsou to křižníky těžké.

Bitevní lodě.

Německé bitevní lodě mají dobrý pancíř, silnou protileteckou obranu a průměrně silná děla většinou v malém počtu. Mají také velmi silnou sekundární baterii a některé (ze standardních VII. Gneisenau) dokonce torpéda. X. úroveň Großer Kurfürst má nejvíce bodů výdrže ze všech lodí ve hře, neuvěřitelných 105 800!

Torpédoborce.

Německé torpédoborce mají dobrá děla a průměrná torpéda. Stojí za to zmínit 1-hlavňové torpédomety u počátečních úrovní. Většina Německých torpédoborců nemá jméno, pouze kódové označení (např. T-22, Z-23...).

Letadlové lodě.

Německo má ve hře pouze jediného zástupce letadlových lodí a to speciální prémiovou lodí Graf Zappelin která se umisťuje na VIII. úrovni, ale výhod není moc, spíše je zobrazena v negativním světle kvůli tomu, že její letadla mají málo bodů výdrže, takže se může stát, že letadla nedoletí k cíli.

Velká Británie.

Největší Evropská námořní mocnost má ve hře torpédoborce, křižníky a bitevní lodě. V průběhu roku 2019 se plánuje přidání letadlových lodí.

Křižníky.

Britské křižníky jsou velice zvláštní větví - mají pouze AP granáty, mají možnost doplnit si životy, ačkoli tuto schopnost obvykle mají jen bitevní lodě, a mají kouřový generátor, což mívají obvykle pro změnu torpédoborce. Zkrátka a dobře, pusťte ruského vývojáře k něčemu britskému a budou se dít věci...Jinak mají Britské křižníky dobrou protiletadlovou obranu, jsou vysoce obratné a maskované. Jsou to všechno lehké křižníky,takže mají mnoho rychlopalných, avšak nepříliš silných děl. Mají také vysoce slabý pancíř, jak se říká, div do nich neprosakuje voda.

Bitevní lodě.

Královské námořnictvo má velice podobné bitevní lodě jako jejich zaatlanští příbuzní. úrovně III-VI jsou typické dreadnoughty, akorát u VI úrovně vás překvapí silná protiletadlová obrana. VII. úroveň King George V je zvláštní loď - na přídi má 2 věže, z čehož jednu 4hlavňovou a druhou 2hlavňovou. Na zádi je jedna 4hlavňová. Úrovně VIII až X jsou bitevní lodě nové generace, akorát mají lehce lepší odolnost a děla, zato o trochu menší protileteckou obranu.

Francie.

Jako Británie, taky jedno z těch větších námořníctvech. Ve hře ji zastupují křižníky (11), bitevní lodě (10) a dva torpédoborce.

Křižníky.

Křižníky Francie není radno podcenit. Jsou velmi rychlé, obratné, torpéda na III. až X. úrovni jsou užitečná a katapultovací letadla především na IV. a V. úrovni z nich dělají výborné křižníky.  Ovšem nevýhody tu jsou také. Třeba jejich pancíř je poměrně slabý a body výdrže jsou nízké na jejich úroveň. Ale vyšší úrovně, například loď X. úrovně Henri IV si kompenzuje tyto nevýhody devíti 240mm děly a slušným pancířem. Takže setkat se s francouzským křižníkem v bitvě nebude tak lehký oříšek.

Bitevní lodě.

Francouzské bitevní lodě se dají rozčlenit na pomalé dreadnaughty IV-VII a rychlé moderní lodě VIII-X. Když spustíte bitvu s bitevní lodí Francie IV-VII tak se setkáte s dobrou přesností a působivou palebnou silou. Na druhou stranu bitevní lodě zatáčí pomaleji než jakákoliv bitevní loď ve hře, pancíř v bočních částí trupu je silný, ale ve přední a zadní části je poněkud slabší. Je zde vyšší pravděpodobnost obdržení kritických zásahů.Typickou vlastností francouzských plavidel jsou věže o čtyřech dělech. Sedmá úrověň Lyon má takovéto věže čtyři a tím pádem vlastní neuvěřitelných 16 hlavní! Francouzské bitevní lodě VIII až X jsou rychlé a obratné, ale jejich, ač lehčí, děla jsou také působivá.

Torpédoborce.

Ve francouzském výzkumném stromu v prémiové linii na VI. úrovni najdete torpédoborec Aigle, který stojí 4,650 zlaťáků. Aigle se chlubí vysokou rychlostí a šesti torpédy který zasadí smrtelnou tečku i lehčímu křižníku VII. úrovně.  Na VIII. úrovni se nachází torpédoborec Le Terrible.

Panasie.

Panasie má chudý výzkumný strom. Skláda se ze dvou křižníků a jedenácti torpédoborců. Tato frakce má ve hře jen jeden výzkumný strom a skládá se z lodí více státu, přesněji Jižní Koreje (počet lodí - 1), Číny (3), Thajska (1), Indonésie (1) a Taiwanu (7). Má pouze dva křižníky, a to křižník I. úrovně Chenyang a speciální prémiový křižník VI. úrovně Huanghe. Jakmile zahlédnete v bitvě panasijský torpédoborec, tak vás zachrání torpéda anebo útěk. Panasie má nejrychlejší torpédoborce ve hře, například torpédoborec IV. úrovně pluje maximální rychlostí 40,8 uzlů. Jejich torpéda jsou dost silná. Ovšem nevýhod je hodně, dá se říct že mají málo HP, hodně slabý pancíř, málo torpéd, na III. úrovni má torpédoborec Phra Ruang (Thajsko) pouze čtyři torpéda, zatím co ruský torpédoborec Derzki na stejné úrovni jich má deset.

Prémiové národy.

Itálie.

Itálie je jeden ze čtyř národů, kteří mají pouze prémiové lodě. Tento stát má pouze dvě lodě a další dvě speciální prémiové lodě a to dva křižníky a dvě bitevní lodě.

Křižníky.

Itálie má dva křižníky a to Duca d'Aosta, který je ve hře na VI. úrovni a stojí 4,700 zlaťáku. Může se chlubit dobrým pancířem, dobrou přesností a velkým způsobeným poškozením. Naopak je pomalý, ale je doporučován. A pak je tady Duca degli Abruzzi, která byla stáhnuta z italského výzkumu ve hře dne 21.9.2018 a nahrazena lodí Duca d'Aosta. Tento křižník byl umístěn na VII. úrovni v ceně 6,800 zlaťáků. Měl úplně stejné výhody a nevýhody jako Duca d'Aosta. Obě lodě mají 2 torpédomety po třech torpédech.

Bitevní lodě.

Bitevní lodě jsou dvě a to prémiová loď Roma (Řím) a speciální prémiová loď Giulio Cesare (Julius César)  Bitevní loď Roma na VIII. úrovni se chlubí velkou palebnou silou, dobrým pancířem a celkem dosti HP. Ale její cena ve hře 13,100 zlaťáků nebo 1,042 Kč na prémiovém obchodě nedělá žádného favorita kterého by si každý kupoval.  Je to nejdražší loď ve hře!! Poté je tu na V. úrovni bitevní loď Giulio Cesare, je poměrně rychlá a obratná, ale na jednu stranu natočí pouze 4 věže (8 děl) s nepříliš vysokým poškozením.

Panamerica.

Panamerika je souhrn všech států jižní a střední Ameriky. Ale mají pouze jednu loď - křižník VII. úrovně Nueve de Julio. Tato loď se nedá zakoupit ve hře, ale v prémiovém obchodě za 700 Kč. Nueve de Julio je argentinská loď. Má dobrou obratnost a rychlé přebijení. Je to lehký křížník.

Commonwealth.

Commonwealth má dohromady tři lodě. Ale pouze jedna se dá zakoupit ve hře. Mají jeden křižník Perth, který se dá koupit ve výzkumném stromu za 4800 zlaťáků. Jedná se o lehký křižník. Má katapultovací letadlo a dohromady 8 torpéd ve dvou torpédometech. Torpédoborec III. úrovně Vampire se dal získat z mise. Druhý je VII. úroveň pojmenovaný Haida, který se dá koupit v prémiovém obchodě. Vampire je obratný a rychlý ale rychlopalná děla jsou jen na dorážení. Haida má pouze čtyři torpéda. Ale děla jsou celkem silná, obratnost výtečná a rychlost ujde.

Polsko.

Polsko má ve hře pouze jediného zástupce, a to hodně známý torpédoborec Błyskawica. Błyskawica je torpédoborec na VII. úrovni který stojí 4800 zlaťáků. Obratnost báječná, rychlost dobrá, dohled suprový. Prostě loď stavěná pro závodníky. Pyšní se sedmi rychlopalnými děly s výtečnými vlastnostmi a 2x3 průměrnými torpédomety. (zdroj: wiki wargaming, yahoo)

World of Warships (dříve známá jako World of Battleships) je MMOG od společnosti Wargaming.net. Hra staví na podobném modelu jako World of Tanks a World of Warplanes, předcházející online hry z dílny Wargaming.net. Přináší akční simulaci různých typů válečných lodí, které v týmové bitvě plní různé role. Hra je již vydána a kdokoliv může hru hrát po registraci na oficiálních stránkách hry.

World of Warships is a free-to-play naval warfare-themed massively multiplayer online game produced and published by Wargaming, following the earlier games "World of Tanks" and "World of Warplanes". Players can battle others at random or play cooperative battle types against bots or an advanced player versus environment (PvE) battle mode. For the most skilled players, two seasonal competitive modes are available.


Popis.

Barva srsti mongolského vlka se mění v závislosti na ročním období. Je to obvykle směs hnědé, šedé, bílé, žluté a černé barvy. V zimě je výraznější černá a bílá barva.  Vypadá podobně jako vlk eurasijský, ale je menší, váží maximálně 45 kg. Na rozdíl od vlka eurasijského má krátké světlé chlupy na uších, na bocích a na vnějších stranách končetin. Také má ve srovnání s vlkem eurasijským delší nos a štíhlejší lebku. Při porovnání s vlkem indickým je větší, ale nemá černou špičku ocasu.

Chování, reprodukce.

Vlci jsou teritoriální zvířata, žijící ve smečkách. Smečka obsahuje 2 až 20 zvířat. Obvyklý počet je osm zvířat ve smečce. V čele smečky je chovný pár, tedy alfa samec a samice. Mongolští vlci výborně spolupracují při lovu velké kořisti. Stejně jako ostatní šelmy psovité si také vlci označují své území. Pro značení nejčastěji používají moč.  K páření dochází od ledna do dubna v závislosti na zeměpisné šířce. Větší zeměpisná šířka znamená pozdější páření. Období březosti trvá dva měsíce. Mláďata se rodí slepá a hluchá. Jsou tedy zcela závislá na matce. Mládě váží bezprostředně po narození cca 0,5 kg. V jednom vrhu je průměrně 5 až 6 štěňat. Pohlavní dospělost dosáhnou za dva až tři roky. Po této době musí řada z nich opustit svou smečku. Délka života je 6 až 10 let v divočině, v zajetí mohou žít dvojnásobek tohoto věku.

Ohrožení.

Jednou ze zemí, kde žijí mongolští vlci, je Čína. Největší výskyt vlků je v Ujgurské oblasti na severozápadě Číny a v oblasti Vnitřní Mongolsko na severovýchodě Číny. Nedávno provedené šetření populace vlků v oblasti Vnitřního Mongolska ukazuje, že jich zde žije více než 2000. Vzhledem k dlouhodobému lovu stav vlků v Číně výrazně poklesl. V minulosti se vlci vyskytovali téměř na celém území. Dnes jsou k nalezení spíše na sever od třicáté rovnoběžky. V oblasti Ťiang-če vlci téměř vyhynuli. Na severu, v lesích a na loukách jsou vlci k vidění vzácně, jen občas. V Číně stále neexistuje přírodní rezervace, určená pro vlky.  V Indii je celkový počet žijících vlků odhadován na 1000 až 2000 kusů. Menší část z uvedeného počtu žije v Himálaji. Místní název pro zdejšího vlka je vlk himálajský. Nedávné genetické výzkumy naznačují, že himálajský vlk, dosud označovaný jako "Canis lupus chanco", by mohl být samostatným druhem ("Canis himalayaensis"). Přímo v Himálaji, v Dárdžilingu, který leží přibližně ve výšce 2000 metrů nad mořem, je zoologická zahrada, specializovaná na chov ohrožených druhů zvířat. Mimo jiné taky na chov mongolských vlků. V této zoologické zahradě bylo ke dni 31.3. 2009 chováno celkem 7 mongolských vlků, z toho dva samci a pět samic.

Vlk mongolský ("Canis lupus chanco"), nazývaný často také jako tibetský vlk, popř. jako čínský, korejský, stepní nebo himálajský vlk, je poddruhem vlka obecného ("Canis lupus"). Jeho domovem je jihozápadní Rusko, himálajské oblasti Indie, Nepálu a Bhútánu, střední část Číny, Tibet a Mandžusko.

The Mongolian wolf ("Canis lupus chanco") is a subspecies of the grey wolf which is native to Mongolia, northern and central China, Korea, and the Ussuri region of Russia.


Život.

Narodila se v rodině ruské nižší šlechty. Její rodiče byli zbožní pravoslavní věřící. V patnácti letech se vdala za Borise de Huecka. V první světové válce působila na frontě jako ošetřovatelka, těsně unikla říjnové revoluci a v roce 1919 se nakonec dostala do Anglie, kde také vstoupila do katolické církve. V roce 1921 odešli manželé do Toronta, kde se také Catherine narodil její jediný syn George.  Její rodina byla materiálně dobře zajištěna, vztahy s manželem se ale horšily a Catherine krom toho cítila hlubší povolání k duchovnímu životu. Po konzultaci s biskupem založila v roce 1930 v Torontě Dům přátelství, apoštolát, zaměřený zvláště na chudé obyvatelstvo černé pleti, bojující proti sociální i rasové nespravedlnosti. Další Dům přátelství byl založen v newyorském Harlemu.  V roce 1943 bylo jejich první manželství anulováno (nikoli rozvedeno, z katolického hlediska bylo od počátku neplatné, protože Catherine a Boris byli příbuzní). Brzy poté se podruhé vdala za novináře a spisovatele Eddie Dohertyho.  V roce 1947 založila v odlehlé kanadské vesnici Combermere Dům Madonny, komunitu lidí, žijících v celibátu, dobrovolné chudobě a modlitbě, inspirovanou ruskou poustevnickou ("pustinickou") tradicí.

Spiritualita.

Catherine Doherty uvedla na západ ruskou poustevnickou tradici, založenou na chudobě, samotě, tichu, práci pro druhé a neustálém životě v přítomnosti Boží. Tomuto tématu věnovala svou nejslavnější knihu "Pustina: křesťanská spiritualita Východu pro člověka západní kultury" (anglicky poprvé 1975, česky vyšlo v roce 1997 v nakl. Cesta, ). Bylo vydáno také mnoho jejích anglicky psaných úvah, dopisů a básní na různá témata, zaměřených převážně na spiritualitu východního křesťanství.

Služebnice Boží Catherine Doherty (celým jménem Jekatěrina Fjodorovna de Huek Doherty, rozená Kolyškina, 15. srpna 1896, Nižnij Novgorod – 14. prosince 1985) byla kanadská katolická náboženská spisovatelka a sociální aktivistka ruského původu, zakladatelka charitativní a misijní organizace Apoštolát Domu Madonny. Zaměřovala se převážně na zprostředkování duchovních zkušeností východního křesťanství americkým katolíkům.

Ekaterina Fyodorovna Kolyschkine de Hueck Doherty (August 15, 1896 – December 14, 1985), was a Russian-Canadian Catholic social worker and founder of the Madonna House Apostolate. A pioneer of social justice and a renowned national speaker, Doherty was also a prolific writer of hundreds of articles, best-selling author of dozens of books, and a dedicated wife and mother. Her cause for canonization as a saint is under consideration by the Catholic Church.


Architektura softwaru.

Mir, stejně jako Wayland, je postaven na EGL a používá některé originální prvky vyvinuté pro Wayland například Mesa 3D – EGL implementaci a vrstvu libhybris Kompatibilní verze pro X, XMir, je založena na XWaylandu.  Další části infrastruktury použité v Mir původně vznikly pro Android. Tyto části zahrnují „androidí“ vstupní zásobník. a Protocol Buffers. Detaily implementace správy paměti, stejně jako u androidu, využívá server-allocated buffers, které zaměstnanec Canonicalu Christopher Halse Rogers označil jako potřebné pro „svět ARMu a grafický zásobník systému Android“.  Podle Ryana Paula z Ars Technica,

Přijetí.

K září 2013 je jediné počítačové prostředí, které má nativní podporu pro Mir, Unity 8 od Canonicalu. Žádná další linuxová distribuce neoznámila plány integrovat Mir jako výchozí display manager.  Mezi derivacemi Ubuntu, využívající jiné prostředí než Unity, vývojáři Xubuntu v srpnu 2013 oznámili, že by rádi ohodnotili funkční Xfce přes Xmir, ale po třech týdnech se rozhodli od tohoto upustit.

Ubuntu.

V červnu 2013 Canonical veřejně oznámil dosažení milníku ve vývoji Mir a připravenost nasazení XMir s Unity 7 jako výchozí a čistý X11 jako nouzové řešení v Ubuntu 13.10, odstranění X11 v Ubuntu 14.04 LTS, a Unity 8 běžící nativně na Mir od Ubuntu 14.10. Později Canonical odložil jejich plány s Mir pro osobní počítače a nepoužil XMir jako výchozí server v Ubuntu 13.10. Ubuntu Touch má nicméně za cíl doručit Mir ve smartphone verzi Unity 8.

Kontroverze.

V březnu 2013 byl Mir označen Canonicalem jako náhrada za display server X.Org v Ubuntu. V roce 2010 oznámil, že by mohl použít Wayland. Objevilo se několik obhajob i námitek od lidí se stejnými nebo ovlivněnými projekty.

Mir je počítačový display server pro Linux, vyvíjený společností Canonical Ltd. Jeho účelem je, aby nahradil stávající X Window System pro systém Ubuntu.

Mir is a computer display server and, recently, a Wayland compositor for the Linux operating system that is under development by Canonical Ltd. It was planned to replace the currently used X Window System for Ubuntu,; however, the plan changed and Mutter was adopted as part of GNOME Shell.


Inscenační historie.

"Armida" byla v Paříži často reprízována až do druhé třetiny 18. století (reprízy jsou doloženy v letech 1687, 1688, 1697, 1703, 1713–1714, 1724, 1746–1747, 1761–1762, 1764). V letech 1711-1762 se souběžně s tím hrálo několik parodií této opery v lidových pařížských divadlech (Théâtre Italien, Foire St Germain). Zvláštní představení se konala i u královského dvora na zámcích ve Fontainebleau (1740, 1746) a Versailles (1745, 1746).  Mimo Paříž je zmiňována inscenace roku 1686 v Marseille, s jistotou se tam však "Armida" hrála až v letech 1694 a 1701. Doložena je naopak inscenace v Avignonu od září do prosince 1687. Opera se hrála velmi často v Lyonu (1689, 1698, 1699, 1730, 1741, 1742, 1750), také v Lunéville (1710) a v Metách..  Mimo Francii se hrála ve dvou dalších centrech francouzské opery, Amsterdamu / Haagu (1701–1702?) a zvláště v Bruselu (1695, 1697, 1708, 1722, 1726). Ojedinělým bylo uvedení "Armidy" v Římě v roce 1690 v italském překladu Silivia Stampiglia; byla to první a dlouho jediná inscenace francouzské opery v Itálii, kolébce operního žánru.  Po ústupu Lullyho oper z repertoáru napsal na stejné Quilaultovo libreto (s vynecháním prologu) jednu ze svých nejslavnějších oper Christoph Willibald Gluck; pod jménem "Armida" měla premiéru v pařížské opeře 23. září 1777.  V 20. století vzkřísila "Armidu" v koncertní podobě nejprve pařížská Schola Cantorum, a to 24. listopadu 1905. Další koncertní provedení se konalo roku 1911 ve Florencii. Dne 6. dubna 1918 se konalo první novodobé uvedení ve scénické podobě, a to v divadle v Monte Carlu (Opéra de Monte Carlo). Další inscenace následovaly v Ženevě roku 1939 a (v úpravě Henriho Bussera) v Bordeaux roku 1657; tato inscenace byla představena o dva roky později též na festivalu ve Wiesbadenu. V původní verzi koncertně uvedl "Armidu" roku 1981 Barber Institute v Birminghamu a v lednu 1983 dirigent Philippe Herreweghe v pařížském divadle Théâtre des Champs-Élysées.  Řadu nových inscenací zahájila "Armida" dirigovaná Herreweghem a v režii Patrice Cauriera a Moshe Leisera, kterou roku 1992 uvedly v koprodukci Vlaamse Opera (v Antverpách a Théâtre des Champs-Élysées. První inscenace opery na americkém kontinentě uvedl soubor Opera Atelier v kanadském Torontu roku 2005 v Elgin Theatre, dirigoval Andrew Parrot, režii měl Marshall Pynkoski a hlavní roli zpívala Stephanie Novacek. Následovalo roku 2007 koncertní představení souboru Opera Lafayette ve Washingtonu. Novou inscenaci představilo Théâtre des Champs-Élysées roku 2008; soubor Les Arts Florissants dirigoval William Christie, režii měl Robert Carsen a v hlavních úlohách se představili Stéphanie d'Oustrac a Paul Agnew. Následovala opět americká inscenace souboru Mercury Baroque z Houstonu (Wortham Center) 2009, která se o rok později přesunula do divadla v Gennevilliers u Paříže; dirigoval Antoine Plante, režii měl Pascal Rambert a děj přenesen do současného Bagdádu s americkou armádou v roli křižáků.  Dosud poslední inscenaci připravil s torontským Opera Atelier roku 2012 opět režisér Marshall Pynkoski, dirigoval tentokrát David Fallis. Vedle Toronta se tato inscenace představila rovněž v „Opéra Royal“ na zámku ve Versailles a na festivalu Glimmerglass Opera v americkém Cooperstownu. Na rok 2015 připravuje novou inscenaci (režie David Hermann, dirigent Christophe Rousset) operní divadlo v Nancy. První česká premiéra opery ARMIDE byla uvedena 24. a 25. srpna 2017 v Zámeckém barokním divadle (z r. 1790)ve Valticích na Jižní Moravě. Jednalo se o scénické představení zpívané ve francouzském jazyce. Pořadatelem byla Česká Händelova společnost, z.s., Národní památkový ústav - Správa státního zámku Valtice a Přátelé a podporovatelé Göttingenského barokního orchestru. Sbor Projektchor Göttingen (Německo), Hartig Ensemble - Tance a balety třech století, Praha (vedoucí Helena Kazárová), Göttingenský barokní orchestr/ Německo (dobové nástroje). Choreografie: Helena Kazárová (Praha), režie:Freimund Pankow (Göttingen), dirigent: Antonius Adamske (Basilej/Švýcarsko). Hlavní roli Armidy hrála a zpívala Anna Bineta Diouf.

Děj opery.

Odehrává se během křižáckých válek na Blízkém východě.

Prolog.

(Palác) Sláva a Moudrost pějí slávu králi Ludvíku XIV.: „vše v celém vesmíru před ním musí ustoupit“ (árie Slávy, árie Moudrosti a jejich duet "Tout doit céder dans l'univers"). Spolu se svými družinami chválí mírnost jeho zákonů i věhlas jeho vítězství (sbor "Chantons la douceur de ses loix"). Obě dvě jej provázejí ve válce i míru, dávají si navzájem přednost a jak říkají, nechtějí mezi sebou soutěžit v ničem než v tom, která z nich umí hrdinu milovat vřeleji (duet "Fière Gloire, c'est vous"). Čí srdce by si nepodmanil, jakmile ho uvidí (sbor "Dés qu'on le voit paraître")? Družiny obou alegorií tančí radostí nad tím, v jaké družnosti je nalézají (entrée, menuet a gavota). Moudrost oznamuje, že hrdina je zve k novým hrám, a oznamuje stručně děj následující opery (árie "Aimons notre héros"). Sláva znovu vyzývá k tomu, aby jméno velkého krále letělo celým světem (árie "Que l'éclat de son nom"), a všichni pokračují ve veselí (sbor "Chantons la douceur de ses loix", entrée a dva menuety).

1. dějství.

Kouzelnici Armidě se podařilo svést celé křižácké vojsko a tak je dostat do zajetí bez boje. Její důvěrnice Phénice se jí ptá, proč z tohoto triumfu nemá radost (árie "Dans un jour de triomphe, au milieu des plaisirs"); její družka Sidonie Armidě závidí, že rozněcuje lásku, aniž by jí sama kdy podlehla (árie "Vous allumez une fatale flamme"). Co by si ještě měla přát, ptají se jí obě (duet "Quel sort a plus d'appas?"). Jenže Armidu trápí, že jediný z křižáků, největší hrdina Rinald, zůstal vůči jejímu kouzlu zcela netečný. Phénice i Sidonie Armidu ujišťují, že na jediném nezdaru nezáleží (árie Phénice "Qu'importe un captif manque à votre victoire" a árie Sidonie "Pourquois voulez-vous songer"). Armida zná už dávno věštbu, že Rolanda nelze porazit, ale přesto na něj nedokáže přestat myslet; nedávno se jí zdálo, že ji zbraní přemohl (recitativ "Les enfers ont prédit cent fois"). Sidonie ji utěšuje, že sny nic neznamenají.  Přichází Armidin strýc, král Hydraot. Kouzelnice je jeho jediná dědička, a on by proto byl rád, kdyby si našla manžela (recitativ "Armide, que le sang qui m'unit avec vous"). Ale myšlenky na sňatek jsou Armidě cizí (árie "La chaîne de l'hymen m'étonne"). Přitom, jak Hydraot připomíná, nemá o nápadníky nouzi ani mezi králi (árie "Pour vous, quand il vous plaît, tout l'enfer est armé"). Jenže Armida dokáže nad všemi zvítězit a podmanit si je, nehodlá tedy žádnému z nich dát své srdce všanc (árie "Contre mes ennemies à mon gré je déchaîne"). Hydraot se tedy ptá, zda tato krutá sláva je jediné, po čem jeho neteř touží (árie "Bornez-vous vos désirs à la gloire cruelle"). Armida se však nebrání manželskému svazku ze zásady, ale chce muže vynikajícího chrabrostí: jen ten, kdo porazí Rinalda, je hoden i její lásky (árie "Si je dois m'engager un jour")  Přichází damašský lid a spolu s králem oslavuje Armidino nekrvavé vítězství nad křižáky (pochod, árie Hydraota a sbor "Armide est encor plus aimable"). Na její počest radostně tancuje a Armidiny družky oslavují princeznu, jejíž kráse a kouzlu žádná zbraň neodolá (rondeau, árie Phénice se sborem "Suivons Armide, et chantons sa victoire", sarabanda a árie Sidonie e sborem "Nous n'avons point fait armer nos soldats").  Tu přibíhá raněný Aronte, který byl strážcem zajatých křižáků: jakýsi hrdina pobil damašské stráže a všechny zajatce osvobodil. Armidě je jasné, že to musel být Rinald, a společně se strýcem a s damašským lidem mu vyhlašuje smrtelnou pomstu (duet a sbor "Poursuivons jusqu'au trépas").

2. dějství.

(Venkovská krajina, kde řeka tvoří příjemný ostrov) Rinald ve sporu zabil jiného rytíře, Gernanda, a velitel výpravy Godefroy z Bouillonu mu hrozil vězením. Uražený Rinald tedy opustil výpravu, i když by se rád zúčastnil dobytí Svatého města. Jeho spolubojovník Artemidore se jej snaží přesvědčit k návratu, protože jej křižáci potřebují a Godefroy je ochoten mu odpustit, ale Rinald chce raději najít jiné místo, kde „spravedlnost a nevinnost‟ budou potřebovat jeho ochranu. Artemidore hrdinu varuje, aby se vyhnul Armidině říši: kouzelnice si dokáže všechny podmanit a je neúprosnou nepřítelkyní (árie "Fuyez les lieux où règne Armide"). Ale Rinald jí už jednou odolal a domnívá se, že jí odolá vždy (árie "Par une heureuse indifférence").  Přiblíží se Hydraot a Armida a ze skrytu pozorují svého úhlavního nepřítele, který jim míří do pasti. Chystají se ho přemoci pomocí kouzel a pak zabít (duet "Esprits de haine et de rage"). Armida přesvědčí Hydraota, aby nechal tento úkol na ní. Rinald zatím obdivuje příjemnou krajinu a usíná na hebkém trávníku (árie "Plus j'observe ces lieux"). U spícího Rinalda se objeví nejprve vodní víla, která zpívá o slastech lásky, které jsou skutečnější než vidina slávy (árie vodní víly "Au temps heureux où l'on sait plaire"). Pak se objevují další démoni v podobě víl, pastýřů a pastýřek a svými kouzly, tancem a zpěvem se snaží odvrátit Rinaldovy myšlenky od hrdinství a moudrosti k lásce (sbor "Ah! quel erreur! quelle folie!", balet a árie pastýřky "On s'étonnerait moins que la saison nouvelle").  Nakonec se nad spícím Rinaldem sklání sama Armida. Nejprve se těší, že jej má ve své moci a že se mu může pomstít za osvobození svých zajatců. Avšak když jej chce probodnout, najednou to nedokáže; začne jí ho být líto a nakonec se do něj na místě zamiluje. Chce získat jeho lásky, byť i za pomocí kouzlem. Aby ukryla před světem svou slabost, svolává zefýry, aby ji i Rinalda odnesli do vzdálené pouště (velký recitativ a árie Armidy "Enfin, il est dans ma puissance").

3. dějství.

(Poušť) Armida se trápí myšlenkou, že její svoboda a moc padne v plen Rinaldovi, nemůže se však ubránit své lásce (árie "Ah! si la liberté me doit être ravie"). Její družky Phénice a Sidonie ji utěšují: cožpak nedokázala, aby se do ní Rinald zamiloval? Ale Armide se tím více bojí své vlastní lásky k němu (árie "De me plus doux regards Renaud sut se défendre"). Proto se rozhodla jej namísto lásky nenávidět, ale toho je obtížné dosáhnout a musí k tomu použít veškerý svůj um. Phénice ji obdivuje (árie "Que votre art serait beau!"), zatímco Sidonie ji před nenávistí i láskou varuje a navrhuje netečnost (árie "La haine est affreuse et barbare"). Armida však namítá, že za současné situace musí Rinalda buď milovat, nebo nenávidět, třetí cesta není. Přestože Phénice jí v tom případě radí zvolit lásku.  Jenže zatímco Rinaldova láska jen výsledkem magie, je Armidina láska k němu skutečná; to vytváří nebezpečnou nerovnost, a proto se rozhoduje povolat Nenávist (árie "Venez, venez, haine implacable"). Z podsvětí vystoupí Nenávist doprovázená Líticemi, Krutostí, Mstou, Hněvem a jinými vášněmi jí podléhajícími. Nenávist slibuje Armidě pomoc (árie "Je réponds à tes vœux"). Spolu se svými průvodci zpívá o odhodlání nemilosrdně zničit lásku (sbor "Plus on connait l'amour, et plus on se déteste"). Začínají ničit všechny Amorovy zbraně a brnění a připravují se vyhnat ji definitivně z Armidina srdce (balet). Avšak když Nenávist přistoupí k Armidě, ta začne mít strach a zastavuje ji; není prý možné jí vyrvat lásku ze srdce a nevyrvat srdce s sebou. Nenávist se cítí změnou jejího názoru uražena, vysmívá se Armidě a prorokuje jí, že ji brzy Rinaldo opustí a odejde za slávou. Pak bude Armida litovat, ale Ona, Nenávist, jí již na pomoc nepřijde: kouzelnici zůstane navždy nešťastná láska (scéna Nenávisti a Armidy "Sors, sors, du sein d'Armide, amour brise ta chaîne").

4. dějství.

(Poušť) Ubaldo a dánský rytíř byli vysláni z křižáckého tábora, aby přivedli Rinalda zpět. Ubaldo nese magický diamantový štít, aby v něm ukázal Rinaldovi jeho poblouznění, a žezlo, které zahání Armidiny čáry. Dánský rytíř nese Rinaldův meč. – Ze země stoupají páry a otevírají se sluje a propasti, z nichž na rytíře útočí divoká zvěř a děsivé příšery (duet "Nous ne trouvons par tout que des gouffres ouvertes", balet příšer). Pomocí žezla je však Ubaldo zažene a krajina se promění v příjemnou krajinu v blízkosti Armidina paláce. Rytíři si dodávají rozhodnosti a hovoří o nebezpečí, jaké láska představuje pro toho, kdo by měl sledovat slávu.  Tu se objeví démon v podobě Lucindy, dánské dívky a lásky dánského rytíře. Provázejí ji jiní démoni v podobě místních vesničanů. Lucinda láká dánského rytíře, aby s ní zůstal na tomto příjemném místě (árie Lucindy a sboru "Voici la charmante retraite", gavota a árie Lucindy a sboru "Jamais dans ces beaux lieux"). Přes Ubaldova varování, že se jedná jen o blud, je dánský rytíř setkáním se svou milou uchvácen a zapomíná na své poslání (duet Lucindy a dánského rytíře "Jouissons d'un bonheur extrême"). Ubaldo se však dotkne Lucindy žezlem a ta zmizí; dánský rytíř poznává, že byla jen přeludem. Ubaldo tvrdí, že láska je vždy jen iluze (árie "Ce que l'amour a de charmant"), a dánský rytíř si uvědomuje, jaké nebezpečí láska znamená (árie "Je vois le danger où s'expose"). Ubaldo se domnívá, že on by se ošálit nedal (árie "Non, je n'ai point gardé mon cœur").  Tu se objeví démon v podobě Melissy, Ubaldovy italské milenky, a láká Ubalda k odpočinku (árie "D'où vient que vous vous détournez"). I Ubaldo se dá zlákat (duet Melissy a Ubalda "Au rapport de mes sens je n'ose ajouter foi"). Dánský rytíř mu však vytrhne žezlo, dotkne se jím Melissy a i ona se rozplyne. Dánský rytíř s ironií opakuje Ubaldovi jeho vlastní slova (árie "Ce que l'amour a de charmant") a oba chvátají, aby unikli dalším milostným nástrahám (duet dánského rytíře a Ubalda "Fuyons les douceurs dangereuses").

5. dějství.

(Zakletý Armidin palác) Armida odchází z místnosti; Rinaldo, bez zbroje a ověnčený květinami, ji prosí, aby jej ani na chvíli neopouštěla. Ji však trápí zlá předtucha a chtěla by se poradit s peklem, co má činit (árie "Un noir pressentiment me trouble"). Stále se totiž bojí, že jí Rinalda odvede touha po vítězstvích v boji. Rinaldo to považuje za vyloučení, cožpak není vojenská sláva jen marnivou iluzí (árie "Que j'étais insensé de croire")? Oba si slibují lásku (duet "Aimons-nous, tout nous y convie"). Armida přivolá Rozkoše a skupinu šťastných milenců a milenek, aby svým tancem a zpěvem Rinalda na chvíli zabavily (balet-passacaglia a sbor "Les plaisirs ont choisi pour asile"). Avšak Rinaldo je posílá pryč, protože bez Armidy jej nic netěší.  Armidiny nepřítomnosti využívají Ubaldo a dánský rytíř: vstupují a ihned Rinaldovi nastaví diamantový štít. Ten pozná své poblouznění a zastydí se. Odhazuje květiny, přebírá meč a chce se s rytíři vrátit do křižáckého tábora. Nepodaří se mu však uniknout dříve, než se vrátí Armida. Ta jej chce zadržet nebo alespoň odejít s ním, třeba i jako jeho zajatkyně (recitativ "Renaud! Ciel, ô mortelle peine!"). Rinaldo to však odmítá a chladně ji ujišťuje o své oddanosti a o tom, že má v jeho srdci místo hned po vojenské slávě. Armidu to jen rozzuří, vyčítá mu krutost srdce a přísahá, že i po její smrti ho bude pronásledovat její stín. V nejvyšším rozrušení omdlévá. Rinaldo jí polituje a odchází s rytíři.  Když se Armida vzpamatuje, cítí velký smutek a s lítostí vzpomíná ta to, jak odmítla pomoc Nenávisti a Msty. V zoufalství svolává démony, kteří na její pokyn boří palác rozkoší, a odlétá na svém okřídleném voze (velká árie Armidy "Le perfide Renaud me fuit").

Armida "(v originále Armide, LWV 71)" je opera "(tragédie lyrique)" Jeana Baptisty Lullyho z roku 1686. Autorem libreta je Philippe Quinault. Premiéra se konala 15. února 1686, v Théâtre du Palais-Royal "(v ulici Saint-Honoré)" v Paříži.

Armide is an opera by Jean-Baptiste Lully. The libretto by Philippe Quinault is based on Torquato Tasso's poem "La Gerusalemme liberata" ("Jerusalem Delivered"). The work is in the form of a tragédie en musique, a genre invented by Lully and Quinault.


Popis.

Sibiřský Tajmyrský poloostrov je nejsevernější částí souvislé pevniny na zemi. Odděluje Karské moře na západní části poloostrova od Moře Laptěvů na východě poloostrova. Od jihozápadu na severovýchod poloostrova se rozkládá pohoří Byrranga, ve vyšších polohách je částečně pokryto ledovcem. Na jih od pohoří se nachází Severosibiřská nížina.  Jádrová zóna zapovědniku se skládá ze čtyř oddělených samostatných částí s rozlohou 17 815 km. K němu patří 9 378 km ochranné zóny „Bikada“, které bylo vytvořeno v roce 1975, aby se v ní mohli usídlit pižmoni jejichž počet od té doby značně vzrostl. Hlavní část rezervace s rozlohou 13 240,42 km se nachází v tundře na hranici mezi pohořím Byrranga a Severosibiřskou nížinou. Rozprostírá se západního okraje Tajmyrského jezera asi 200 km na jihozápad přes plochou krajinu, jejíž reliéf je utvářen morénami na jih od horního toku Tajmyry až k ústí řeky Logata. Na sever od horního toku Tajmyry se nachází v pohoří Byrranga 112 metrů hluboké jezero Lewinson Lessinga. Na 156 km velké ploše oblasti Ary-Mas"," která se nachází vysoko položené říční terase Novajy, se rozkládá nejsevernější les světa, ve kterém roste modřín dahurský. Oblast Lukunski o rozloze 90,55 km se nachází v údolní nivě řeky Chatanga. Teprve v roce 1994 byla rezervace rozšířena o území o rozloze 4 332 km v Artičeski u zálivu Marie Prončiščevové v Moři Laptěvů. Oblast zahrnuje Prončiščevské jezero o rozloze 370 km u moře při pobřeží. Má charakter polární poušťe.

Klima.

V zapovědniku je subarktické kontinentální klima. Průměrná červencová teplota v jižní části je 12,3 °C, u jezera Tajmyr 6,5 °C a na pobřeží zálivu Marie Prončiščevové 4 °C, průměrná teplota v lednu je -30 až -40 °C. Roční úhrn srážek je 200 až 300 mm, nejdeštivější měsíce jsou srpen a září.

Fauna.

V zálivu Marie Prončiščevové je kolonie mrožů ledních o počtu 1200 jedinců. V oblasti Artičeski je také chovná oblast pro 40 až 50 ledních medvědů a rodiště vzácných mořských ptáků. V centrální části rezervaci, v tundře žijí především sobi a polární lišky. Z tažných ptáků se zde vyskytuje berneška rudokrká, husa polní a sokol stěhovavý.

Tajmyrský zapovědnik (rusky Tаймырский государственный природный биосферный заповедник) je přírodní rezervace v severní části Krasnojarského kraje. Byla založen na základě rozhodnutí Rady Ministrů Ruské sovětské federativní socialistické republiky dne 23. února 1979. Tajmyrský zapovědnik je jednou z největších přírodních rezervací v Rusku. Skládá se ze čtyř vzájemně oddělených částí na arktickém Tajmyrském poloostrově. V roce 1995 mu UNESCO udělila status biosférické rezervace.

Taymyr Nature Reserve () (also Taimyrsky) is a Russian 'zapovednik' (strict nature reserve) located in the northern lowlands of Siberia, on the Taimyr Peninsula, and on the coast of the Laptev Sea of the Arctic Ocean. The reserve includes the most northern forest of Dahurian larch in the world, and also the most northern mainland mountain range in the world. The protected area was established to protect the breeding grounds of the Red-breasted goose (Branta ruficollis) as well as the summer residences of wild reindeer (Rangifer tarandus) and the biodiversity of the Lake Taymyr. The reserve is situated about 120 km east of the town of Norilsk, and 3,000 km northeast of Moscow, in the Taymyrsky Dolgano-Nenetsky District of Krasnoyarsk Krai. In 1995, the site was designated a UNESCO MAB (Man and Biosphere) Reserve. The reserve was formally established in 1979, and covers an area of.


Vzorec.

Vzorec byl poprvé publikován v příspěvku na konferenci SIGGRAPH (Special Interest Group on GRAPHics and Interactive Techniques) 2001, který se zabýval softwarem GrafEq pro vizualizaci matematických funkcí, nerovností, atp.  Tupperův vzorec je nerovnost:  kde formula_2 značí celou část čísla a "mod" značí zbytek po dělení.  Uvažujme interval roviny formula_3, kde konstanta formula_4 je rovna pětisetčtyřiačtyřicetimístnému číslu:  Množina bodů splňující Tupperovu nerovnost je na následujícím obrázku znázorněna modrou barvou:

Vysvětlení.

Bližším ohledáním vzorce snadno zjistíme, že exponent formula_6 nabývá pouze celočíselných hodnot formula_7. Každé z těchto hodnot přitom nabývá pouze v jediném podintervalu. Hodnoty formula_8 nabývá exponent v levém spodním rohu obrázku, hodnoty formula_9 v intervalu bezprostředně nad ním, a tak dále. Tedy, pixely v prvním sloupci obrázku odpovídají hodnotám exponentu formula_10. Nejmenší hodnoty formula_11 exponent nabývá v pravém horním rohu obrázku.  Snadno ověříme, že číslo formula_4 je dělitelné číslem formula_13 beze zbytku, tedy  pro všechna formula_15. Pravá strana nerovnosti tak v principu převádí číslo formula_16 do dvojkové soustavy, je tedy pro každou konkrétní dvojici formula_17 rovna buď formula_8 nebo formula_9.  Je zřejmé, že libovolný černobílý obrázek šířky formula_20 a výšky formula_21 pixelů, jde stejným způsobem zapsat jako binární číslo (po sloupcích; levý spodní pixel bude stát na pozici jednotek ve dvojkovém zápisu). Po převodu do desítkové soustavy a vynásobení číslem formula_21 bude představovat konstantu formula_4. Tupperův vzorec (s číslem formula_13 zaměněným za číslo formula_21 a pozměněnými intervaly pro formula_26 a formula_27) pak z konstanty formula_4 dekóduje původní obrázek.  Konkrétních příkladů jako je Tupperův vzorec tedy lze zkonstruovat libovolně mnoho.  Tupperův vzorec je často uváděn jako příklad autoreference, kterým ale v pravém slova smyslu není. Nejpodstatnější část vzorce zajišťující, že grafem nerovnosti je předpis nerovnosti samotné, je informace zakódovaná v konstantě formula_4, která ovšem není předmětem autoreferenčního vztahu.

Tupperův vzorec je nerovnost definovaná Jeffem Tupperem. Množina bodů, které splňují nerovnost, vykreslená v rovině (resp. v konkrétním intervalu roviny) tvoří text obsahující nerovnost samu.

Tupper's self-referential formula is a formula that visually represents itself when graphed at a specific location in the ("x", "y") plane.


Život.

Narodil se roku 1946 v Brně v tehdejším Československu. Pokřtěn byl v kostele sv. Jakuba v Brně. Matka Winifred Hayek Czerny i otec Egon Czerny byli katolíci, ale v očích nacistických úřadů převládl matčin židovský původ zděděný po jejích obou rodičích, kteří byli ovšem rovněž římsko-katolického vyznání. Kvůli svému židovského původu matka Winifred za 2. světové války strávila dvacet měsíců ve vězení a v koncentračním táboře. Otec se s matkou během její internace v Terezíně odmítl rozvést, a tak strávil posledních osm měsíců války v táboře nucených prací v Postoloprtech. Koncem roku 1948 rodina spolu se syny Michaelem a mladším Robertem emigrovala do Kanady. Zde žila rodina původně ve frankofonním prostředí, následně v Pointe Claire, anglofonním předměstí Montrealu, nejlidnatějším městě kanadské provincie Quebec. Jeho mateřštinou je čeština, s rodiči mluvili ale také německy. Záhy po příjezdu do Kanady se naučil francouzsky a následně anglicky, což je dnes jeho “první” řeč.  Matka Winifred byla umělkyně, zabývala se také tvorbou portrétů. Rodina věnovala tři její portrétní busty, včetně portrétu syna Michaela, do Terezínského muzea.  Roku 1963 M. Czerny vstoupil do Tovaryšstvo Ježíšovo nazývaného také “jezuité” založeného sv. Ignác z Loyoly. Dne 9. června 1973 byl vysvěcen na kněze v Kanadě. Roku 1978 získal doktorát z interdisciplinárních oborů na Chicagské Univerzitě.  Roku 1979 založil v Torontu Jezuitské centrum pro víru a sociální spravedlnost, které vedl až do roku 1989. Poté se stal vicerektotem Centrální Americké univerzity v San Salvadoru a ředitelem Institutu lidských studií.  V letech 1992-2002 byl sekretářem oddělení sociální spravedlnosti v generální kurii Tovaryšstva Ježíšova. Poté odešel do Afriky kde se stal zakladatelem a ředitelem " dell’African Jesuit AIDS Network" bojující proti pandemii HIV a AIDS. V roce 1987-1988 a 1993 pobýval v České republice. V lednu 1996 se účastnil se např. setkání jezuitského sociálního apoštolátu v postkomunistických zemích konaného v jezuitské rezidenci u kostela sv. Ignáce v Praze.  Roku 2005 se stal profesorem na "Hekima College", která je součástí Katolické univerzity Východní Afriky v Nairobi a pracovníkem Biskupské konference v Keni.  Roku 2009 byl jmenován adjutorem Biskupské synody v Africe a roku 2010 se stal poradcem Papežské rady Justitia et pax.  Dne 14. prosince 2016 jej papež František jmenoval podsekretářem oddělení pro migranty Sekce pro migranty a uprchlíky na Dikasterium pro službu integrálnímu lidskému rozvoji spolu s Fabio Baggio.  V roce 2016 pověřil Timothy Schmalz aby vytvořil sochu "Angels Unawares" která zobrazuje loď nesoucí migranty a uprchlíky, kteří nosí oblečení, které je identifikuje s různými kulturami a časovými obdobími. Bylo slavnostně otevřeno na náměstí svatého Petra ve Vatikánu v roce 2019.  Dne 4. května 2019 ho Francis jmenoval jedním ze dvou zvláštních tajemníků pro biskupskou synodu z října 2019 pro oblast pan Amazonie. Na tiskové konferenci představující Synodův závěrečný dokument uvedl, že se církev musí naučit respektovat kulturní rozdíly: „Nepředpokládat, že způsob, jakým jsem, nebo způsob, jakým jsme, je definitivní, je normou, je způsob, jakým musí být... Musí být přijaty rozdíly “. Před několika lety, v roce 2015, napsal, že mezi organizacemi Amazonie před REPAM em existovaly „omezení a fragmentace“, ale organizace koordinovala práci katolické církve v Amazonii a pracovala na obraně domorodých obyvatel a životního prostředí.  Dne 1. září 2019 papež František vyhlásil svůj úmysl jmenovat M. Czerného kardinálem, spolu s dvanácti dalšími duchovními, a to při konzistoři plánované na 5. října 2019. Dne 26. září 2019 jej proto papež jmenoval titulárním arcibiskupem diecéze v Benevento. Dne a 4. října 2019 mu osobně udělil biskupské svěcení ve svatopetrské bazilice. Spolusvětiteli byli kardinál státní sekretář Pietro Parolin a kardinál Peter Turkson. Při konzistoři 5. října 2019 papež František M. Czernyho kreoval kardinálem.  Erb kardinála Czernyho se skládá ze zeleného pole evokujícího encykliku Laudato si’ papeže Františka, dále zlatého člunu vezoucího rodinu čtyř uprchlíků (i rodina M. Czerného byla čtyřčlenná a cestovala do emigrace v Kanadě lodí), pečeti Tovaryšstva Ježíšova a slova "suscipe"; toto slovo je prvním slovem modlitby v duchovních cvičeních svatého Ignáce Loyoly, zakladatele jezuitů: Suscipe, Domine, universam libertatem meam libertatem („Vezmi si (přijmi), Pane, celou moji svobodu“) a také evokuje příkaz evangelia aby „přijímat“ cizince.  Autorem pektorálu, náprsního kříže, je italský umělec Domenico Pellegrino. K výrobě pektorálu využil pozůstatky lodi použité migranty k překročení Středozemního moře a přistání na italském ostrově Lampedusa.  V upomínku na své kardinálské jmenování nechal M. Czerny natisknout obrázek “Útěk do Egypta” zobrazující Svatou Rodinu, Marii, Josefa a Ježíše, coby prchající před Herodovým pronásledováním do ciziny. Autorkou je babička kardinála Czernyho Anna Löw Hayek, amatérská umělkyně. Spolu s manželem a dvěma syny byli římskokatolického vyznání, ale kvůli svým židovským předkům byli transportováni do koncentračního tábora. Manžel a dva synové zemřeli v Terezíně, babička Anna zemřela v Osvětimi několik týdnů po ukončení války.

Kardinál Michael F. Czerny, S.J. (* 18. července 1946, Brno) je kanadský římskokatolický duchovní narozený v Československu. Je podsekretářem oddělení pro migranty v Dikasteriu pro službu integrálnímu lidskému rozvoji. Dne 1. září 2019 oznámil papež František svůj úmysl ho jmenovat kardinálem, k samotnému jmenování došlo 5. října 2019. Den předtím papež Czerného vysvětil na biskupa.

Michael F. Czerny (born 18 July 1946) is a Czechoslovakian-born Canadian Catholic Cardinal, a member of the Jesuits, whose work in Canada, Latin America, Africa, and Rome has promoted social justice. He has been under-secretary of the Migrants and Refugees Section of the Dicastery for Promoting Integral Human Development since 1 January 2017. Pope Francis created him cardinal on 5 October 2019.


Francouzská vojenská služba.

V roce 1806 narukoval jako dobrovolník do pěchoty „Legion du Midi“. Následující rok povýšil na druhého poručíka pěchoty a v roce 1807 a 1809 se zúčastnil tažení. Byl zraněn v bitvě u Wagramu a přijal řád čestné legie. Od roku 1810 do 1811 sloužil ve Španělsku jako poručík císařské gardy. 24. června 1811 se stal granátníkem Staré gardy. Ač byl raněný a musel používat berle, odešel na tažení do Ruska. Povýšil na kapitána pěchoty a v květnu 1813 bojoval u Lützenu a Bautzenu, v bitvě u Montmirail byl třikrát raněn bajonetem. 15. března 1814 jej Napoleon jmenoval velitelem 24. batalionu pěchoty. Během Sta dní byl jmenován pobočníkem generála Gérarda.

V Itálii.

3. března 1821 byl při návratu z Paříže zatčen na hranicích. V roce 1821 se zúčastnil povstání v Piemontu a byl odsouzen k smrti, uprchl však do Francie, kde vstoupil do armády a dosáhl hodnosti generála. Během svého francouzského exilu se 2. února 1833 oženil s Jenny de Fay de La Tour-Maubourg, vnučkou markýze de La Fayette. Svatby se mimo jiné zúčastnil Henry Clay.

Italská vojenská služba.

V roce 1848 byl pozván dočasnou milánskou vládou, aby se připojil k armádě v Lombardii. 11. října 1848 se stal premiérem sardinského království, kterým byl do 16. prosince 1848. Odmítl poslat zástupce na italské shromáždění navržené Giuseppem Montanellim.  22. března 1849 byl smrtelně zraněn v bitvě u Novary v italském Piemontu, v níž jako generálporučík velel levé divizi.  Byla mu věnována kasárna "Perrone" vybudována v letech 1850–1852. Později se začal tento komplex používat jako střed orientace Univerzity v západním Piemontu.

Rodina.

Jeho sestra Caroline se v roce 1837 provdala za Justa Ponse Florimonda, markýze de La Tour-Maubourg.  Ettore Perrone di San Martino se oženil s Jenny de Fay de La Tour Maubourg, dcerou Justa-Charlese de Fay de La Tour-Maubourg a Anastázie de La Fayette. Jenny byla sestřenicí Carolinina manžela Justa.  Jenny porodila Ettorovi tři děti, dva syny a dceruː Paola Luigiho, hraběte Perrone di San Martino (1834–1897), Roberta Perrona di San Martino (1836–1900) a Louisu Perrone di San Martino (1. října 1838 – 14. listopadu 1880). Louisa se provdala za hraběte Félixe Rignona (1829–1914) a měla s ním dvě děti, syna Édouarda Rignona (1861–1932) a dceru Marii (1858–1950).  Ettorovou prapravnučkou je belgická královna Paola.

Ettore Perrone di San Martino (12. ledna 1789, Turín – 29. března 1849, Novara) byl italský politik a vojenský velitel.

Ettore Perrone, Conte di San Martino (12 January 1789 in Turin – 29 March 1849) was an Italian politician and military leader.


Vznik díla.

Po jednoznačném úspěchu Rusalky (1901) u kritiky i obecenstva hodlal Dvořák pokračovat v opeře, dlouho však nemohl najít námět. Jaroslav Kvapil, libretista "Rusalky", skladateli nevyhověl a nové libreto nedodal. Ten proto uvažoval o opeře podle básně Svatopluka Čecha "Lešetínský kovář" (později ji využili skladatelé Stanislav Suda a Karel Weis), jistou dobu se zabýval též myšlenkou zhudebnit staré libreto Karla Pippicha "Vlasty skon", které Pippich počátkem 80. let 19. století nabízel již Bedřichu Smetanovi a Zdeňku Fibichovi. Této myšlenky Dvořák zanechal, když se dozvěděl, že na stejné opeře pracuje již jeho žák Otakar Ostrčil. Přemýšlel rovněž o novém zhudebnění libreta Otakara Hostinského "Popelka", přestože na ně již relativně populární operu napsal Josef Richard Rozkošný (1885). Tyto projekty však neuskutečnil a mezi "Rusalkou" a "Armidou" tak je ve Dvořákově životě zcela nezvyklá úplná skladatelská mezera trvající více než rok.  Na počátku roku 1902 Dvořákovi během náhodného setkání připomněl Jaroslav Vrchlický, že mu již dříve nabízel své libreto "Armida" na námět z Tassova "Osvobozeného Jeruzaléma" o lásce křížového rytíře Rinalda a pohanské kouzelnice Armidy. Tuto látku již zhudebnily desítky skladatelů, mimo jiné Lully, Händel, Mysliveček, Traetta, Salieri, Gluck, Sacchini, Haydn, Cherubini a Rossini. Vrchlický epos roku 1887 přeložil do češtiny a brzy na to jej zpracoval i na operní libreto. Poslední scéna Vrchlického zpracování, v níž Rinald zabije nepoznanou Armidu v souboji, přebírá jinou epizodu z Tassova eposu, totiž souboj Tankreda a Clorindy známý z Monteverdiho zpracování (1624). Po počátečním Dvořákově odmítnutí o jeho zhudebnění uvažovali Karel Bendl, Zdeněk Fibich a Karel Kovařovic, Vrchlický však stále doufal ve zhudebnění Dvořákem.  Libreto splňovalo řadu nároků, které Dvořák měl: jednalo se o námět z celoevropské kultury, což považoval za podmínku zahraničního úspěchu, obsahovalo mnoho možností pro kresbu prostředí a fantaskní obrazy, v jakých se jeho talent osvědčil v "Rusalce", nabízelo hlavní roli pro Růženu Maturovou, vynikající první Rusalku, i mileneckou roli pro Bohumila Ptáka, prvního Prince. Vedle toho téma konfliktu ctnosti a víry v Boha na jedné straně a smyslné lásky na druhé přesně odpovídalo Dvořákovu úmyslu stvořit "českého "Tannhäusera"" a vyrovnat se s idolem Dvořákových mladých let, Richardem Wagnerem. Dvořák měl navíc s Vrchlickým již dobrou zkušenost jakožto s autorem textu jeho oratoria "Svatá Ludmila" (1885). Libreto však mělo i své dramatické vady a hluchá místa, rovněž z jazykového hlediska patřilo spíše k podprůměru básníkovy tvorby a text byl místy velmi nezpěvný (například ve své nejslavnější árii musí Armida zpívat "Nežli jsem vztáhla dlaň, / šípem sbod ́ moji laň, / schvátil ji a s ní v pláň / pustil se dále").  Dvořák se do práce nepouštěl s nadšením, teprve postupně se s libretem sblížil. Práce tentokrát trvala déle než u jiných oper, začala 11. března 1902 a skončila 23. srpna 1903; prodleva byla dána i tím, že Dvořák po dokončení II. jednání práci na delší dobu přerušil.  Jakožto dílo v té době nejvýznamnějšího českého skladatele, navíc po úspěchu "Rusalky", byla "Armida" očekávána s napětím a nedlouho po dokončení partitury se začala připravovat premiéra v Národním divadle. Okolnosti uvedení posledního Dvořákova díla ale nebyly příznivé. Skladatelův zdravotní stav se v průběhu přípravy inscenace zhoršoval. Navíc šéf opery a dirigent Karel Kovařovic, který se měl provedení ujmout, požádal nedlouho před premiérou o zdravotní dovolenou. Kovařovic nebyl projektu nakloněn, protože totiž již dříve začal na totéž libreto skládat na vlastní operu (v jeho pozůstalosti se zachoval klavírní výtah prvního dějství a části dalších motivů). Nastudování bylo tedy svěřeno druhořadému dirigentu Františku Pickovi a Dvořák považoval za nutné, pro úspěch díla, účastnit se zkoušek, které probíhaly v konfliktní atmosféře poznamenané dirigentovým nezájmem a nekázní účinkujících. Leoš Janáček, který se na Dvořákovo pozvání účastnil generální zkoušky, dosvědčuje: "Neviděl jsem dra. Ant. Dvořáka nikdy tak podrážděného jako při generální zkoušce Armidy. Nebylo divu; taktovka nevládla tělesu, p. Pták pro churavost nedošel, kostýmy účinkující svlékali, zkouška nedokončena...". Premiéra musela být odložena ze 3. na 25. března 1904.  Premiéra potvrdila obavy. Dvořák musel pro nevolnost představení opustit před koncem. Přijetí obecenstvem bylo sice příznivé, zejména díky výkonu pěvců a obecné oblibě skladatele u obecenstva, ale nepovedené hudební provedení, chatrná režie a primitivní výprava byly předmětem důkladné kritiky; celkově byla premiéra, zejména ve srovnání s triumfem "Rusalky", zřejmým neúspěchem. Vypětí při přípravě inscenace a zklamání nad výsledkem se podepsalo na Dvořákově zhoršujícím se zdravotním stavu. Skladatel zemřel několik týdnů po premiéře "Armidy", 1. května 1904.  Opera "Armida" nese opusové číslo 115, v Burghauserově katalogu je zanesena jako B 206.

Hudební stránka "Armidy".

Z dřívějších operních zpracování látky znal Dvořák jistě Gluckovo, které bylo uvedeno v Prozatímním divadle roku 1866, tedy v době, kdy působil v jeho orchestru jako violista. Dvořák partituru i zpětně studoval, na jeho "Armidu" však Gluckova opera vliv neměla. Mnohem více je znát vliv Richarda Wagnera, k němuž se Dvořák stále intenzivněji vracel od revize Dimitrije. Téma "Armidy" vykazuje příbuznost nejen s "Tannhäuserem", ale i s "Tristanem a Isoldou" a zejména s "Parsifalem" (magická zahrada rozkoše, postava zlého kouzelníka, společenství křesťanských rytířů, svůdnice, která se snaží rytíře svést z pravé cesty, aby od něho před smrtí sama přijala křest). Důslednou motivickou prací a důrazem na deklamační stránku zpěvu se zde Dvořák ze svých oper nejvíce přibližuje Wagnerově koncepci hudebního dramatu, i když vzor meyerbeerovské velké opery se občas také přihlásí. Melodičnost však je typicky dvořákovská a odpovídá atmosféře přelomu 19. a 20. století, je i náznakově impresionistická.  Dvořák byl konfrontován s několika prvky, které se v jeho hudbě dosud neobjevily. Především musel vytvořit exotickou atmosféru orientu. Spíše než samotná Armida ji z hlavních postav zastupuje čaroděj Ismen, jehož obtížný part je vybaven četnými melismaty; kromě toho ji zastupují sbory včetně zejména úvodního, který má podobu ronda přerušovaného modlitbou muezzina, a instrumentální hudba např. ve třetím dějství, popisující Armidiny kouzelné zahrady. Jak však poznamenává Ladislav Šíp, "Všude je to však Dvořák, všude zaznívá česká hudba, která není schopna předstírat orientální rafinovanost." Kromě toho vyjádření milostného citu, obsažená v duetech Armidy a Rinalda, mají intenzitu a vášnivost ve Dvořákově tvorbě výjimečnou. Jeho naturelu více odpovídalo vyjádření zbožnosti a duchovnosti, jak prokazuje velká scéna v křižáckém táboře na počátku II. dějství s postavami Bohumíra z Bouillonu a poustevníka Petra a s polní mší ("Při tělu tvém"), stejně jako scéna s Michalovým zázračným štítem. Na řadě míst tvoří působivý kontrast orientální prvek (ženské hlasy, harfy, dřevěné dechové nástroje, uvolněná, prodlévající melodie) a rázné vojenské motivy křižáků (pochodový rytmus, žestě). Konkrétněji je tento rozpor reprezentován dvěma hlavními motivy, "křesťanským", vážným a slavnostním motivem křižáckého vojska a "pohanským", (slovy O. Šourka) "hadovitě sjíždějícím" motivem Ismena.  Z hlavních postav Dvořákovi nepochybně nejvíce učarovala samotná Armida, má několik vynikajících vlastních árií ("Za štíhlou gazelou", "Slyš. z hlubin bídy svojí") a tři duety s Rinaldem. Rovněž role Rinalda je hlasově velmi náročná, i když jeho charakteristika je méně vyvinutá; po milostných duetech s titulní hrdinkou získává samostatný hrdinský charakter ve finále opery. Třetí hlavní role, čaroděj Ismen, není hlouběji psychologizována, má však několik efektních a náročných scén.

Další osudy díla.

Po prvním uvedení "Armidy" následovalo pouhých šest repríz a poté nebyla uvedena po více než dvě desetiletí. I poté byla uváděna zřídka, zdaleka nejméně z Dvořákových zralých oper; přetrvávaly rozpaky u kritiky i obecenstva. V Národním divadle ji uvedl znovu Otakar Ostrčil roku 1928, pak Václav Talich roku 1941, František Škvor roku 1946 a František Vajnar roku 1987. Celková bilance, celkem 79 představení za více než století, není na poslední dokončené dílo velkého českého klasika nijak vysoká.  Stejně obezřetně k "Armidě" přistupovala i další česká divadla (Plzeň 1925 a 1943, Brno 1935 a 1994, Olomouc 1936, Ostrava 1941, 1991 a 2012, Liberec 1968).  V zahraničí byla tato opera uváděna jen jednou, a to v brémském divadle roku 1961. Titulní roli tady zpívala tehdy mladá Montserrat Caballé.

Děj opery.

Děj opery se odehrává v okolí Damašku v době první křížové výpravy.

1. dějství.

V nádherné královské zahradě v Damašku se soustřeďuje typický Orient: tanečnice, kupci, muezzin svolává k modlitbě (sbor se sóly muezzina "Jak z dervišových prstů řinou"). Klid však přeruší výstražný zvuk trub a k damašskému králi Hidraotovi vtrhne čaroděj Ismen s naléhavou a neblahou zvěstí. Hidraot není příliš zvědav a stěžuje si, že jeho dcera Armida přes otcovo přání nechce Ismena za manžela. Ismen sdílí jeho zklamání, ale poté si vzpomene na svou zprávu: do Orientu přicházejí křížoví rytíři. Údajně chtějí jen dobýt hrob svého boha, jistě však hodlají zničit i Hidraotovo království. Hidraotovo vojsko považuje Ismen za neschopné čelit cizincům zbývá jen lest (árie Ismena "Lstí zvítězíš! Ty zjevně nezbrojíš lid věrný sobě"). Hidraot nemá na oko činit křižákům žádné překážky, má však do jejich vojska poslat Armidu, aby v něm vyvolala rozkol. Hidraot je na pochybách, zda k tomu Armidu přesvědčí.  Armida právě přichází (její otec a nápadník ji pozorují z úkrytu) a vzpomíná na muže, kterého potkala náhodně při lovu a do kterého se okamžitě zamilovala (árie "Za štíhlou gazelou"). Zatímco král hovoří s Armidou, kouzelník se modlí, aby se mu podařilo Armidu přesvědčit (árie "Ty sladké výmluvnosti duchu"). Modlitba však je marná a Armida plán odmítá, byť by na něm závisely život a trůn otce, které jí jsou ostatně lhostejné. Ismen se domnívá, že princezna změní názor, pokud jí vykouzlí obraz křižáckého vojska (sbor "Za křížem vzhůru, bojovníci Krista... Chraptivý hlahol pekelné trouby"). A skutečně toho docílí, nikoli však proto, že by obraz Armidu zděsil, jak se Ismen a Hidraot domnívají. Zahlédla totiž mezi křižáky onoho neznámého muže, k němuž je přitahována. Souhlasí tedy alespoň na oko se záměrem svého otce a vydává se do ležení rytířů (tercet "Ó, věru nadpozemskou mocí").

2. dějství.

V křižáckém táboře končí bohoslužba (sbor "Při tělu tvém, jež kněz výš vznáší"). Mezi vojáky Bohumíra z Bouillonu se rozmáhá nespokojenost, tažení je pomalé a už dlouho nedošlo k boji. Bohumír však podle všeho čeká na boží znamení.  Do tábora přichází Armida a žádá si hovořit s Bohumírem (árie "Ó, srdce, ztiš svůj tlukot smělý"). Potkává ji velitelův hlavní duchovní rádce, poustevník Petr, který ji okamžitě považuje za svůdkyni k hříchu a vyhání ji. Zastává se jí však Rinald a přivádí ji k Bohumírovi. Ten vyzývá křižáky k pochodu na Jeruzalém (árie "Vy, kteří jste mne vyvolili vůdcem"). Armida mu vypráví smyšlený příběh, podle kterého jí její ujec oslepil a uvěznil otce a zabil bratra, a žádá křižáky, aby jí pomohli dobýt damašský trůn zpět (árie "Slyšte, z hlubin bídy svojí... Jsem dcera Hidraota"). Rytíři v čele s Rinaldem žádají o dovolení Armidě vyhovět, Petr od toho Bohumíra zrazuje. Bohumír rozhoduje, že svým rytířům výpravu povolí, ale teprve po dobytí Jeruzaléma (árie "Ó, duchu věčný, z moudrosti své moře").  Rinald však není spokojen a rozhoduje se s Armidou, do níž se bezhlavě zamiloval, odejít ihned (duet "Mně nelze čekat dél, jak rozhodne se"). Petr se jej snaží zadržet, objeví se ale Ismen a odváží Rinalda a Armidu na voze taženém draky.

3. dějství.

Ismen vyčaroval uprostřed pouště divukrásné zahrady, ve kterých se Rinald a Armida oddávají zahálce a lásce (zpěv sirén "Poutníku, jenž pouště prachem", zpěv nymf "Kde šeptá rákos tiše", duet Rinalda a Armidy "Jen níž se skloň až k srdci mému" a zpěv víl "Přes pláň i horu letíme za vámi"). Ismen, proměněný v hrbatého starce, si libuje, že se jeho léčka zdařila: Rinald je na cestě k záhubě a i ostatní rytíři bloudí pouští za vábnými vidinami. Když však chce po Armidě, aby dokonala dílo a Rinalda usmrtila, Armida se mu vysměje. Její láska k Rinaldovi není nijak předstíraná a nemá nic společného s Ismenovými záměry. Ismen musí přihlížet vyznání lásky obou milenců (tercet "Pojď, večer již se smráká"). Při konfrontaci se musí Ismen stáhnout nikoli před Rinaldovými hrozbami zbraní, ale před silnější magickou mocí Armidy. Ta se svým rytířem odchází na lože do nádherného hradu, který pro něj dala vystavět.  Kouzelné zahrady přivábily rytíře Ubalda a Svena. Ismen se vydává za křesťana a prozrazuje jim, že ve hradě zadržuje kouzelnice Armida hledaného Rinalda mocí čar a hříchu. Ve sklepení je ale ukryt zázračný štít, se kterým kdysi archanděl Michal svrhl z nebes zlé duchy. Pozvedne-li jej čistá ruka, musí jej každý následovat; tímto způsobem mohou Ubald a Sven Rinalda odvést zpět ke křižáckému vojsku. Rytíři tedy vstupují do hradu. Po chvíli (vyplněné zpěvem sirén a nymf "Tiše, tiše větřík dýše") se vracejí nesouce štít a následováni Rinaldem, kterého se začínají zmocňovat výčitky svědomí. Armidin nářek jej nemůže přimět odvrátit zrak od magického štítu.

4. dějství.

V poušti u malé oázy leží zraněný Rinald ztrápený svědomím (árie "Sám, v poušti sám, ó hrůzo, byl to sen"). Nachází jej Ubald, Sven a poustevník Petr. Vidouce Rinaldovu upřímnou lítost a odhodlání dát se cele do služby Kristu (kterého připomíná sbor křižáků za scénou "Zas vlaje Kristův prapor svatý"), uzdravují jej dotykem Michalova štítu. Rinald se ihned vrhá do boje proti nevěřícím. Na bojišti se nejprve vítězně střetně s Ismenem. Poté narazí na dalšího rytíře v brnění a ten mu sděluje, že Armida je mrtva. Rinald se se slovy „To nejlepší los, jenž ji potkat moh',“ pouští do souboje. Když protivníka smrtelně zraní, sundá mu přilbu a poznává v něm Armidu. Při posledním rozloučení jej Armida žádá o udělení křtu a umírá Rinaldovi v náručí (duet "Ó, vládce nebes, teprve nyní").

Nahrávky.

Existují dosud čtyři kompletní nahrávky "Armidy", z toho jedna dosud nevydaná.

Armida je čtyřaktová romantická opera a zároveň poslední dokončené dílo českého skladatele Antonína Dvořáka. Libreto napsal básník Jaroslav Vrchlický na námět z barokního eposu Torquata Tassa "Osvobozený Jeruzalém". Premiéra "Armidy" se konala 25. března 1904, jen několik týdnů před skladatelovou smrtí (1. května 1904), a její neúspěch byl pro Dvořáka těžkou ranou.

Armida is an opera by Antonín Dvořák in four acts, set to a libretto by Jaroslav Vrchlický that was originally based on Torquato Tasso's epic "La Gerusalemme liberata". Dvořák's opera was first performed at Prague's National Theatre on 25 March 1904; the score was published as opus 115 in 1941.


Životopis.

Pocházel ze starobylého rodu, který sídlil na zámku "Cobham Hall" (Kent), titul barona z Cobhamu převzali v roce 1434 po původní rodině Cobham. William se narodil jako nejstarší syn George Brooka, 9. barona Cobhama (1497–1558), který se uplatnil jako vojevůdce za vlády Jindřicha VIII.. Studoval v Cambridge, poté několik let pobýval v Evropě a vzdělání si doplnil na univerzitě v Padově. Od mládí sloužil v armádě pod velením svého otce ve Francii, v letech 1547–1552 a 1555 byl též členem Dolní sněmovny. V roce 1548 byl pasován na rytíře a o rok později doprovázel Williama Pageta na diplomatické misi do Bruselu.  V roce 1558 po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. Téhož roku podpořil nástup Alžběty I., což spolu s přátelstvím královnina prvního ministra Williama Cecila předurčilo jeho další kariéru. V roce 1558 byl pověřen diplomatickou misí do Španělska, kde měl za úkol Filipovi II. oficiálně oznámit úmrtí jeho manželky a Alžbětiny předchůdkyně Marie I. V letech 1558–1597 byl lordem strážcem pěti přístavů a díky této funkci měl pod kontrolou několik volebních obvodů Dolní sněmovny, zároveň byl v letech 1558–1596 lordem místodržitelem v Kentu, kde vlastnil statky (v letech 1559 a 1573 na svém sídle "Cobham Hall" hostil královnu Alžbětu I.) V letech 1578 a 1586 vykonal diplomatické cesty do Nizozemí, v roce 1584 získal Podvazkový řád a v roce 1586 byl jmenován členem Tajné rady. Na sklonku života zastával navíc úřad nejvyššího komořího (1596–1597).  Poprvé se oženil v roce 1545 se svou sestřenicí Dorothy Neville (†1559) z rodu baronů Bergavenny. Jejich manželství nebylo šťastné a od roku 1553 spolu nežili. Po ovdovění se znovu oženil s královninou dvorní dámou Frances Newton (1539–1592) a z tohoto manželství vzešlo početné potomstvo (měli spolu sedm dětí). Dědicem peerského titulu byl syn Henry Brooke, 11. baron Cobham (1563–1619), dcera Elizabeth (1562–1597) byla manželkou prvního ministra Roberta Cecila.

William Brooke, 10. baron z Cobhamu ("William Brooke, 10th Baron of Cobham") (1. listopadu 1527, Cobham Hall, Anglie – 6. března 1597, Cobham Hall, Anglie) byl anglický politik a dvořan, od mládí se angažoval ve veřejném životě. V roce 1558 jako dědic titulu barona vstoupil do Sněmovny lordů. Za vlády Alžběty I. si dlouhodobě udržoval vlivné postavení u dvora, nakonec byl nejvyšším komořím (1596–1597). Byl rytířem Podvazkového řádu.

Sir William Brooke, 10th Baron Cobham, KG (1 November 1527 – 6 March 1597), lord of the Manor of Cobham, Kent, was Lord Warden of the Cinque Ports, and a Member of Parliament for Hythe. Although he was viewed by some as a religious radical during the Somerset Protectorate, he entertained Queen Elizabeth I of England at Cobham Hall in 1559, signalling his acceptance of the moderate regime.


Havárie Tu-154 ruského ministerstva obrany 2016

2016 Russian Defence Ministry Tupolev Tu-154 crash

Letadlo.

Letadlo Tupolev Tu-154B-2 s registrací RA-85572 patřilo ruskému ministerstvu obrany a provozováno bylo ruskou armádou. Letoun byl vyroben roku 1983 v samarském závodě Aviakor s výrobním číslem 83A-572. Měsíčně nalétal v průměru 27 hodin, povětšinou střední trasy s délkou letu okolo 1,6 hodin. Celkově měl nalétáno 6689 hodin. Na rok 2018 byla naplánovaná rekonstrukce letadla za účelem prodloužení jeho životnosti. Před vzletem stroj prošel všemi kontrolami a nebyly nalezeny žádné závady. V souladu s letovou příručkou pro běžný vzlet Tu-154B, ihned po odlepení od země, na výšce kolem 10 m, zatahuje posádka podvozky a zahajuje etapu počátečního stoupání. Během této fáze by měl letoun dosáhnout rychlosti 320-330 km/h a na výšce nejméně 120 m zahájit zatahování vztlakových klapek. To se běžně provádí ve dvou stupních, z 28° na 15° a z 15° na 0°. Během zatahování klapek by měla rychlost narůst na cca 380 km/h. Druhý stupeň je navíc spojen s automatickým návratem sklopných náběžných hran křídla a přestavením horizontálního stabilizátoru..  Pokud by došlo k nějaké závadě nebo chybě pilotáže v této kritické fázi letu, mohlo by to vyústit v ztrátu vztlaku a přechod letadla do pádu, který je na tak malé výšce prakticky nezvratný. Kromě toho mají letouny s T ocasními plochami tu nebezpečnou vlastnost, že při pádu (deep stall) se mohou ocitnout ocasní plochy v úplavu za křídlem, kde ztrácejí účinnost a pilot není schopen sklon stroje řídit.

Cestující a posádka.

Na palubě bylo 85 cestujících a 8 členů posádky. Mezi cestujícími bylo 64 členů uměleckého souboru Alexandrovci (téměř celý sbor a hráči na bajan a balalajku), osm vojáků včetně uměleckého vedoucího Alexandrovců Valerije Chalilova, devět novinářů (po třech z televizních stanic První kanál, NTV a Zvezda), náčelník kulturního odboru ruského ministerstva obrany Anton Gubanov, šéfka charitativní nadace Spravedlivá pomoc Jelizaveta Glinková, známá jako „doktorka Líza“ a další dva civilní úředníci. Umělecký soubor měl dle několika nezávislých zpráv letět uskutečnit koncert do syrského Aleppa.

Nehoda.

Letadlo započalo svůj let na moskevském letišti Čkalovskij, namířeno mělo na ruskou leteckou základnu Hmímím nedaleko syrské Latákíje. Mezipřistání podle plánu vykonalo na sočském letišti, kde dotankovalo palivo.  Letadlo vzlétalo za tmy, z dráhy RWY24, směrem na Černé moře, v běžných povětrnostních podmínkách, se slabým zadním větrem 5m/s (opačný odletový směr 06 se v Soči Adler z důvodu pozemních překážek neužívá). Podle plánu měl letoun sledovat odletový směr BINOL 2A, tedy pokračovat JZ směrem asi 25 km, provést postupný pravý obrat zpět a vrátit se nad pevninu, nad níž měl pokračovat východním směrem ke Kaspickému moři (z důvodu oblétání Turecka, které neposkytovalo souhlas k vojenským přeletům). Stoupání měl prozatím povoleno do hladiny FL100. Před povolením k vzletu obdržel ještě letoun od řídící (dispečerky) standardní informace (meteo, kód odpovídače) a pokyn přeladit po dosažení výšky 300 m na frekvenci pracoviště Soči Podchod (Soči Approach). Na této frekvenci se stroj už neohlásil.  V 5:25 moskevského času (02:25 UTC, 03:25 SEČ) vzlétlo s 92 osobami na palubě z ranveje číslo 20 na mezinárodním letišti v Soči. Ve vzduchu stroj provedl otočku zpět směrem k pobřeží a zmizel z obrazovek radarů dvě minuty po startu., v 05:27 moskevského času (3:27 SEČ). Spadl do Černého moře 1,5 kilometrů od pobřeží směrem k Anapě. 6 km od břehu našli ruští záchranáři ropnou skvrnu, trosky a podvozek letadla. Vrak byl nalezen v hloubce 50–70 metrů.  Dva dny po nehodě se v tisku objevily informace, že havárii zřejmě způsobila porucha vztlakových klapek.

Varianta teroristického útoku.

Ačkoliv oficiální místa o příčině nehody zatím mlčí a vyšetřovatelé preferují verze o selhání motorů, jiné technické závadě (vztlakových klapek), jakož i variantu o chybě pilotů, kteří však byli velmi zkušení, ruský internet se již zabývá pouze alternativou teroristického útoku. Experti poukazují na to, že trosky jsou rozmetány ve velmi velkém okruhu, takže letadlo se muselo rozletět na kusy už ve vzduchu.  Podle expertů může závada vztlakových klapek být pouze nepříjemnou událostí, nikoliv příčinou katastrofy. Nálož pak mohla být uložena v podvozkové šachtě, protože podvozek je velmi poškozen. Letecký expert Vlad Liubin tvrdí, že bomba byla do letadla s největší pravděpodobností vložena již v Moskvě.

K havárii Tu-154 ruského ministerstva obrany (rusky "Катастрофа Ту-154 под Сочи") došlo 25. prosince 2016, kdy letoun ruského ministerstva obrany havaroval krátce po startu z letiště v ruském Soči na syrskou leteckou základnu Hmímím a spadl do Černého moře. Všech 92 osob, které byly na palubě, zahynulo. Většinu cestujících představovali Alexandrovci.

On 25 December 2016, a Tupolev Tu-154 jetliner of the Russian Defence Ministry crashed into the Black Sea shortly after taking off from Sochi International Airport, Russia, while en route to Khmeimim Air Base, Syria. All 92 passengers and crew on board, including 64 members of the Alexandrov Ensemble choir of the Russian Armed Forces, were killed. The aircraft had flown from Chkalovsky Airport and had landed at Sochi to refuel.


Kariéra.

Pocházel z venkovské šlechtické rodiny, byl synem dlouholetého poslance Sira Richarda Temple (1634-1697). Studoval v Cambridge, v letech 1697-1702 a 1704-1713 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. Již v raném mládí bojoval ve službách Viléma Oranžského, poté se zúčastnil devítileté války, rychlého postupu dosáhl za války o španělské dědictví. V roce 1701 byl již podplukovníkem, následovalo povýšení na plukovníka (1704), brigádního generála (1706), generálmajora (1709) a generálporučíka (1710). Pod velením vévody z Marlborough se zúčastnil řady zásadních střetnutí (bitva u Malplaquet). Po smrti královny Anny se podílel na nastolení Jiřího I. na britský trůn, v letech 1714-1715 byl vyslancem ve Vídni.  V roce 1714 byl povýšen na barona Cobhama s členstvím ve Sněmovně lordů, v roce 1716 byl jmenován členem Tajné rady. Zastával též čestné funkce konstábla Windsoru (1716-1723), guvernéra na ostrově Jersey (1723-1749) a lorda-místodržitele v hrabství Buckingham (1728-1738). Ve třicátých letech 18. století zformoval vnitrostranickou opozici proti premiéru Walpolovi kvůli nesouhlasu s vládní finanční politikou. Byl patronem mladé generace whigů, kterou reprezentovali jeho synovci a další příbuzní. Tuto frakci premiér Walpole podceňoval, později z ní ale vzešli přední státníci (George Grenville, Richard Grenville, 2. hrabě Temple, William Pitt, George Lyttelton). V roce 1735 dosáhl hodnosti generála a nakonec byl povýšen na polního maršála (1742).

Rodinné a majetkové poměry.

Hlavním rodovým sídlem byl zámek Stowe House (Buckinghamshire). Panství Stowe měla rodina Temple původně v nájmu (1571), John Temple je pak v roce 1589 koupil do osobního vlastnictví. Původní sídlo bylo přestavěno Sirem Richardem Temple koncem 17. století, jeho syn vikomt Cobham pak v letech 1720-1733 podnikl rozsáhlé rozšíření domu, které signifikantně dávalo najevo tehdejší postavení rodiny. Na projektu se podíleli významní architekti John Vanbrugh a James Gibbs, současná podoba monumentálního zámku však pochází až z doby, kdy již byl ve vlastnictví spřízněné rodiny Grenville.  Jeho manželkou byla Anne Halsey (†1760), která byla dcerou a dědičkou podnikatele a poslance Edwarda Halseye, majitele jednoho z největších londýnských pivovarů. Richard Temple měl jako armádní důstojník a politik jiné zájmy a pivovar od něj odkoupil Ralph Thrale, který jej pak přivedl k nebývalému rozkvětu. Manželství s Anne Halsey zůstalo bez potomstva, titul vikomta Cobhama přešel na spřízněnou rodinu Grenville.  Richardova sestra Hester (1685-1752) zdědila titul vikomtesy Cobham a byla povýšena na hraběnku Temple, tyto tituly pak přešly na jejího syna Richarda (1711-1779), který zároveň zdědil panství Stowe. Po vymření Grenvillů zanikl titul hrabat Temple, titul vikomta Cobham přešel na rodinu Lyttelton. Richardova další sestra Christian (1688-1748) se provdala za Sira Thomase Lytteltona (1677-1751), poslance Dolní sněmovny a ve Walpolově vládě dlouholetého lorda admirality. Jejich potomstvo po vymření Grenvillů zdědilo titul vikomta Cobhama (1889) a užívá jej dodnes (Christopher Charles Lyttelton, 12. vikomt Cobham, *1947).

Richard Temple, 1. vikomt Cobham ("Richard Temple, 1st Viscount Cobham, 1st Baron Cobham, 4th Baronet Temple of Stowe") (24. října 1675, Parchim, Německo – 14. září 1749, Stowe House, Anglie) byl britský generál a politik první poloviny 18. století. Proslavil se jako vojevůdce války o španělské dědictví, uplatnil se také v diplomacii. V politice patřil k whigům, v pozdějších letech života byl patronem mladé generace svých příbuzných, pozdějších předních státníků, jeho synovcem byl mimo jiné premiér George Grenville. V armádě nakonec dosáhl hodnosti maršála (1742). Jeho sídlem byl zámek Stowe House, který patří k významným architektonickým památkám 18. století ve Velké Británii.

Field Marshal Richard Temple, 1st Viscount Cobham (24 October 1675 – 14 September 1749) was a British soldier and Whig politician. After serving as a junior officer under William III during the Williamite War in Ireland and during the Nine Years' War, he fought under John Churchill, 1st Duke of Marlborough, during the War of the Spanish Succession. During the War of the Quadruple Alliance Temple led a force of 4,000 troops on a raid on the Spanish coastline which captured Vigo and occupied it for ten days before withdrawing. In Parliament he generally supported the Whigs but fell out with Sir Robert Walpole in 1733. He was known for his ownership of and modifications to the estate at Stowe and for serving as a political mentor to the young William Pitt.


Obsah románu.

Kniha je rozdělena do tří částí vyprávěných v první osobě. První a třetí je vyprávěna z pohledu Phila Dicka, spisovatele science fiction, který sleduje život svého kamaráda Nicholase Bradyho, který zase vypráví část druhou. Jednotlivé části jsou často velmi osobní, prostoupené paranoiou a plné úvah o totalitě, víře a filozofii.  Příběh se odehrává v USA, ke vládne tyranie a protikomunistická diktatura vyšinutého prezidenta, jehož jméno je Ferris F. Fremont (tedy FFF, tedy 666, tedy číslo ďáblovo). Fremontovy vládní agenti PANáci (Přátelé Amerického Národa) a tajná policie vedou brutální boj proti levicovým silám, především pak proti komunistické organizaci Aramchek. Ta ale ve skutečnosti neexistuje. Fremont si jí vymyslel a slouží mu jako záminka pro likvidaci politických odpůrců, pro špiclování, zrušení občanské svobod a lidských práv i pro koncentrační tábory.  Nicholas Brady se díky matce dostane na vojenskou školu, ale brzy ji opustí kvůli nelíčenému odporu k válce a nastoupí na místo prodavače obchůdku s gramodeskami a později se shodu náhod stane produkčním u významné nahrávací společnosti. Současně však začíná chytat rádiové signály z jakési umělé družice, o kterých neochvějně tvrdí, že jde o hlas samotného VALISu (Vast Active Living Intelligence System, tj. Rozsáhlý aktivní živoucí inteligentní systém), což je jméno prastarého mimozemského satelitu, který z oběžné dráhy komunikuje s vybranými pozemšťany. Signály ale nemusí pocházet od příslušníků neznámé mimozemské civilizace z hvězdného systému Albemuth, nýbrž také od samotného Boha. Sginály vyzývají ke svržení totalitního režimu a Fremontova vláda tuší nebezpečí skutečného odporu. Proto připravuje plán, jak mimozemskou družici a všechny, k nimž promlouvá, zlikvidovat.  O oba přátele se začínají zajímat PANáci a snaží se Nicholase přimět ke spolupráci, neboť produkční nahrávacího studia se může dostávat do styku s mnoha protirežimními interprety. Nakonec jsou Dick, Brady a jeho přítelkyně zatčeni za distribuci nahrávek s podprahovými informacemi vyzývajícími ke vzpouře proti tyranii. Brady s přítelkyní jsou popraveni a Dick je deportován do koncentračního tábora. Zjistí, že VALIS zařídil, aby podprahové informace byly vysílány prostřednictvím nahrávky jiné společností, což v něm vyvolá naději, že spása může ležet v srdcích a myslích příští generace, která tuto nahrávku nadšeně poslouchá.

Rádio Svobodný Albemut (1985, Radio Free Albemuth) je sci-fi román amerického spisovatele Philipa K. Dicka vydaný po jeho smrti. Román vznikl již roku 1976 pod názvem "VALISystem A" a jde o jakousi první verzi pozdější knihy "VALIS".

Radio Free Albemuth is a dystopian novel by Philip K. Dick, written in 1976 and published posthumously in 1985. Originally titled "VALISystem A", it was his first attempt to deal in fiction with his experiences of early 1974. When his publishers at Bantam requested extensive rewrites he canned the project and reworked it into the "VALIS" trilogy. Arbor House acquired the rights to "Radio Free Albemuth" in 1985. They then published an edition under the current title (the original was too close to "VALIS"), prepared from the corrected typescript given by Dick to his friend Tim Powers.


Pozadí.

Skupina Brit ha-birjonim vznikla v roce 1930 na pozadí násilných arabských nepokojů z roku 1929, během nichž došlo k hebronskému a safedskému masakru. Stala se vůbec první militantní organizací, charakteristickou naprostou odlukou od existujícího sionistického vedení, kterému dominovalo labouristicko-sionistické hnutí (Irgun vznikl v roce 1931 štěpením dominantní Hagany).

Ideologie.

Oficiální ideologií šlo o revizionistické maximalisty, což byl přístup vytvořený na základě italského fašismu. Skupina usilovala o vytvoření fašistického korporativního státu. Byla ovlivněna kanaánskou ideologií Jonatana Ratoše a teoriemi, které Oswald Spengler sepsal ve svém díle "Zánik západu" (1918). Volala po tom, aby revizionistické hnutí přijalo fašistické principy režimu Benita Mussoliniho a vytvořilo mezi Židy integralisticky „čistý nacionalismus“. Revizionistický maximalismus odmítal komunismus, humanismus, internacionalismus, liberalismus, pacifismus a socialismus, a kritizoval liberální sionisty za to, že pracovali pro Židy středních tříd a ne židovský národ jako celek. Minimální požadavky revizionistického maximalismu zveřejnil v roce 1932 Achime'ir, když oficiálně vyzval k transformaci vedení revizionistického hnutí na diktaturu, vytvoření nezávislé sionistické federace, „válce fondů“ za účelem ukončení korupce sionistického hnutí, a válce proti antisemitismu. Psychologie hnutí byla zdůrazněna jeho mottem „dobýt nebo zemřít“.

Aktivity.

Mezi aktivity skupiny patřily demonstrace proti návštěvám britských představitelů, shromáždění proti britskému zatýkání židovských uprchlíků, pokusy narušit sčítání lidu, provádění Brity, a další nelegální aktivity zamýšlené coby veřejné provokace – například troubení na šofar u Západní zdi (v té době činnost židům zakázaná) a odstraňování nacistických vlajek z budov německých konzulátů.  V roce 1933 zatkla britská mandátní správa několik členů Brit ha-birjonim a obvinila je z vraždy levicového sionistického vůdce Chajima Arlozorova. Přestože byli všichni o rok později zproštěni všech obvinění, proces nenávratně poškodil pověst skupiny, vedl k její izolaci v židovské komunitě, a nakonec k jejímu zániku.

Brit ha-birjonim (: ברית הבריונים) byla fašistická skupina v rámci revizionisticko-sionistického hnutí, která byla v letech 1930 až 1933 aktivní v britské mandátní Palestině. Jejími zakladateli byli Aba Achime'ir, Uri Cvi Greenberg a dr. Jehošua Jejvin.

Brit HaBirionim (Hebrew: ברית הבריונים, "The Strongmen Alliance" (Alliance of Thugs)) was a clandestine, self-declared fascist faction of the Revisionist Zionist Movement (ZRM) in Mandatory Palestine, active between 1930 and 1933. It was founded by the trio of Abba Ahimeir, Uri Zvi Greenberg and Yehoshua Yeivin.