Dětství, raná dospělost.

Jani vyrůstal ve vesnici Charada v oblasti Mehsana. Podle Janiho v sedmi letech opustil domov v Rajasthanu a začal žít v džungli.  V 11 letech prodělal náboženský zážitek a stal se následovníkem hindské bohyně Amby. Od té doby se odívá jako ženské uctívačky Amby: nosí červený oděv ve stylu sárí, bižuterii a rudé květy ve svých dlouhých vlasech. Jani je známý jako Mataji ("zjevení Velké Matky"). Jani věří, že bohyně mu poskytuje tekutou výživu nebo vodu, která kape skrze otvor v jeho patře, což mu umožňuje žít bez jídla a vody.  Od sedmdesátých let 20. století Jani žije jako poustevník v jeskyni v deštném pralese u chrámu Gujarati v Ambaji, vstává ve 4 hodiny ráno každý den a stráví většinu dne meditací.

Pozorování.

V roce 2003 proběhlo první pozorování Janiho, v roce 2010 druhé, obou se zúčastnil Sudhir Shah, neurolog ze Sterling Hospitals v Ahmedabadu v Indii, který zkoumá osoby, které o sobě tvrdí, že mají výjimečné duševní schopnosti, včetně jiných prániků jako např. Hira Ratan Manek. V obou případech pozorovatelé potvrdili Janiho schopnost přežít ve zdraví bez jídla a vody během testovacího období, ačkoliv ani jedna ze studií nebyla publikována v odborných periodicích. Na dotazy ohledně experimentu z r. 2010 odpověděl mluvčí armádní indické výzkumné agentury DRDO, že výzkumné objevy jsou "tajné" dokud nebudou formulovány závěry a další oficiální tisková zpráva výzkumného týmu oznámila, že jakákoliv interní informace může být publikována pouze se souhlasem hlavního účastníka výzkumu agentury DIPAS. Nezainteresovaní výzkumníci a jiní kritici zpochybnili platnost těchto výzkumů a vyjádřili své přesvědčení, že ačkoliv je možné přežít bez jídla a vody několik dní, není to možné po několik let. Zejména z toho důvodu, že klíčová látka pro mozek - glukóza - není poskytovaná organismu. Věrohodnost Matajiho tvrzení nebyla nikdy nezávisle potvrzena s ohledem na fakt, že všechny testy byly prováděny v Indii.

Výzkum v r. 2003.

V r. 2003 pozoroval Sudhir Shah a další lékaři Janiho ve Sterling Hospital ve městě Ahmedabad, Indie po dobu 10 dní. Jani byl v uzavřené místnosti a dostával pouze 100 mililitrů vody denně, kterou používal na vypláchnutí úst. Lékaři tvrdí, že během sledování nevyloučil žádnou moč ani stolici, ale že moč se formovala v močovém měchýři. Mluvčí nemocnice řekl, že Jani je fyzicky v pořádku, ale poznamenal, že otvor v patře je nenormální jev. Skutečnost, že Janiho váha během 10 dní mírně klesla, vrhla určité podezření na jeho tvrzení, že může žít bez jídla neomezeně dlouho.

Výzkum z r. 2010.

Od 22. dubna do 6. května 2010 byl Jani opětovně sledován a zkoumán od Sudhirem Shahem a týmem 35 výzkumníků z indické agentury DIPAS (Defence Institute of Physiology and Allied Sciences) a dalších organizací. Ředitel DIPASu řekl, že výsledky výzkumu by mohly "významně prospět lidstvu", od "vojáků přes oběti přírodních katastrof až po kosmonauty" - všem těm, kteří musí přežít dlouhá období bez jídla, či vody. Testy proběhly opět ve Sterling Hospitals. Professor Anil Gupta of SRISTI, Professor Anil Gupta ze SRISTI, který dohlížel na průběh výzkumu, řekl, že tým byl "zaujat" (v orig. intrigued) Janiho jogínskými technikami (v orig. kriyas), které mu umožňují kontrolovat tělesné funkce.  Tým podroboval Janiho dennímu klinickému vyšetření, krevním testům a skenům. Jani byl pod nepřetržitým dohledem buď několika kamerami nebo osobním pozorováním. Badatelé říkají, že Jani opouštěl pozorovací místnost na testy a kvůli pobytu na slunci - při tom byl neustále nahráván na kameru. Podle výzkumníků spočíval Janiho jedinnný kontakt s tekutinou v kloktání a od pátého dne pozorování občasné koupání. Toaleta v Janiho místnosti byla zapečetěná, aby se prokázalo jeho tvrzení, že nepotřebuje močit ani vylučovat stolici.  Po patnácti dnech pozorování, během kterých údajně nejedl, nepil ani nechodil na záchod, byly všechny lékařské testy vyhodnocené jako normální a výzkumníci popsali jeho zdravotní stav lepší než lidí polovičního věku. Lékaři také prohlásili, že ačkoliv množství tekutiny v Janiho močovém měchýři se měnilo a že Jani nejspíše "je schopen produkovat moč v měchýři", moč nevylučoval. Na základě úrovně leptinu a ghrelinu (dva hormony související s chutí k jídlu), badatelé z DRDO předpokládají, že Jani může ukazovat extrémní formu adaptace organismu na hlad a omezení příjmu vody. DIPAS v r. 2010 prohlásil, že jsou plánované další výzkumy, jejichž předmětem bude zkoumání mechanismu vylučování metabolického odpadu z Janiho těla, získávání energie pro vyživování jeho organismu a způsob hydratace jeho těla.

Reakce.

Dr. Michael Van Rooyen, ředitel Harvard Humanitarian Initiative, odmítl výsledky pozorování jako "nemožná" s tím, že těla hluboce podvyživených lidí rychle spotřebovávají své vlastní zásoby, což vede k selhání jater, tachykardii (zvýšená tepová frekvence) a srdečnímu selhání. Mluvčí American Dietetic Association prohlásil, že lidské tělo může přežít pouze o vodě, ačkoliv ne zdravě a že bez příjmu stravy nelze dodat potřebné množství vitamínů a minerálů. Nutriční badatel Peter Clifton rovněž nesouhlasil se závěry studie a obvinil výzkumný tým z "podvodu", když Janimu dovolili kloktat a koupat se. Také prohlásil, že člověk průměrné váhy by po "15 až 20 dnech" bez vody zemřel. Lidé, kteří nepřijímají jídlo a vodu, aby vyvolali zdání nadpřirozených schopností, často umírají. Sanal Edamaruku připodobnil experiment k frašce, protože tým dovolil Janimu odejít mimo záběry kamer údajně proto, aby Jani přijal osoby, které ho uctívají a také mohl opustit střeženou místnost kvůli opalování. Edamaruku také řekl, že kloktání a koupání nebylo dostatečně monitorováno. Také mu nebylo umožněno zúčastnit se obou výzkumů a obviňuje Janiho z toho, že má "vlivné ochránce", kteří Edamarukovi nepovolili se s podmínkami a průběhem výzkumu blíže seznámit, ačkoliv byl k tomu vyzván během živého televizního vysílání. Indian Rationalist Association vysledovala, že osoby, které o sobě tvrdily, že mají podobné schopnosti, byly posléze usvědčeny z podvodu.  V září 2010 oznámil dr. Shah, že vědci z Rakouska a Německa nabídli navštívit Indii a podrobit Janiho dalšímu výzkumu spolu s dalšími vědci z USA. Jani se dalších výzkumů hodlá zúčastnit.

Vystoupení v televizi a na veřejnosti.

V r. 2006 vysílal Discovery Channel dokument s názvem "The Boy with Divine Powers" (v překladu Hoch s božskými schopnostmi), ve kterém vystoupil Jani a Shah v pětiminutovém rozhovoru. V r. 2010 publikovala Independent Television Network (ITN) článek a video, ve kterém se Jani vyjadřoval k výzkumu z r. 2010. V r. 2010 vystoupil Prahlad Jani v rakouském dokumentu "Am Anfang war das Licht" (překl. Na počátku bylo světlo).  V říjnu 2010 odvysílal italský program Rai 2 pořad "Voyager" (Cestovatel), který o Janim a výzkumech rozsáhle informoval.  V říjnu 2011 byl Jani param pujya (vedoucí obřadu) na velikém shobha yatra (hinduistické procesí), které se konalo poblíž Gandhinagaru. Během procesí bylo proneseno 1000 paaths (recitací) k bohyni Durga.

Prahlad Džani (angl. přepis Prahlad Jani), také známý jako Mataji (narozen jako "Chunriwala Mataji"; 13. srpna 1929 – 26. května 2020) byl indický Sádhu. Tvrdil, že od roku 1940 žil bez jídla a vody, a že jej vyživovala bohyně Amba.

Prahlad Jani, also known as Mataji or Chunriwala Mataji, (13 August 1929 ― 26 May 2020) was an Indian breatharian monk who claimed to have lived without food and water since 1940. He said that the goddess Amba sustained him. However, the findings of the investigations on him have been kept confidential and viewed with skepticism. He made several media and public appearances.


Životopis.

O životě Jacoba Cornelisza van Oostsanena je toho známo jen málo. Historici se většinou spoléhají na jeho biografii od Karla van Mandera, na archivy opatství benediktinského kláštera Egmond, pro nějž Jacob Cornelisz pracoval. Jeho jméno naznačuje, že pocházel z Oostzanu, Severního Holandska východně od řeky Zaan, severně od Amsterdamu. Jeho rodina v této oblasti spravovala půdu. Celá rodina Cornelisz se věnovala malířství. Cornelis Buys I., známý také jako Mistr z Alkmaaru byl Jacobsovým bratrem, stejně jako Cornelis Buys II. Jeho synové Cornelis Jacobsz a Dirck Jacobsz se stali portrétními malíři, stejně tak jako jeho vnuci Cornelis Anthonisz a Jacob Dirksz. Bohužel datum narození či datum křtu Jacoba Cornelisza van Oostsanena není známo. Datum jeho narození bylo vztaženo k jiným archivním důkazům, jako jsou data úmrtí ostatních rodinných příslušníků. Stejný postup byl použit při stanovení data narození malíře Franse Halse. První zmínky o vyplacení provize pro Jacoba Cornelisze pocházejí z doby, kdy mu bylo nejméně 35 let. Předpokládá se, že předtím pracoval v malířské dílně v Haarlemu - (Haarlem je hlavním městem provincie Severní Holandsko.) V roce 1500 koupil svůj první dům v Amsterdamu na Kalverstraatu. O dvacet let později koupil i sousední dům. Proto je Jacob Cornelisz někdy nazýván Jacob Cornelisz van Amsterdam. V roce 1533 se prvně o jeho manželce v archivech hovoří jako o vdově. Poslední platby, které mu byly podle archivů opatství Egmond proplaceny proběhly v letech 1526–1528. Byly to platby za retábula ztracená během protestantské reformace. (Retabulum neboli retábl je oltářní nástavec obsahující sochy, reliéfy či obrazy, umístěný buď na nebo bezprostředně za oltářem).

Kariéra.

Po celou dobu své umělecké kariéry se Corneliszův malířský styl měnil. Nejprve začal jako pozdně gotický řemeslník pod vlivem školy v Haarlemu a končil stylem představovaným obrazem "Saul a čarodějnice z Endoru". Na tomto obraze jsou detaily jednoduché, proporce protáhlé a tahy štětcem uvolněné. Ve svých začátcích byl Jacob Cornelisz ovlivněn haarlemským malířem Geertgena tot Sint Jansa. Barvy a techniky naznačují, že se Jacob učil malovat v Haarlemu. Později měl na jeho styl vliv Albrecht Dürer. Jacob Dürera navštívil zřejmě v Antverpách v roce 1520. Jeho rané práce naznačují, že byl vyučený návrhář dřevorytů a zlatník. Jednou z jeho prvních prací byl obraz "Kristus se zjevuje Marii Magdaléně jako zahradník". Je známo asi 200 jeho dřevorytů a 27 jeho obrazů. Tisky jeho dřevorytů jsou součástí tradiční nizozemské drobné knižní ilustrace. Jacob Cornelisz. měl vynikající malířskou techniku, ale umělecky nepřinesl nic nového, pokračoval v prezentaci tehdejších trendů. Jeho symbolika byla také velmi konzervativní. Maloval většinou posvátná témata s tradiční ikonografií ve starých i nových kombinacích jako reakci na reformaci. Některá jeho díla, jako je "Christ as the Man of Sorrows" (1510), využívali nejen bibličtí humanisté ale i oligarchie v Amsterdamu, bránící katolickou ortodoxii proti tvrzením raných reformátorů. Obraz "Christ as the Man of Sorrows" představoval římsko-katolickou víru v snadno pochopitelném formátu. Jiné obrazy jako "Narození Páně" (1512) a "Saul a čarodějnice z Endoru" byly vizuálním podobenstvím katolických esejí. Později ve svém životě vedl Jacob Cornelisz van Oostsanen malířskou dílnu, ve které pracovali mezi jeho žáky i jeho syn Dirck Jacobsz a Jan van Scorel. V dílně jeho asistenti pomáhali navrhovat knižní ilustrace, dřevořezy a vitráže. Po roce 1526 Jacob namaloval pouze jeden známý obraz "Autoportrét" (1533). Historici jsou přesvědčeni, že toto dílo vzniklo až rok po jeho smrti, ale podle nizozemského historika I. & van Eeghena byla mezi obrazy Jacoba Cornelisza sedmiletá mezera, což nebylo obvyklé. I. & van Eeghen navrhl, že autorem obrazu "Autoportrét" by mohl být Corneliszův syn. Někteří Jacoba Cornelisza van Oostsanena považují za posledního z vlámských malířů, kteří nevykazují italský vliv.

Jacob Cornelisz van Oostsanen, známý také jako Jacob Cornelisz van Amsterdam (před 1470 – 1533) byl nizozemský umělec, autor mnoha dřevorytů a malíř. Byl jedním z prvních významných umělců, kteří pracovali v Amsterdamu v době, kdy to bylo rozkvétající provinční město.

Jacob Cornelisz van Oostsanen (before 1470 – 1533) was a Northern Netherlandish designer of woodcuts and painter. He was one of the first important artists working in Amsterdam, at a time when it was a flourishing provincial town.


Historie.

Nejprve se ESA dotazovala, zda může být součástí programu NASA kosmické lodi Orion, ale dostala negativní odpověď. Následně se ESA rozhodla připojit k Rusku, aby společně vytvořili novou generaci vesmírných lodí s posádkou. Roku 2005 Roskosmos opakovaně obdržel návrhy od moskevského podniku GKNPC Chruničeva na vývoj nové vesmírné lodi vycházející z lodi TKS, která by byla vypouštěna raketou Angara. Dalším konkurentem byl projekt Kliper od společnosti RKK Eněrgija z Koroljova. ESA však trvala na společném návrhu.  V červenci 2006 přijala ruská vláda koncepci rozvoje ruské kosmonautiky do roku 2030, která v části věnované dopravním systémům předpokládala nejdříve modernizaci Sojuzu a zkonstruování orbitálního tahače Parom. Poté – po roce 2015 – měla nastoupit nová kosmická loď, univerzálnější než Kliper, schopná jak dopravy na oběžnou dráhu Země, tak letů na Měsíc.  Fáze studie společného projektu ESA a Roskosmos vývoje nové pilotované kosmické lodi označované jako CSTS/ACTS započal v září 2006. Projekt byl ovšem ukončen na konferenci členských států ESA v listopadu 2008 a ESA se rozhodla využít některé technologie na projektu ATV.  Roskosmos vyhlásil nový konkurs na „perspektivní pilotovaný dopravní systém“ (PPTS), zúčastnily se ho GKNPC Chruničeva a RKK Eněrgija. V dubnu 2009 Roskosmos vybral projekt Eněrgiji, s tím, že nosnou raketu (nazvanou Rus-M) pro novou loď vyvine a bude vyrábět CSKB-Progress.  Perspektivní pilotovaný dopravní systém podle požadavků konkurzu zahrnoval „pilotovanou dopravní loď nové generace“ ve třech modifikacích určených pro  Přistávací modul měl být opakovaně (desetkrát) použitelný. Loď měla být dále použitelná pro lety kosmických turistů a pro obsluhu automatických platforem a stanic na oběžné dráze Země. V bezpilotní variantě měla sloužit jako zásobovací loď a dopravit 2000 kg nákladu na orbitální stanici a 500 kg nákladu na Zem.  V srpnu 2011 Eněrgija představila maketu lodi. První bezpilotní start byl plánován z kosmodromu Vostočnyj roku 2015 a pilotovaný let plánován na rok 2018. V roce 2015 kvůli škrtům v rozpočtu z předešlého roku došlo k dalšímu posunu prvního plánovaného bezpilotního letu na 2021 a prvního pilotovaného letu k ISS na 2024. Na podzim 2019 se počítalo s prvním bezpilotním letem – na Angaře A5 – roku 2023, bezpilotním letem k ISS roku 2024 a prvním pilotovaným letem k ISS následující rok (2025).

Jméno.

Agentura Roskosmos dala fanouškům kosmonautiky možnost zvolit jméno nové ruské kosmické lodi. Z více než 5 000 návrhů byly vybrány „Федерация (což znamená federace)“, „Гагарин (Gagarin)“, „Родина (Vlast)“, „Звезда (Hvězda)“, „Лидер (Lídr nebo Vůdce)“, „Галактика (Galaktika)“, „Мир (Mír, také možno přeložit jako Svět)“, „Зодиак (Zodiak, tedy Zvířetník)“, „Астра (Astra)“ a „Вектор (Vektor)“. Hlasovat bylo možné do 23. prosince 2015. Ze tří vítězných návrhů (Gagarin, Vektor a Federacija) porota nakonec vybrala jméno Federacija.  V září roku 2019 se Roskosmos rozhodl přejmenovat vyvíjenou loď na jméno Orjol.,

Popis lodi a funkce.

Nová loď Orjol má shodné úkoly jako současně vyvíjený americký Orion a také podobný vzhled. Návratová kapsle () useknutého kónického tvaru je naspodu doplněná válcovým motorovým úsekem (), s dvěma solárními panely. Hmotnost lodi bez paliva by při startech na nízkou oběžnou dráhu země měla činit 14 000 kg (9500 kg návratový modul a 4500 kg servisní modul lodi), s palivem poté 17 000 kg. Při letech k měsíci by měla dosahovat až 21 367 kg.

Přistávání.

Návrat lodě do zemské atmosféry bude probíhat balistickým řízeným letem, podobně jako u lodí Orion. Přistávací modul přistane pomocí tří padáků, které jsou schopné nést až 9 tun a také pomocí brzdících raketových motorů, které umožní upřesnit místo přistání. Padáky se rozloží ve výšce 1 km a motory zbrzdí rychlost klesání ve výšce 50 m. Nakonec loď dosedne na podpěrách absorbující nárazy, které také zabrání převrácení modulu na bok, jako se to stávalo u Sojuzu. Pro přistání bylo vybráno několik oblastí v jižní části Ruska, přistávací plocha poblíž města Engels v Saratovské oblasti, kde přistál také Jurij Gagarin, dále pak plochy při městech Orsk, Orenburg a Rubcovsk.

Nosné rakety.

Jako hlavní nosič pro novou kosmickou loď byla původně plánována nosná raketa Rus-M, ale v roce 2011 byl program pro vývoj nové rakety ukončen. V červenci 2012 Roskosmos oznámil, že nová loď Federacija bude využívat nosič Angara A5. V roce 2017 se však ruští inženýři rozhodli preferovat nový chystaný nosič Irtyš (také zvaný Sojuz 5), který povstal v rámci projektů Fenix / Sunkar. Vybrání rakety Irtyš pro loď Federacija se ale týká pouze misí, kdy bude tato loď mířit na nízkou oběžnou dráhu a na ISS. Podle plánu měl Irtyš v roce 2022 zahájit letové testy a nejprve vynášet nepilotované zkušební lodě Federacija. Nová raketa měla projít certifikačním procesem pro pilotované lety. V září roku 2019 Roskosmos znovu změnil plány a vrátil se s lodí, nově pojmenovanou Orjol, zpět k nosiči Angara A5. Šéf Roskosmosu Dmitrij Rogozin oznámil, že první letová zkouška kosmické lodi bez posádky proběhne v roce 2023 z nového komplexu na kosmodromu Vostočnyj. Následovat by měl jeden bezpilotní let k ISS a poté první let s posádkou. Na vynášení lodi k lunárním misím se počítá buďto s Angarou A5V, nebo se supertěžkým nosičem Jenisej.

Srovnání se Sojuzem.

Lodě Sojuz se začaly vyvíjet v roce 1962 v RKK Eněrgija pod vedením S. P. Koroljova jako nových typ slibných lodí, které nahradí lodě Vostok. Ty poté přežily nejen americké lodě Apollo a raketoplány, ale ukázaly se jako velmi spolehlivé systémy. Projekty společnosti RKK Eněrgija Zarja (1985) a Kliper (2005), které měly nahradit lodě Sojuz a dosáhnout Měsíce i s posádkou, nedosáhly plné implementace. Ovšem zkušenosti získané prostřednictvím těchto projektů jsou využívány v nových generacích Sojuzu a Federacija.  Sojuz pojme pouze 3 členy posádky ve 2,5 m3 obytného prostoru, nejdelší dobu pobytu 17,8 dnů na oběžné dráze dosáhl Sojuz-9 v roce 1970, čas strávený na stanici může dosáhnout až 200 dní. Orjol by měl pojmout až 4 osoby v 9 m3 obytného prostoru, autonomní doba letu na oběžné dráze se zvýší až na 30 dní a na stanici na 1 rok. Dokovací systém Kurs-L převezme Federacija od lodí Sojuz. Stejně tak bude mít i smíšený přistávací systém; padáky a brzdové motory, které jí umožní přistát v okruhu 5 km. Jeho tvar je blíže ke zkrácenému kuželu, což znamená, že bude schopen lépe plánovat a přistát s menší odchylkou. Díky novým kompozitním materiálům a hliníkové slitině 1570С bude loď lehčí a trvanlivější, než kdyby byla vyrobena ze stejných materiálů jako Sojuz.

Orjol (, ), v letech 2016–2019 nazývaná Federacija (), předtím označovaná jako PPTS (Perspektivní pilotovaný dopravní systém, ) je ruská pilotovaná kosmická loď vyvíjená pro Roskosmos společností RKK Energija. Do začátku roku 2016 bylo jeho oficiálním názvem PTK NP (Pilotovaná dopravní loď nové generace, ).

Orel () or Oryol, formerly Federation (), and PPTS (), is a project by Roscosmos to develop a new-generation, partially reusable crewed spacecraft.


Život.

Narodila se do židovské rodiny Karoliny a Simona Dickerových. Její matka však záhy zemřela a o malou Friedl se staral pouze otec, který pracoval jako prodavač v papírnictví, kde si malá Friedl mohla malovat.  Po měšťanské dívčí škole se učila fotografii a reprodukčním technikám, později pak studovala textilní směr na c. k. uměleckoprůmyslové škole. Od roku 1916 studovala umění na soukromé škole Johannese Ittena, se kterým se pak přesunula do Bauhausu ve Výmaru. Zde studovala a pracovala až do roku 1923.  Tehdy se vrátila do Vídně, kde si otevřela ateliér. V roce 1926 vznikl ateliér Singer-Dicker, který založila se svým partnerem architektem Franzem Singerem. Navrhovali vnitřky domů, bytů, šaty a knihy. V roce 1931 vstoupila do Komunistické strany Rakouska, podporovala demokratické Španělsko v občanské válce. Za svou politickou činnost byla zatčena a vězněna rakouskou klerofašistickou vládou. Po propuštění emigrovala do Prahy. Zde ji její přítelkyně a psychoanalytička Annie Reich dovedla k aplikaci metody uzavření témat minulosti na principu arteterapie. Bedřiška intenzivně malovala a dokončila řadu svých výtvarných děl. Vdala se za svého bratrance Pavla Brandeise a tím získala československé občanství. Roku 1938 odmítla vízum do Palestiny a odstěhovala se se svým mužem do Hronova, kde Pavel Brandeis získal práci jako účetní v textilní továrně rodiny Spieglerů.  Následujícího roku ovšem přišel o práci v důsledku okupace zbytku Čech a Moravy nacisty a zavádění německých protižidovských zákonů. V roce 1942 byli oba manželé deportováni do Terezína. Zde Friedl působila jako vychovatelka v dívčích a chlapeckých domech – vyučovala výtvarnou tvorbu (odmítala pojímat výtvarnou výchovu jako přípravu budoucích profesionálních výtvarníků), hlavně se však věnovala arteterapii. Byla zde taktéž činná v komunistické odbojové organizaci (kam patřil i vychovatel Valtr Eisinger). Před svým odchodem do Osvětimi nechala v kufru na půdě ukrýt stovky dětských výtvarných děl, která se po válce dostala do pražského Židovského muzea. Dne 9. října 1944 byla zplynována. Její muž holokaust přežil a znovu se oženil.

Friedl Dicker-Brandeisová, "rozená" Friederika Dicker, "česky" Bedřiška Brandeisová (30. července 1898, Vídeň – 9. října 1944, Auschwitz-Birkenau), byla rakouská a československá výtvarnice a pedagožka.

Frederika "Friedl" Dicker-Brandeis (30 July 1898 Vienna – 9 October 1944 Auschwitz-Birkenau), was an Austrian artist and educator murdered by the Nazis in the Auschwitz-Birkenau extermination camp.


Předchozí vývoj.

Po porážce v první punské válce a ztrátě Sicílie a Sardinie vybudovali Kartáginci na jihu Iberského poloostrova svoji novou zámořskou doménu. Patrně v roce 225 př. n. l. vyslali Římané poselstvo k tamějšímu kartaginskému veliteli Hasdrubalovi a uzavřeli s ním smlouvu. Podle Polybia se Hasdrubal ve smlouvě zavázal, že nepřekročí s vojskem řeku Ebro. Římané mu výměnou za to umožnili expandovat do oblastí ležících jižně od této řeky, tedy takřka do celé Ibérie kromě severovýchodní části země. Polybios se dále zmiňuje, že o ostatní Ibérii se ve smlouvě nehovořilo. Pozdější autoři Livius a Appiános však uvádějí, že smlouva obsahovala rovněž ujednání zaručující svobodu a nezávislost města Saguntum, nalézajícího se v kartaginské sféře vlivu na jih od řeky Ebro. Současní historikové považují tato dodatečná ujednání za poplatná římské propagandě a zpochybňují jejich věrohodnost.  V souvislosti se Saguntem Polybios připomíná, že „mnoho let před Hannibalovou dobou“ vstoupili jeho obyvatelé pod ochranu Římanů. Z této vágní formulace nelze dovodit, zda se tak stalo před uzavřením smlouvy s Hasdrubalem nebo až následně, což by znamenalo nepřípustné zasahování do kartaginských záležitostí. Iniciativa nepochybně vzešla ze strany Sagunťanů, usilujících o římskou ochranu před hrozícím ovládnutím Kartáginci. V zájmu jejího získání se sice Římanům formálně podvolili, přesto se jim nepodařilo dohodnout s nimi spojenectví. V dalších letech udržovala obě města přátelské vztahy, přičemž Sagunťané Římany opakovaně upozorňovali na rostoucí moc Punů v Hispánii. Jejich sdělení ale narážela na lhostejnost Římanů.  Koncem roku 221 př. n. l. převzal velení nad kartaginskými silami v Ibérii Hasdrubalův švagr Hannibal. Vzápětí podnikl dvě tažení ve střední části poloostrova a pronikl až k řece Duero. Při zpátečním pochodu se střetl s místními kmeny v bitvě u řeky Tajo a uštědřil jim rozhodnou porážku. Po tomto vítězství se na jih od Ebra neodvážil Hannibalovi vzdorovat nikdo kromě Sagunťanů.  Zprávy o jeho úspěších upoutaly pozornost Římanů. V roce 220 př. n. l. vyslali do Nového Kartága (dnešní Cartagena), hlavního města punské říše v Ibérii, poselstvo vedené Publiem Valeriem Flaccem a Quintem Baebiem Tamphilem. Římští emisaři požadovali, aby se Hannibal držel zpět od Sagunta, protože se nachází pod ochranou Říma, a trvali na tom, že nesmí překročit Ebro. Rozhněvaný kartaginský vojevůdce je v reakci na to obvinil, že neprávem zasáhli do vnitřních záležitostí Sagunťanů, neboť ti jsou podřízeni Kartágu. Představitelé Říma, pravděpodobně to byli právě Valerius a Baebius při cestě do Nového Kartága, rozhodli na žádost Sagunťanů jejich vnitropolitický spor a nechali popravit vůdce jedné z místních politických frakcí. Poté, co je Hannibal odmítl, odpluli vyslanci do Kartága, aby tam opětovně vznesli své požadavky.

Obléhání.

Saguntum bylo dobře opevněné město s výhodnou polohou na úpatí pohoří, odkud shlíželo na pobřežní cestu táhnoucí se k Pyrenejím. Na jaře 219 př. n. l. vytáhl Hannibal se svým vojskem z Nového Kartága s úmyslem napadnout ho. Jako záminka k útoku mu posloužila rozepře Sagunťanů se sousední obcí Turis, poddanou Kartágincům. Appiános uvádí, že se Hannibal pokusil jejich spor vyřešit. Když s tím Sagunťané nesouhlasili, přitáhl k městu s obléhacími stroji a utábořil se zde.  Hannibal nejprve zpustošil okolní území a poté udeřil na město ze tří stran. Proti slabší části hradeb dal posouvat ochranné přístřešky k přisunutí beranidla. Odhodlaní obránci vystavěli na tomto místě vysokou zeď a zatlačovali nepřátele metacími zbraněmi. Používali přitom zápalný vrhací oštěp zvaný falarika, působící Kartágincům značné ztráty. Posléze podnikli dokonce výpad proti obléhatelům. Do jedné ze šarvátek se zapojil i samotný Hannibal, vrhací kopí ho však zranilo na stehně. Mezi Puny prý vypukl zmatek a nechybělo mnoho, aby obléhání zanechali.  V dalších dnech Kartáginci poněkud polevili v dobývání, třebaže nadále pokračovali ve výstavbě obléhacích zařízení. Potom dopravili k hradbám beranidla, jejichž bušení způsobilo zhroucení zdiva na jedné straně. Vzápětí se z obou stran vyřítili vojáci a utkali se v zuřivém boji rozněcovaném touhou Punů po ovládnutí města a zoufalstvím Sagunťanů z jeho hrozícího pádu. Obránci nakonec vytlačili útočníky od rozbořených hradeb a zahnali je do tábora.  Hannibal dopřál svým vyčerpaným vojákům několikadenní oddech a snažil se pozvednout jejich otřesenou morálku příslibem, že jim připadne veškerá kořist. Sagunťané využili přestávky k opravě pobořené části hradeb. Kartáginci mezitím přistavili pohyblivou obléhací věž o několika patrech, tyčící se nad veškerým opevněním Sagunťanů, a palbou z ní smetli obránce z hradeb. Následně vyslal Hannibal 500 Libyjců, aby podkopali hradební zeď. Vzniklými mezerami pronikli Punové do města a na vyvýšeném místě v jeho středu rozmístili obléhací stroje, kolem nichž vztyčili improvizované opevnění. Sagunťany tím donutili posunout hradby tak, aby chránily tu část města, kterou Punové ještě nedobyli.  Vzhledem k délce obléhání je začal sužovat nedostatek potravin a všeho ostatního. Jejich skleslou mysl mírně povzbudila zpráva, že se Hannibal vypravil proti hispánským kmenům bouřícím se proti bezohledně prováděným odvodům. Dobývání nicméně pokračovalo s nezmenšenou intenzitou i za jeho nepřítomnosti, na čemž měl zásluhu kartaginský velitel Maharbal, dočasně pověřený jeho zastupováním. Pod jeho velením pobořili Punové další kus hradeb a zmocnili se části hradu.  Bezvýchodná situace přiměla jednoho ze Sagunťanů jménem Alco, aby se pokusil jednat s Hannibalem o míru. Hannibal mu předložil tak tvrdé podmínky, že Alco raději přešel k nepříteli. Jistý Hispán sloužící v kartaginském vojsku se proto nabídl, že zprostředkuje jednání se Sagunťany. Sdělil jim, že Hannibal ušetří jejich životy, pokud odevzdají všechny cennosti, opustí město se dvěma kusy ošacení a vystavějí si nové na místě určeném vítězným vojevůdcem. Nato nejváženější představitelé Sagunta rozdělali oheň, naházeli do něho zlato a stříbro a roztavili je společně s mědí a olovem. Většina z nich se pak vrhla do jeho plamenů. V téže chvíli Punové zjistili, že město je bez obvyklých stráží. Jakmile se to Hannibal dozvěděl, zaútočil na Saguntum všemi silami a po osmi měsících obléhání se ho zmocnil. Poté vydal rozkaz, aby všichni dospělí obyvatelé byli pobiti. Mnozí z nich předešli smrti z rukou nepřátel, zavřeli se s dětmi a ženami ve svých příbytcích a zapálili je. Přestože Sagunťané zničili většinu svých věcí, získali Punové ohromnou kořist: peníze, otroky a jiný majetek. Penězi naplnil Hannibal svoji pokladnici, své důstojníky a vojáky odměnil zotročenými obyvateli města a ostatní kořist odeslal do Kartága.

Lhostejnost Římanů.

Podle Appiána vypravili Sagunťané po zahájení obléhání posly k Římanům, neboť se spoléhali na jejich pomoc. Ať už se jim podařilo zprávu o Hannibalově útoku doručit či nikoli, Římané se o obléhání museli dozvědět. Čím déle však trvalo a pomoc nepřicházela, tím více se ztenčovala naděje Sagunťanů na záchranu. Třebaže Římané varovali Hannibala v roce 220 př. n. l., aby Saguntum nenapadal, nijak proti němu nezakročili. Místo toho vyslali oba konzuly s vojskem do Ilýrie, nepochybně k úlevě obléhatelů. Ilyrská válka skončila v létě 219 př. n. l., a zbývalo tedy dost času, aby vítězné legie vyrazily v témže roce do Ibérie. Livius, Appiános, Cassius Dio a dokonce i Cicero se podivnou nečinnost Římanů snažili zastřít nepravdivým tvrzením, že Valeriovo a Baebiovo poselstvo se uskutečnilo až v době obléhání. Livius řadí navíc pád Sagunta a Hannibalovu invazi do Itálie do téhož roku – 218 př. n. l.  Možným důvodem, proč Římané ve prospěch Sagunta nijak nezasáhli, mohla být rozdílnost názorů římských senátorů. V senátu se zřejmě v roce 219 př. n. l. strhla prudká debata o tom jak zareagovat na Hannibalovu agresi vůči Saguntu. Její obsah zaznamenává Cassius Dio, byť ji nepřesně datuje do doby Hannibalova tažení do Itálie. Někteří senátoři vnímali jeho počínání jako nepřijatelnou vzpurnost někdejšího nepřítele, jiní naopak doporučovali zdrženlivost. Diskuse o tom, zda něco podniknout, proto skončila bez jasného výsledku.  Někteří novodobí badatelé zastávají názor, že Římané nehodlali Saguntum zachránit, nýbrž chtěli získat spravedlivý důvod k vedení války proti nadmíru zbytnělé punské říši v Ibérii. Polybios naznačuje, že si již v polovině dvacátých let povšimli stále větší a hrozivější moci Kartáginců. Nejpozději od neúspěchu Valeriova a Baebiova poselstva považovali válku s Kartáginci za nevyhnutelnou. Pokud by přišli Saguntu na pomoc, nelze vyloučit, že by jim Hannibal ustoupil. Římané ale nejspíš usilovali o úplné vypuzení Kartáginců z Hispánie. Jako vhodná záminka jim k tomu mělo posloužit právě zničení Sagunta.

Vyhlášení války.

Římský historik a senátor Quintus Fabius Pictor, jenž byl patrně přítomen rozpravě v senátu, vnímal dobytí Sagunta jako nespravedlnost. Tento postoj, považující Hannibalův útok za akt agrese a příčinu konfliktu, po něm převzali i pozdější římští a prořímští historikové včetně Polybia.  Přestože Saguntum nebylo spojencem Říma a nacházelo se v punské sféře vlivu podle smlouvy uzavřené s Hasdrubalem, když se Římané doslechli o jeho vyplenění, vyslali do Kartága své emisary. Pětičlenná delegace, kterou zřejmě vedl nejstarší žijící senátor Marcus Fabius Buteo, předstoupila před kartaginský senát a pohrozila Punům válkou, pokud nevydají Hannibala. Kartáginci rozhořčeně odmítli a poukazovali na to, že Sagunťané nebyli římskými spojenci na konci první punské války a nevztahovaly se na ně záruky zakotvené v tehdejší mírové smlouvě. Nato jeden z Římanů teatrálně shrnul svoji togu v záhyb a prohlásil, že v něm přinesl válku i mír, nechť si Kartáginci vyberou. Když mu stejně neohroženě odpověděli, ať si sám zvolí, oznámil, že jim dává válku. Většina členů senátu zvolala, že ji přijímá.

V roce 219 př. n. l. kartaginský vojevůdce Hannibal oblehl Saguntum, iberské město nacházející se na východním pobřeží Pyrenejského poloostrova. Jeho obyvatelé se houževnatě bránili téměř osm měsíců, neboť doufali v pomoc Římanů. Té se ale nedočkali a Hannibalovi po urputném boji podlehli. Římané posléze využili dobytí města jako záminky k vyhlášení druhé punské války.

The Siege of Saguntum was a battle which took place in 219 BC between the Carthaginians and the Saguntines at the town of Saguntum, near the modern town of Sagunto in the province of Valencia, Spain. The battle is mainly remembered today because it triggered one of the most important wars of antiquity, the Second Punic War.


Nejlepší střelci.

Z tabulky byli z rozhodnutí direktoriátu IIHF vyškrtnuti hráči Kanady a Sovětského svazu, takže se do ní nedostali Kanaďané Pat Elynuik (6 gólů), David Latta, Dave McLlwain, Steve Nemeth a Brendan Shanahan (4 góly) ani sovětští hráči Alexandr Kerč (6 gólů) a Pavel Kostičkin (4 góly).

Kanadské bodování.

Z hodnocení kanadského bodování byli z rozhodnutí direktoriátu IIHF vyškrtnuti hráči Kanady a Sovětského svazu, takže se do ní nedostali Pat Elynuik (11 bodů, z toho 6 gólů a 5 přihrávek), David Latta (10 bodů, 4 góly, 6 přihrávek), Dave McLlwain (8 bodů, 4 góly, 4 přihrávky) a Steve Nemeth (8 bodů, 4 góly, 4 přihrávky) ani sovětský hráč Alexandr Kerč (8 bodů, 6 gólů, 2 přihrávky).

Turnajová ocenění.

V hodnocení nejlepších hráčů se názor členů direktoriátu IIHF zcela rozešel s názorem novinářů, z jejichž hlasování vzešel All-Star Team. U těchto cen rovněž nebyli v úvahu bráni hráči vyloučených mužstev.

Soutěž Fair Play.

Týmem s nejmenším počtem trestných minut se stalo mužstvo Československa:

Zápasy.

Celkem mělo být sehráno 28 zápasů, z nichž jeden (Kanada–Sovětský svaz) nebyl pro výtržnosti na ledě dohrán a jeho výsledek byl anulován, takže do závěrečné tabulky se jich započítalo jen 27. Hrálo se systémem každý s každým.

Soupisky.

Na mistrovství soutěžilo osm zemí reprezentovaných mužstvy po 20 hráčích. Celkem se tedy turnaje zúčastnilo 160 hráčů.

Mistrovství světa skupiny B.

Mistrovství světa juniorů skupiny B se roku 1987 konalo od 15. do 21. března ve francouzském městě Rouen. Účastnilo se ho 8 týmů. Mužstva Itálie, Japonska, Nizozemska, Norska, Rakouska a Rumunska, jež se účastnila mistrovství v této skupině i předchozího roku, doplnila reprezentace Německé spolkové republiky, která sestoupila ze skupiny A, a Francie, která postoupila ze skupiny C. Každé mužstvo odehrálo 5 zápasů, tzn. že celkem se odehrálo 40 utkání.  Soutěž začala ve dvou základních skupinách, v nichž se hrálo systémem každý s každým.  Dva nejlepší týmy z obou základních skupin se pak utkaly o postup do skupiny A mistrovství světa, a zbývající týmy pak hrály o sestup do skupiny C mistrovství světa. Do tabulky se započítaly rovněž výsledky zápasů mužstev, která se spolu utkala již v základních skupinách (uvedeny v závorkách).  Vítězem soutěže se stala reprezentace Německé spolkové republiky, která se tak mohla znovu vrátit zpět do elitní skupiny. Sestupujícím mužstvem se stala reprezentace Itálie.  V kanadském bodování zvítězil německý hráč Andreas Brockmann, který nasbíral celkem 14 bodů, z toho 6 gólů a 8 asistencí.  Nejlepším brankářem byl vyhodnocen německý hráč Klaus Merk, obráncem japonský hráč Takajuki Kobori a útočníkem norský hráč Knut Walbye.

Mistrovství světa skupiny C.

Mistrovství světa juniorů skupiny C se roku 1987 konalo od 16. do 22. března v dánském městě Esbjerg. Účastnilo se ho 6 týmů. Mužstva Austrálie, Dánska, Jugoslávie, Španělska a Velké Británie, jež se účastnila mistrovství v této skupině i předchozího roku, doplnil bulharský reprezentační tým, který sestoupil ze skupiny B.  Soutěž se hrála systémem každý s každým, takže jednotlivé týmy odehrály po 5 zápasech a celkem se hrálo 30 utkání.  Vítězem soutěže se stala reprezentace Jugoslávie, která tak postoupila do skupiny B.  V kanadském bodování zvítězil jugoslávský hráč Nik Zupančič, který nasbíral celkem 23 bodů, z toho 18 gólů a 5 asistencí. Nik Zupančič byl současně zvolen nejlepším útočníkem turnaje. Nejlepším brankářem byl vyhodnocen britský hráč Martin McKay a nejlepším obráncem dánský hráč Søren Jensen.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1987 se hrálo od 26. prosince 1986 do 4. ledna 1987 ve slovenských městech Piešťany, Nitra, Trenčín a Topoľčany na území tehdejšího Československa. Turnaje se účastnily týmy Československa, Finska, Kanady, Sovětského svazu, Spojených států, Švédska a Švýcarska, které nově doplnila reprezentace Polska, jíž se podařilo postoupit ze skupiny B a v elitní skupině vystřídala reprezentaci Německé spolkové republiky.

The 1987 World Junior Ice Hockey Championships ("1987 WJHC") was the 11th edition of the Ice Hockey World Junior Championship and was held in Piešťany, Trenčín, Nitra, and Topoľčany, Czechoslovakia (now Slovakia). Finland captured its first World Junior gold medal, Czechoslovakia took silver, and Sweden the bronze. The tournament is most remembered, however, for how the medals were allocated (and Canada ended up with no medal); see the next section for more details.


Historické pozadí.

"Skutečnost:" Nikolas Flamel je po sedmi stech letech stále uznáván jako největší alchymista své doby. Říká se, že objevil tajemství věčného života - záznamy ale dokládají, že umřel v roce 1418. Jeho hrobka je však prázdná.

Námět.

"Legenda:" Nikolas Flamel žije. Už staletí si vyrábí elixír života a recept na něj je ukryt v knize mága Abraháma. Flamel je strážcem této knihy. Pokud by se však dostala do nesprávných rukou, mohlo by to zničit současný svět. Přesně toto plánuje doktor John Dee, a proto usiluje o získání starého rukopisu. Zdá se, že lidem na ničem nezáleží, a možná pak už bude pozdě. Jestliže je výklad proroctví správný, pak jedině dvojčata Josh a Sofie Newmanovi můžou svět zachránit.

Obsah díla.

Josh pracuje na letní brigádě v knihkupectví v San Franciscu, hned naproti přes ulici si vydělává v kavárně jeho sestra-dvojče Sofie. Jejich život se rázem převrátí, když do knihkupectví vejde doktor John Dee a chce po šéfu Joshe Nickovi Flemingovi, aby mu vydal knihu mága Abraháma - Kodex. Nick mu Kodex dát nechce, a tak začne kouzelnický souboj. Dvojčata zjistí, že Nick Fleming je vlastně legendární Nikolas Flamel, a vstoupí do světa magie, starobylých bytostí, jako je třeba Hekaté, Bastet nebo Morrigana a jejich dětí-druhé generace jako je třeba upírka Scathach. Nikolas chce najít svojí ženu Perenelu, kterou Dee unesl. Bojují v Hekatině říši proti statisícům vraních a kočičích mužům, mezitím Hekaté stačí probudit Sofiiny kouzelné schopnosti. Hekaté ale následně zemře, jelikož Dee zmrazil Ygdrasil, Hekatin dům ze stromu, Exkalibrem. Nikolas, Scathach a dvojčata uprchnou do Oaji za čarodějkou z Endoru, která ovládá magii vzduchu a předá své kouzelné schopnosti i vzpomínky a vědomosti Sofii. Dee mezitím najde Joshe a probudí armádu nemrtvých, jen aby získal poslední dvě stránky Kodexu, které Josh vytrhl při souboji Flamel vs Dee v San Franciscu. Všichni se nakonec zachrání, když vstoupí energetickou bránou z Oaji do Paříže.

Alchymista – Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela je první román z šesti beletristických knih fantasy série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Napsal jej irský autor Michael Scott a poprvé byl vydán v květnu 2007. Alchymista je vytištěn ve 20 jazycích a je k dispozici v 37 zemích. Filmová práva na sérii byla prodána Lorenzovi di Bonaventura.

The Alchemyst: The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel (often shortened to The Alchemyst) is the first installment in the six volume fantasy novel series, "The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel". It was written by Irish author Michael Scott and published in May 2007. "The Alchemyst" has been translated into 20 languages, and is available in 37 countries.


Historie.

První trolejbusy vyjely do solingenských ulic 19. června 1952. Důvodem pro zavedení elektrické nekolejové trakce byla zastaralost a zchátralost místního tramvajového provozu, který velmi utrpěl za druhé světové války. První trolejbusová linka vedla z náměstí "Graf-Wilhelm-Platz" přes "Merscheid" k železničnímu nádraží "Ohlings". Postupně, jak byly rušeny tramvajové tratě, se trolejbusová síť postupně rozrůstala o další úseky. Tramvaje jezdily v Solingenu do 1. prosince 1959, kdy byl zahájen provoz na, po dlouhou dobu poslední, nové trati, která nahradila poslední tramvajový úsek. O tohoto data byly v Solingenu v provozu čtyři trolejbusové linky, které vedly po téměř stejných trasách jako tramvaje.  V roce 1980 byl založen dopravní svaz "Verkehrsverbund Rhein – Ruhr", který začal koordinovat MHD a příměstskou dopravu v oblasti Porýní a Porúří. Trolejbusové linky v Solingenu tak byly přečíslovány přidáním dvojčíslí 68 před původní číslo linky.  V roce 1982 byla solingenská trolejbusová síť rozšířena (poprvé od roku 1959) o krátký koncový úsek do konečné zastávky "Hasselstrasse" (cca 800 m) a kratší novou trať z centra města (od zastávky "Schlagbaum") do "Brockenbergu".  Další a dosud poslední nové tratě byly zprovozněny v roce 1993 (zároveň byly uvedeny do provozu dvě nové trolejbusové linky). Šlo o krátký úsek "Mangenberg" – "Kotten" a dlouhou trať "Birker Strasse" – "Kotten" – "Aufderhöhe".  V polovině 90. let 20. století se uvažovalo o zrušení trolejbusového provozu a jeho nahrazení autobusy, tato akce ale uskutečněna nebyla.  V současnosti jezdí trolejbusy v Solingenu na šesti linkách, označených čísly 681 – 686.

Trolejbusová točna.

Velkou zajímavostí solingenského trolejbusového provozu je točna na konečné linky č. 683 "Burg Brücke". Také sem původně vedla tramvajová linka, která byla v roce 1959 nahrazena trolejbusovou. Kvůli stísněným podmínkám nemohla být v konečné stanici "Burg Brücke" vybudována klasická smyčka. Proto bylo přistoupeno k velmi neobvyklému řešení v podobě točny, kterou pohání elektromotor o výkonu 3 kW. Točna byla v 80. letech rekonstruována a roku 2009 byl na ní zastaven provoz. Točna stojí dodnes jako místní rarita, patří muzeu.

Vozový park.

V průběhu let se v Solingenu vystřídalo několik typů trolejbusů, v současnosti je v provozu celkem 49 vozidel tří různých výrobců. 14 vozů je standardních typu MAN SL 172 HO (vyrobeny v letech 1986 a 1987), ostatní trolejbusy jsou moderní nízkopodlažní kloubová vozidla typů Van Hool AG 300 T a Berkhof Premiere AT 18 (všechny vozy vyrobeny na začátku 21. století).

Muzeum.

V Solingenu se také nachází trolejbusové muzeum, které kromě čtyř místních trolejbusů vlastní i několik autobusů, autobusových vleků a speciálních vozidel.

Německé město Solingen, nacházející se ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, provozuje od roku 1952 vlastní trolejbusovou dopravu. Místní trolejbusová síť je se šesti linkami největší v Německu.

The Solingen trolleybus system (), also known locally as the "Stangentaxi", serves the city of Solingen, in the federal state of North Rhine-Westphalia, Germany.


Generalplan Ost.

Po podepsání paktu mezi Hitlerem a Stalinem obdržel Heinrich Himmler 28. září 1939 rozkaz zřídit Říšské komisařství pro upevnění německého národa (Reichskommissariat zur Festigung deutschen Volkstums), které jako první předložilo na jaře 1940 návrh na Generalplan Ost. Generalplan Ost se týkal vystěhovávání židovského a polského obyvatelstva z Povartí, Západního Pruska (Svobodné město Gdaňsk a Polský koridor) a z Generálního gouvernementu na východ. Od podzimu 1939 bylo Polsko rozděleno na tři zhruba stejně velké části – východní území obsadil Sovětský svaz (až do června 1941), v centrální části země fungoval Generální gouvernement se sídlem v Krakově a třetí část od Pomoří na severu až po Slezsko na jihu byla připojena ke Třetí říši jako župa Poznaň (Reichsgau Posen), od roku 1940 Povartí (Wartheland) s celkem 4,2 mil. obyvateli (85 procent Poláci, 7 procent Němci a 8 procent Židé) a župa Gdaňsk-Západní Prusko (Danzig-Westpreußen).

Vznik Volksdeutsche Mittelstelle.

V roce 1933 vznikla z popudu Rudolfa Hesse pod VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) rada «Volksdeutsche Rat», která se velmi brzo dostala do konfliktu se stranickou organizací Auslandsorganisation (AO) pod vedením Ernsta Wilhelma Bohleho. V roce 1935 byl prací pro menšiny v zahraničí pověřen Otto von Kursell (tzv. Büro von Kursell). Himmlerovi a Heydrichovi se na přelomu let 1936/37 podařilo Kursella vyřadit, na jeho místo 1. ledna 1937 dosadit Wernera Lorenze a Kursellovu kancelář (Büro von Kursell) přejmenovat na «Volksdeutsche Mittelstelle». Jak samotný název napovídá, středem zájmu se stali etničtí Němci, „kteří mluvili německy a patřili k německému národu a měli německou krev, ale nepatřili k Německé říši, jelikož zapustili kořeny v zahraničí (die zwar deutsch sprechen und deutschen Stammes und Blutes sind, aber nicht mehr zum Deutschen Reich gehören, sondern im Ausland Wurzel gefasst haben)“. Výraz «Mittelstelle» měl asociovat představu «zprostředkovací centrály». VoMi sice celkem brzy zaujala pozici „nejvyššího říšského úřadu“, ale její pravomoc nebyla vůči NSDAP, jednotkám SS a říšským ministerstvům zcela definována. Zrovna tak nebyl jasný vztah VoMi k vůdci. Organizační a hierarchické vztahy, úkoly a pracovní metody VoMi se nedržely nějakých stálých pravidel, úřad se podřizoval dané politické situaci a požadavkům nacistického vedení.  Hlavním úkolem úřadu byl finanční a politický kontakt s „etnickými Němci“ v zahraničí a jejich zasvěcování do nacistické ideologie. To se dělo jak veřejně oficiální cestou tak pomocí akcí poloveřejných či cestou zcela soukromé podpory. VoMi se také snažila o neustálé vymezení vůči stranické zahraniční organizaci AO (Auslandsorganisation) a o získání opoziční VDA. Spolek VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) v čele s Hansem Steinacherem prosazoval sice také podporu etnických menšin v zahraničí, ale bez vytržení z jejich domova a následného přesídlení, které se tak stalo mezi oběma organizacemi základní třecí plochou. Po spojenectví s Itálií a Sovětským svazem začaly menšiny v daných zemích představovat pro plánovanou zahraniční politiku Třetí říše potenciální nebezpečí, které se Adolf Hitler rozhodl přesídlením odstranit. Vztahy mezi VDA a VoMi zatěžovala zejména otázka Jižního Tyrolska. Steinacher byl nakonec poslán 19. října 1937 „na dovolenou“ a po nařízení z 2. července 1938 se VoMi stala jediným úřadem pro záležitosti etnických Němců. Ze své práce se zodpovídala přímo Adolfu Hitlerovi.

Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska.

V květnu 1939 podepsal Benito Mussolini a Adolf Hitler pakt o vyřešení otázky Jižního Tyrolska ve stylu přesídlení „Heim ins Reich“. Ještě téhož roku byla podepsána opce, podle které se německé a ladinské obyvatelstvo mělo rozhodnout, zda bude emigrovat do Třetí říše nebo zůstanou bez ochrany pro etnické menšiny ve svých domovech. Jednalo se přibližně o 200 000 etnických Němců s italským občanstvím. Curt von Gottberg, šéf Pozemkového úřadu (Bodenamt) v Praze, počítal s tím, že po rasovém průzkumu usadí tyrolské přesídlence (přibližně 2 750 rodin) na 1 500 statcích zadlužených a nebo rasově nevhodných sedláků v Severním Tyrolsku (Nordtirol) a 12 000 v protektorátě na zabraných statcích židovských či protistátních osob. K masovému přesídlení začalo docházet až po 1. lednu 1940. Z předpokládaného počtu 200 000 se rozhodlo k odchodu maximálně 81,8 procent tyrolských Němců a z plánů na poněmčení protektorátních oblastí se podařilo splnit jen minimum.  Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska se ale od transferu ostatních „Volksdeutschen” z Pobaltí, východu a jihovýchodu Evropy odlišovalo. Jednak trvalo mnohem déle, ale také se na něm podílel jiný přesídlovací aparát. Hlavní slovo měl Říšský komisař pro upevnění německého národa. Registraci a přípravu k transportu optantů prováděl namísto VoMi úřad „Amtliche deutsche Ein- und Rückwanderungsstelle” (ADERSt) v Bolzanu s pobočkami v Bolzanu, Meranu, Brixenu, Brunecku a Sterzingu, kterému pomáhala společnost „Arbeitsgemeinschaft der Optanten für Deutschland” (AdO). Prověřování, rasovou kontrolu a udílení občanství (Durchschleusung) měla na starost úřadovna „Dienststelle Umsiedlung Südtirol” (DUS) v Innsbrucku se svou italskou firmou pro správu majetku „Abwicklungs-Treuhand-Gesellschaft” (DAT) a říšskou „Deutsche Ansiedlungsgesellschaft” (DAG).  Jednalo se o oblasti: okres Bozen (Bolzano) a Fassatal, okres Meran, okres Brixen, okres Bruneck (Cortina a Buchenstein), okres Sterzing, italské oblasti (Lusern a Fersental), údolí „Kanaltal” (Val Canale) a říšské Němce s italským občanstvím. K 1. červenci 1942 přesídlilo 76 824 osob a do konce roku 1943 se počet navýšil na 81 500 osob. Skoro polovina jich byla umístěna v župě „Tirol-Vorarlberg” (34 000 osob). Toto číslo není zcela přesné, jelikož zahrnuje i některé tyrolské odvedence k wehrmachtu, kterých bylo od roku 1940 do konce války kolem 25 000. Výstavba nových bytů pro přesídlence z Jižního Tyrolska na území Východní marky byla schválená jako „Sondermaßnahme S”. Jen v Tyrolsku a Vorarlbersku jich postavila firma „Neue Heimat” (Gemeinnützige Wohnungs- u. Siedlungsgefellschaft der Deutschen Arbeitsfront) na 7 000 (tzv. Südtiroler-Siedlung). Hned po ukončení války se snažila část etnických Němců z Jižního Tyrolska vrátit do své domoviny (8 000 - 12 000 osob).

Volksdeutsche Mittelstelle.

Heinrich Himmler se mohl sice na základě Hitlerovy vyhlášky, co se přesídlování obyvatelstva a jeho ubytování týče, opřít o rozsáhlé znalosti a zkušenosti řady orgánů a subjektů, ale jen na poli vojenských či trestaneckých táborů. VoMi jako jediná nacistická instituce disponovala potřebnými zkušenostmi s přesídlováním celých rodin. Od roku 1934 vedla tzv. „Informační centrum pro přistěhovalce” (BFE), které poskytovalo etnickým uprchlíkům z Rakouska a Polska hned po překročení říšské hranice první záchytné ubytování.  Vzhledem k tomu, že se počítalo pro přesídlenecké tábory s „nepoužívanými“ továrnami, prázdnými školami a „židovskými vilovými koloniemi“, stala se VoMi v letech 1942–1945 jedinou autorizovanou institucí pro zabavování vhodných budov, bytů a místností po neněmeckých občanech nebo Židech. Činnost úřadu sestávala z transportu etnických Němců do říše, ze zajištění potravin, zdravotní služby a z organizování ubytování. K ubytování sloužily dva druhy táborů (Vomi-Lager-Typen). Jednak sběrné tábory tzv. „Auffang-“ nebo „Sammellager“ a za druhé pozorovací tábory ve Staré říši (Altreich - Deutsches Reich, Österreich a Sudetenland) tzv. „Beobachtungslager“. Přesídlovací akce etnických Němců se z různých důvodů protahovaly, takže mnohé sběrné tábory sloužily i jako tábory pro delší ubytování – tedy pozorovací.

Zahraniční úřady a přesídlovací cenrály.

Během přesídlovacích akcí vznikaly i dočasné zahraniční centrály tzv. „Umsiedlungskommandos“. Například 1944 vznikla taková dočasná centrála v Budapešti, která se starala o německou menšinu v době se blížící Rudé armády. Na jaře 1943 měla dočasně fungovat centrála VoMi v Praze, která by se starala o etnické Němce z jihovýchodu. Zamýšlený příliv etnických Němců ze Sovětského svazu do Protektorátu se K. H. Frankovi nezamlouval a postavil se proti.

Organizační struktura.

Od roku 1942 byla instituce rozdělena do jedenácti úřadů:

Přistěhovalecké oblasti.

Jako první procházeli přistěhovaleckým přezkumným procesem (Durchschleusung) od listopadu 1939 až do března 1940 v Poznani, Gdyni a v Kolobřehu etničtí pobaltští Němci z Estonska, Lotyšska a později z Litvy. Celkem 87 000 pobaltských přistěhovalců bylo rozmístěno v říšské župě Povartí, v Západním Prusku a malá část ve Staré říši. Další velká skupina přijížděla od prosince 1939 z Haliče (70 000 z území mezi řekami Bug a San), z oblasti Narewu (Białystok) a z Volyně (65 000 z území mezi řekami Bug a Dněpr). Jen do Povartí přišlo 128 000 přistěhovalců. Třetí velká vlna 30 000 Němců pocházela z oblasti Generálního gouvernementu (Chełm a Lublin).  Následovala vlna 187 000 etnických Němců z Rumunska, Besarábie, severní Bukoviny a po 7. září 1940 také z Dobrudže. V říjnu 1940 došlo k přesídlení Němců z Chełmu, v lednu 1941 k dosídlení z Estonska, Lotyšska a Litvy, v říjnu 1942 ze Srbska a Chorvatska, z Kočevska a z Bulharska. Poslední přesídlovací akci do Povartí od listopadu 1943 do poloviny roku 1944 představovalo 370 000 ruských Němců, především z oblasti Černého moře (340 000 z jihu SSSR, 30 000 od Leningradu a Minska). Do začátku března 1942 se podařilo umístit z celkem 511 142 etnických Němců 287 000 v anektovaných východních zemích a 93 000 ve Staré říši, přičemž se z valné části jednalo o provizorní bydlení, 131 000 přistěhovalců žilo stále nouzově po táborech.  Přesídlování etnických Němců se odehrávalo skoro pět let podle stále stejného scénáře: z popudu uzavření smlouvy nebo z úředního nařízení bylo svoláno místní obyvatelstvo k registraci, po souhlasu s přesídlením pod tlakem nacistické propagandy následovalo přidělení oblasti (ve Staré říši, na území sídelního mostu Povartí nebo v Generálním gouvernementu). Podle přidělené oblasti byli přesídlenci rozděleni do táborů (Umsiedlungslager), kde po rasovém přezkoumání tvořili tři skupiny. Skupinu „O” (Osten-Siedlungsbrücke Warthegau) - rasově nejčistší pro župu Povartí, skupinu „A” (Altreich) - rasově vhodnou k rychlému poněmčení pro Starou říši a skupinu „S” (Sonderfälle) - rasově méněcenné obyvatelstvo určené pro Generální gouvernement. V případě rumunských Němců nastalo 7 267 případů, kdy byli pro rasovou nezpůsobilost posláni zpět domů. Proces rasového přezkumu nazývali nacisté „Durchschleusung”.

Vysídlení polského obyvatelstva.

K vysídlení polského obyvatelstva ze zemědělských statků docházelo těsně před osídlením etnickými Němci a to téměř na poslední chvíli. Jednak z toho důvodu, že nemělo docházet k přerušení zemědělských prací, především k výpadkům v krmení a dojení, ale také z toho důvodu, aby překvapené polské obyvatelstvo nemělo příliš času k útěku. Celý proces nového osídlení se tak měl odehrát během dvou hodin. „Evakuovaní” Poláci putovali do tzv. „Auffanglager” (sběrných táborů) a následně do „Evakuierungslager“ (evakuačních táborů) v Lodži. Opuštěný majetek hlídal pomocný policista (Hilfspolizist). Dům musel být vyčištěn, zbaven veškerých náboženských předmětů a místnosti pokud možno vyzdobeny. Pověřenci osídlovacího štábu pak přidělovali „nové domovy” vybraným etnickým Němcům.  V dubnu 1940 zřídila Bezpečnostní policie (SiPo) v Lodži (Litzmannstadt) úřadovnu „Umwandererzentralstelle” (UWZ), která spadala pod Hlavní úřad říšské bezpečnostní policie (Reichssicherheitshauptamt) a Heinricha Himmlera, říšského komisaře pro upevnění německého národa (RKF). „Umwandererzentralstelle” měla na starost odsun nežádoucích Poláků a Židů z říšských žup do Generálního gouvernementu. Do února 1940 přemístila 300 000 Poláků (z Povartí 120 000 statkářů, z Gdaňska-Západního Pruska 35 000 a z Horního Slezska 15 000), jejichž majetek byl téměř okamžitě rozdělován přistěhovalým etnickým Němcům (47 000 polských statků, 9,22 mil. hektarů půdy). Z 60 000 polských podniků patřila více jak polovina domácím Němcům, 20 procent získali etničtí Němci, 8 procent říšští Němci a 21 procent zůstalo pod správou. V druhé polovině října 1939 proběhly první židovské transporty. Z říšských žup byl vyhnán téměř jeden milión Poláků.  U likvidace etnických Poláků se nacisté zaměřili na vůdčí osobnosti a polskou inteligenci. Na území německého záboru zahynulo 7 500 lékařů, 4 500 advokátů, 4 200 inženýrů, 700 profesorů a vědeckých pracovníků, 3 963 učitelů základních škol, 848 učitelů středních škol a 2 647 kněží. Největší část obětí v německé části tvořili Židé. Celkem jich během německé okupace zahynulo 2 900 000. Během okupace východního Polska Sovětským svazem tvořili Poláci více jak jednu třetinu z celkového počtu obětí NKVD.

Přesídlení baltských Němců.

Během druhé světové války prošlo Pobaltí nejprve okupací sovětskou a posléze nacistickou. V paktu mezi Hitlerem a Stalinem o neútočení z roku 1939 bylo Lotyšsko a Estonsko označeno za sovětské zájmové oblasti. K těm následně přibyla na základě smlouvy z 28. září 1939 i Litva. Na podzim 1939 vpochodovala Rudá armáda na území Litvy, Estonska a Lotyšska. V srpnu 1940 Sovětský svaz tyto tři republiky anektoval (Litva 15. června 1940 okupace Rudou armádou a 3. srpna 1940 začleněna do Sovětského svazu, Lotyšsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a 5. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu, Estonsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a poté 6. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu). Téměř celá populace německého obyvatelstva se rozhodla na základě předtím uzavřené smlouvy své domovy opustit.  Po obsazení sovětských pobaltských území v roce 1941 byly pobaltské státy začleněny do tzv. říšského komisariátu (Reichskommissariat Ostland), který zahrnoval také část Běloruska a část severovýchodního Polska v čele s Heinrichem Lohsem v Rize. „Reichskommissariat Ostland” spolu s říšským komisariátem Ukrajina spadal pod správu ministerstva pro východní území, které řídil Alfred Rosenberg. Od 10. ledna 1941 započalo přesídlení etnických Němců z Litvy a ještě zůstávajících 17 000 Němců z Estonska a Lotyšska. Na majetkové vyrovnání se ale vztahovaly jiné dohody. Sovětský svaz připsal Třetí říši k dobru 200 mil. RM, z kterých mělo být odečteno 50 mil. za majetek vysídlených 21 306 Litavců, Rusů a Bělorusů z německého říšského území (Memel-Suwalki Gebiet). Během přesídlovacích akcí, které trvaly až do 25. března 1941, zažívali etničtí pobaltští Němci obrovské mrazy a sněhové bouře. Z celkového počtu 50 000 německých Litevců organizovala VoMi transport pro 34 347 osob po železnici, pro 6 890 osob autobusy, 1 349 osob přecházelo do říše kvůli blízkosti hranice pěšky a 6 773 osob cestovalo v kolonách na koňských povozech.

Přesídlování etnických Němců z východního Polska.

V důsledku rozdělení Polska mezi Hitlerem a Stalinem se Volyň stala od září 1939 součástí sovětského území. Německé obyvatelstvo z bývalého polského území bylo v roce 1939 během akce „Heim ins Reich“ z větší části přesídleno do Říšské župy v Povartí. Jednalo se asi o 65 000 osob. Realizaci přesídlení prováděla VoMi. Do roku 1940 přesídlila do Povartí a Západního Pruska kolem jednoho milionu Němců. Od března 1941 byli v rámci Německo-sovětské smlouvy o přátelství, spolupráci a vymezení demarkační linie přesídlováni hlavně Pobaltští Němci. (Galerie: Povartí – osídlování Volksdeutschen z východního Polska).

Přesídlení Volksdeutschen z Besarábie, Bukoviny a Haliče.

Podle tajného protokolu mezi Hitlerem a Stalinem z roku 1939 souhlasila Třetí říše s obsazením Besarábie, ale nebylo jí lhostejné, co bude s 94 000 příslušníky německy mluvící menšiny. Dne 5. září 1940 podepsal Sovětský svaz a Německá říše v Moskvě dohodu o přesídlení. Nicméně 28. června 1940 zabral Sovětský svaz vedle území Besarábie také severní část Bukoviny. Pro německou menšinu platil tedy nejzazší termín vysídlení do 15. listopadu 1940 a Němci byli přesídleni do Německé říše nebo okupovaných území v Polsku. Západní oblast Haliče se stala součástí Generalgouvernementu a východní oblast připadla k Ukrajině. Po napadení Sovětského svazu připadla i východní oblast Haliče k Třetí říši a stala se součástí Generalgouvernementu.

VoMi tábory v Povartí.

Průmyslové město Lodž se stalo již v listopadu 1939 přesídlovacím centrem. Ve městech Pabianice a Zgierz vznikla celá řada přijímacích táborů. V případě přeplnění táborů byli přistěhovalci posíláni po odvšivení do táborů ve Staré říši a do okolí Lodže. Tábory v Lodži se využívaly zejména pro etnické Němce, u kterých se předpokládalo, že velmi brzy nastoupí cestu do Staré říše. Již necelý měsíc po rozběhnutí přesídlovací akce v prosinci 1939 existovalo 47 táborů pro 30 000 etnických Němců (31 v Lodži, 10 v Zgierzu a 6 v Pabianicích). Samozřejmě po příchodu Němců z východního Polska číslo značně narostlo. Jen v samotném městě Lodž fungovalo 33 táborů pro 25 000 osob. Pabianice s 12 tábory pojmuly 20 000 osob, 8 táborů ve městě Zgierz 10 000 a 13 táborů v oblasti Kalische 7 000 osob. Táborové štáby opatrovaly celkem 66 táborů, které se většinou nacházely v budovách škol, továren, věznic nebo v bývalých židovských bytových koloniích.

Organizace tábora.

Táborovému štábu velel jeden vedoucí, který měl k dispozici malý tým spolupracovníků. Až do února 1940 zastávali pomocné práce Židé. Budovy v táborech se členily na tzv. čisté a nečisté (unreine und reine Gebäude), podle absolvování odvšivení a kontroly infekčního nakažení. Tato kontrola se evidovala orazítkováním kenkaret. Teprve po obdržení razítka obdrželi povolení k přístupu do čistých budov (Quartierschein). Dva dny nato absolvovali proces „Durchschleusung“, po jehož ukončení obdrželi taktéž razítko. Třetí den už etničtí Němci putovali do Staré říše do tzv. pozorovacích táborů (Beobachtungslager).

Vybavení a režim tábora.

Všechny tábory disponovaly jídelnou, která sloužila také jako společenská místnost, knihovnou, spacím sálem a vlastní školou. Prostředky denní potřeby se prodávaly v táborové kantýně. Voda k pití se podávala pouze převařená. Tábor musel mít samozřejmě také umývárny, vytápěné a větratelné pokoje se zavedenou elektřinou. Stravu připravovaly velkokapacitní kuchyně organizace Nationalsozialistische Volkswohlfahrt v Lodži a Pabianicích, kterou rozvážely nákladními auty do táborů. Spalo se na slámě s přidělenými látkovými polštáři též plněnými slámou. Pouze ženy a děti obdržely deky. Muži v rámci přípravy v plnění budoucích povinností dodržovali stanovený denní režim:  Všeobecně platil zákaz vycházení z tábora, po ukončení karantény mohli etničtí Němci navštěvovat okolí pouze ve skupinách a s táborovým doprovodem. Kulturní vložku obstarávala nacistická propaganda. Nejprve se jednalo o společenské večery a krátké, lehce pochopitelné politické přednášky, které vedli odborníci na říšské zemědělství. Teprve po uvolnění financí z ministerstva propagandy (Reichspropagandaministerium) se mohly v táboře odehrávat poslechy gramofonových desek, hudební koncerty, promítání propagandistických filmů, zábavná představení umělců a artistů či loutková divadla pro děti. Tábory obdržely také vlastní rádio.  Vzhledem k tomu, že z nedostatku zemědělských statků se počítalo s delším pobytem etnických Němců v táborech, byly z Himmlerova příkazu v březnu 1940 všechny sběrné tábory (Sammellager) v Lodži přeměněny na pozorovací (Beobachtungslager). Pod dozorem táborových VoMi vedoucích o ně pečovala „Volkswohlfahrt” (NSV). V táborech zřídila krejčovny (Nähstuben) pro tvorbu jednoduchých oděvů a drobné opravy, školky, školy a domovy pro seniory. Ke kojencům a malým dětem docházely NS-sestry. Děti do 14 let dostávaly půl litru mléka na den. Existovaly i dětské tábory pro sirotky nebo pro děti, jejichž rodiče se nacházeli ještě na cestě. Podpora v pozorovacích táborech patřila i dobrovolnému sportu. Pro muže a chlapce od 10 let platil každodenní ranní nástup se vztyčením vlajky. Mládež byla zařazena do HJ a BDM.  Obzvláštní péče se věnovala zřízeným zdravotním oddělením. Lehce nemocní měli k dispozici nemocniční pokoj, ošetřovnu s lékařem, sesternu a nemocniční stanici pro minimálně 3 400 pacientů. Těžké případy přejímalo pět nemocnic v Lodži s kapacitou 51 400 osob. K nouzovému využití sloužil i lazaret NS-Červeného kříže. I přes veškeré snahy byla situace v táborech tristní. Do 9. dubna 1940 zemřelo 918 osob a 131 dětí se narodilo. Velká úmrtnost dětí způsobovala, že i rodiny, které přicestovaly s osmi a více dětmi, opouštěly tábor bezdětní. S mnohými nemocemi a vrozenými vadami již mnozí přijížděli. Častá byla hluchota, katastrofální stav zubů a po obtížné cestě omrzliny.

Přistěhovalecká centrála / Einwanderungszentrale.

Z Himmlerova příkazu byl v říjnu 1939 zřízen imigrační úřad tzv. „Einwanderungszentrale” (EWZ), který prováděl přezkum árijské a rasové čistoty, politického smýšlení a hospodářských možností přistěhovalých etnických Němců. Tento proces se nazýval „Durchschleusung“. K udělení občanství mohlo dojít teprve po důkladném přezkoumání árijské čistoty a po zdravotní prohlídce. Úřednická komanda tzv. „Fliegende Kommissionen“ sídlila většinou ve velkých táborech, jelikož disponovaly dostatečným prostorem pro kanceláře. Do míst, kde nebylo možné kanceláře zřídit, zajížděl od roku 1940 zvláštní vlak „Sonderzug der Fliegende Kommission“, který sestával z 15 vagonů. Hitler si přál, aby „zejména vnitřní vybavení vlaku udělalo na přesídlence dojem“, proto se na návrzích vybavení podíleli také architekti.  Úřednická komanda imigračního úřadu (Fliegende Kommissionen a Sonderzug der Fliegende Kommission) spojovala na jednom místě úřady: Bezpečnostní policie (Sicherheitspolizei), Pořádkové policie (Ordnungspolizei), Ministerstva vnitra (Reichsministerium des Inneren), Ministerstva práce (Reichsarbeitsministerium) a říšského vůdce zdravotnictví (Reichsgesundheitsführer), takže bylo možné během 3-4 hodin prozkoumat dotyčnou osobu, popřípadě rodinu a na základě vyšetření udělit říšské občanství a rozhodnout o umístění v nových župách nebo Staré říši. Podstatou celého procesu byl samozřejmě rasový přezkum.

Sídla imigrační centrály EWZ.

Sídla vrchního štábu EWZ  Sídla poboček EWZ  V tomto oddělení byla německým imigrantům založena do kartotéky „EWZ-Karte” (Einwanderungskarte), která je provázela po celou dobu pobytu po táborech až po obdržení polského bytu nebo zemědělského statku.  Na oddělení probíhal popis osoby a příprava osobního dokladu nazývaný „Umsiedlerausweis”.  Fotografie pro EWZ-Karty a osobní dokumenty se pořizovaly s tzv. EWZ-číslem (EWZ-Nummer). Oddělení sepisovalo jak majetek zanechány v zemi původu tak majetek, s kterým se vydali na cestu. Do 10. května 1940 procházel tímto procedurálním procesem každý Němec nad 15 let.  Nejdůležitější oddělení Rasového a osidlovacího úřadu, tajně nazývané „RuS-Stelle“ (Rasové a osídlovací oddělení). Zde etnické Němce SS-lékaři a RuSHA rasoví experti z podrobovali zdravotní, genetické a rasové prohlídce. Zjišťována byla také plodnost a dědičná genetická onemocnění. Následně přesídlenci obdrželi přiřazení ke skupině: I - nadprůměrný rasový původ, II - průměrný rasový původ, III - podprůměrný rasový původ a IV - nevhodný rasový původ pro nasazení na východě.  Oddělení posuzovalo všechny předložené dokumenty a na základě rozhodnutí přiznalo nebo odepřelo udělení říšského občanství. Na základě důkladného pohovoru (vzdělání, dosavadní zkušenosti a znalosti) zaznamenal vedoucí oddělení výsledek šetření do EWZ-karty. Pokud však bylo předchozí šetření záporné, zápis o pracovním nasazení neudělil. Relevantní výsledky z šetření všech oddělení se archivovaly na pracovní kartotéční kartě tzv. „AK-Karte“ (Arbeitskarteikarte).  Zpracovávalo veškeré posbírané údaje, přirozeně už bez přítomnosti přesídlenců.

Přidělení nových domovů a osídlení.

Poslední úřední proces (letzte Musterung) před obdržením nového domova sestával z převozu etnických Němců do transportního tábora (Transportlager), kde proběhla kontrola AK-karet (AK-Karten). Zrovna tak musely být před předáním překontrolovány i zemědělské statky. Nakonec přesídlenci obdrželi přidělovací listiny (Hofzuweisungslisten) a pracovní štáb převzal velení transportu. Každý zemědělec nesl na hrudi číslo, které bylo připevněno také na jeho zavazadlech, dobytku a budoucím domově. Čtyřicet osm hodin před vlastní osídlením převzala policie přidělovací listiny a provedla vyhnání polského obyvatelstva. Novopečení říšští Němci nesměli v žádném případě přijít do kontaktu s polskými domorodci. Teprve když bylo polské obyvatelstvo z dohledu, mohlo dojít k osídlení a předání nových domovů.  Vedoucí transportu přidělil podle listiny „novým majitelům” jejich domovy, kde je uvítal okresní pověřenec a hlídkující pomocný policista. V jejich doprovodu proběhla obhlídka hospodářství a inventáře, kterou ukončovalo slavnostní předání s darovaným obrazem vůdce Adolfa Hitlera. Polnosti předával později pověřenec Okresního rolnictva (Kreisbauernschaft). Problémy nastávaly se zběhlými Poláky. Polští zběhové se snažili získat svůj majetek zpět a stávalo se, že některé osídlenecké rodiny byli polskými partyzány zcela vyhlazeny. Valná většina zemědělských přesídlenců své nové domovy obdržela do konce léta 1940. Bez domova zůstávali živnostníci, hlavně mlynáři a obchodníci. Jejich pozdější osídlení probíhalo podle stejného schématu.  Dohled nad přesídlenci přebírala Nationalsozialistische Volkswohlfahrt. NSV přidělovala podle velikosti osídlenecké rodiny startovací kapitál 60 - 80 RM, oděvy, prádlo, obuv, domácí potřeby, nádobí nebo i nábytek. Poradenské hospodářské oddělení (Beratungsstelle der Wolhynien- und Galiziendeutschen beim Ansiedlungsstab) v Lodži vysílalo do rodin své zemědělské poradce. Jejich úkolem bylo, aby novopečení majitelé správným vedením statku získali co nejlepší zemědělské výnosy. Pomáhali s jarní objednávkou osiva, sepsáním potřebných oprav a prostředků atp.  Jiná situace nastala u skupiny „A”, která putovala do Staré říše. Většina bývalých statkářů hospodařila pod správcem na deputátním statku. Zrovna tak byli u zemědělských závodů zaměstnáni i přesídlení živnostníci. To samozřejmě vzbuzovalo u bývalých hospodářů a majitelů živností značnou nelibost a nechápali, proč nemohou také obdržet vlastní hospodářství jako skupina „O” v Povartí. Nacistické ideology stálo hodně práce, přesvědčit takové přesídlence o nutnosti „zatím provizorní práce zemědělského dělníka” a to zejména pod příslibem, že až válka skončí, obdrží svou vlastní půdu a hospodářství.  Další nespokojenost přivodila každodenní diskriminace a šikana na pracovišti. S etnickými Němci se ve Staré říši často zacházelo jako se zahraničními dělníky a majitelé závodů je stavěli na úroveň Poláků nebo Čechů, jelikož byli mnohdy od „Ostarbajtrů” k nerozeznání. K tomu přispívala i jejich nedokonalá němčina nebo dokonce její neznalost. Skupina „S” přetrvávala nadále ve sběrných táborech, kde byla podrobována nacistické indoktrinaci a nucenou prací připravována na poválečný život v národně-socialistické společnosti.

Norimberský proces.

V následném norimberském procesu bylo obžalováno mimo předních představitelů RuSHA také několik členů a zaměstnanců Lebensborn a VoMi. Jádrem obžaloby se stala nacistická národnostní politika na anektovaných polských územích a v Generalgouvernementu. Šéf VoMi Werner Lorenz dostal dvacetiletý trest, který byl v roce 1951 snížen na patnáct let. Na počátku roku 1955 byl z vězení propuštěn.

Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi - Středisko na podporu etnických Němců) byl jeden z hlavních úřadů SS. Zodpovídal za německé obyvatelstvo žijící mimo Třetí říši, tzv. „Volksdeutschen“. Od února 1937 stál v čele úřadu SS-Obergruppenführer Werner Lorenz. V roce 1938 disponoval úřad VoMi rozpočtem 50–60 milionů říšských marek pro správu a distribuci všech fondů pro etnickou práci (Volkstumsarbeit). V období 1939–1940 se úřad zaměřoval hlavně na organizaci přesídlení německých národních skupin pod heslem „Heim ins Reich“. V poválečných norimberských procesech s RuSHA byl VoMi usvědčen z účasti na masovém vyhánění obyvatel z okupovaných území Evropy.

The Volksdeutsche Mittelstelle or VoMi (Coordination Center for Ethnic Germans) was an NSDAP agency in Nazi Germany founded to manage the interests of the ethnic Germans (population of German ethnicity living outside the borders of the Reich).


Původ.

Až do devatenáctého století byly pojmy ekonomie a politická ekonomie zcela ekvivalentní, tehdy se však jejich význam začal rozcházet. Jako první z politických ekonomů bývají označováni John Maynard Keynes, Karl Marx a další.

Problémy v mezinárodní politické ekonomii.

Globální trh.

Hlavním tématem mezinárodní politické ekonomie je globální trh a finance. Největšího rozvoje se tyto fenomény dočkaly díky přechodu od merkantilismu k zavádění do praxe myšlenek Adama Smithe.  Smithův liberální pohled měl obecně nejvíce zastánců na západní akademické půdě, kde byl také v osmnáctém století poprvé představen. Tuto podporu si systém udržel i v následujících staletích, vyjma období mezi 40. a 70. lety století dvacátého, kdy se začalo rozsáhle podporovat též keynesiánství. Keynes se zabýval především domácí makroekonomickou politikou. Keynesiánský model byl konfrontován Friedrichem Hayekem a později také Miltonem Friedmanem a dalšími významnými ekonomy již v 50. letech. Do konce let 70. se vliv keynesiánství na směřování světové ekonomiky a tvorbu hospodářské politiky výrazně snížil.  Po druhé světové válce byl založen tzv. Brettonwoodský měnový systém odrážející rozvíjející se politicko ekonomický směr označovaný jako integrovaný liberalismus. V roce 1971 začal prezident Richard Nixon od této politiky upouštět a až do roku 2008 byl uplatňován trend stále větší liberalizace mezinárodního obchodu a financí, který je označován jako neoliberalismus. V důsledku finanční krize roku 2007 se však ze strany světových lídrů ozývají hlasy k zavedení nového brettonwoodského systému.  Mezinárodní politická ekonomie začíná též zahrnovat nová témata jako mezinárodní měnový fond, finanční krize (viz finanční krize 2007 – 2008 a asijská finanční krize), směnné kurzy, přímé zahraniční investice a nadnárodní společnosti.

Mezinárodního obchod.

Mezinárodní politická ekonomie se zabývá teoriemi mezinárodního obchodu, jako je například Heckscherův a Ohlinův model nebo Ricardiánská ekonomika. Odborníci IPE se věnují problematice globálního trhu, strategických teorií obchodu, obchodních válek, národních platebních bilancí nebo obchodního deficitu.  Jednotliví státní aktéři v období od vzniku moderní ekonomiky v patnáctém století až do poloviny století minulého uplatňovali především politiku merkantilismu. Suverénní státy soutěžily v hromadění drahých kovů dosahováním obchodních přebytků nebo dobýváním a obsazováním nových území. Toto bohatství bylo poté využíváno k vybudování infrastruktury nebo posílení vojenských složek.  Po Washingtonském konsenzu roku 1989 se však začíná upřednostňovat v zahraničním obchodu strategie win-win, kde by firmám mělo být umožněno soutěžit, či spolupracovat v závislosti na tržních silách. Po druhé světové válce bylo dosaženo značného úspěchu developmentalismu v oblasti Jižní Ameriky. Vysoká míra ekonomického růstu a rovnosti byla z velké části dosažena díky opatřením a politice prosazované Raulem Prebischem, jehož studenti a spolupracovníci byli poté obsazováni do vládních rolí po celém kontinentu.

Rozvojová studia.

IPE se zabývá též rozvojovou ekonomikou a vysvětluje, jak a proč se země rozvíjejí.

Srovnání americké a britské IPE.

Americký politický ekonom Benjamin Cohen ve svém díle poskytuje detailní náhled do historie amerického i britského tábora mezinárodní politické ekonomie. Americký přístup je více pozitivistický, snaží se vytvořit teorie střední úrovně, které bývají podpořeny kvantitativními důkazy v určité podobě. Naproti tomu je britský přístup více „výkladový“ a snaží se odhalit „velké teorie,“ jež využívají různých metod empirického šetření. Benjamin Cohen spatřuje výhody v obou ze zmíněných přístupů.Každý z nich se pak dočkal speciální edice v časopisu "New Political Economy", který referoval o „britské škole“ IPE, respektive v "Review of International Political Economy", jenž se věnoval škole americké.  Toto srovnání bylo předmětem diskuze Wawrick/RIPE v roce 2008, kde o tématu debatovali Benjamin Cohen, politolog Mark Blyth, profesor politologie a mezinárodních studií Richard Higgott a profesor politické ekonomie Matthew Watson. Především Higgott a Watson se v diskuzi pozastavovali nad vhodností dříve uvedených Cohenových kategorií.

Mezinárodní politická ekonomie (IPE), někdy označovaná také jako globální politická ekonomie, odkazuje buďto přímo na ekonomii, nebo mezioborový akademický vědní obor, jenž analyzuje propojení mezinárodních vztahů s ekonomií. Je-li tento pojem použit v poslední zmíněné souvislosti, předmětem zkoumání bývá většinou ekonomie a ekonomika, ačkoli popisovaná oblast může zahrnovat poznatky i z dalších vědních oborů, jako například politologie, sociologie, dějepis nebo kulturální studia. Mezinárodní politická ekonomie je blízce spojena s obory makroekonomie, zahraničního obchodu, mezinárodního rozvoje a rozvojové ekonomiky.

International political economy (IPE), also known as global political economy (GPE), refers to either economics or an interdisciplinary academic discipline that analyzes economics, politics and international relations. When it is used to refer to the latter, it usually focuses on political economy and economics, although it may also draw on a few other distinct academic schools, notably political science, also sociology, history, and cultural studies. IPE is most closely linked to the fields of macroeconomics, international business, international development and development economics.


Základy hry.

Po registraci na stránkách Hattricku je uživatel zařazen do pořadníku a čeká na přidělení svého týmu. Po několika minutách je hráči tým přidělen a on se může přihlásit a začít hrát. Ze začátku jsou uživateli zadávány různé úkoly, plněním těchto úkolů se postupně učí základům hry. Po splnění všech úkolů získá uživatel tzv. Licenci manažera.  Ve hře se hráč stará o fotbalový tým - kupuje a prodává hráče, trénuje je, nastavuje taktiku pro zápasy, staví stadion, stará se o ekonomiku atd. V Hattricku se zápasy hrají dvakrát týdně - v sobotu liga a ve středu pak pohárové nebo přátelské utkání, avšak v každé zemi jsou termíny zápasů jiné.

Systém soutěží.

Liga.

V každé lize je 8 týmů a každý s každým hraje v sezóně dvakrát - dohromady 14 kol.  Jednotlivé soutěže se označují římským číslem, které označuje ligovou úroveň následuje tečka a za ní pak arabské číslo označující jednotlivé soutěže v každé úrovni.  Počet ligových úrovní se může stát od státu lišit, základní struktura je však vždy stejná. První liga je vždy jenom jedna se specifickým názvem v každé zemi. Dále se počet soutěží v jednotlivých ligových úrovních násobí čtyřmi. Takže ve druhé ligové úrovni jsou 4 soutěže, ve třetí úrovni pak 16, ve čtvrté 64 atd.  Následující tabulka znázorňuje, jak to momentálně vypadá v České republice:  Od šesté ligové úrovně níže se velikost lig vždy ob jednu ligovou úroveň zdvojnásobí. Je tedy 1024 soutěží v úrovni VI a VII, 2048 v úrovních VIII a IX, 4096 v úrovni X a XI atd. Jakmile jsou naplněny všechny ligy aktivními uživateli, počet ligových úrovní se v dané zemi rozšíří o další úroveň. Sezóna trvá vždy 16 týdnů - 14 ligových kol, potom se hrají kvalifikační zápasy a poslední týden je bez soutěžních zápasů.

Pohár.

Kromě ligy se v Hattricku hraje i pohár, určitý počet nejníže postavených týmů se poháru neúčastní. Poháru se může zúčastnit maximálně 32768 týmů, podle počtu ligových úrovní v dané zemi. Poháru se může zúčastnit pouze tým v šesté nebo vyšší úrovně, nižší ligy mají své vlastní poháry. Pohárové zápasy se hrají ve středu a první kolo se hraje vždy v týdnu před prvním ligovým kolem. Po vyřazení z poháru si může každý tým domluvit přátelské utkání, které se hrají také ve středu (V případě domluvení přátelského utkání v zahraničních státech, se datum a čas volí podle domácího státu a jeho standardní doby pro odehrání přátelského utkání, v ČR středa 14.00).  Od sezony 54 existují nižší poháry, do kterých se sestupuje z hlavního poháru.

Svět.

V současnosti se Hattrick hraje ve 128 zemích a k dispozici je více než 50 jazykových verzí včetně české. Nejvíce týmů je v Evropě.

Reprezentace.

Každá země má své národní mužstvo a národní mužstvo do 20 let. Národní týmy hrají Mistrovství světa, které začíná kvalifikací. Z kvalifikace postoupí do vyřazovacích kol 32 týmů. Mistrovství světa národních týmů a MS do 20 let se pravidelně každou sezónu střídají.

Hattrick Masters.

Hattrick Masters je turnaj těch nejlepších týmů světa Hattricku. Soutěže se účastní pouze vítězové první ligy a poháru každé země. Pokud ligu a pohár vyhrál stejný tým, zúčastní se turnaje pouze on.

Další možnosti.

Fanoušek Hattricku.

Hattrick je zadarmo, ale lze objednat placenou službu tzv. Fanouška Hattricku, který dělá hru atraktivnější. Manažer může například vydávat tisková prohlášení nebo navrhnout vlastní sadu dresů. V samotné hře však Fanoušek Hattricku manažera nijak nezvýhodňuje.

Mobil.

Za tzv. Hattrick kredity, které si musí uživatel předem koupit, lze objednat např. sledování určitého zápasu. Systém uživateli automaticky pošle pomocí SMS zprávy aktuální výsledek utkání.

CHPP aplikace.

Pro Hattrick vzniká hodně různých podpůrných programů a internetových stránek, většina těchto aplikací je zdarma. Zkratkou CHPP (Certified Hattrick Product Provider) se označují všechny tyto aplikace, které byly oficiálně autorizovány. Mezi CHPP aplikace patří např. asistenti manažera, prohlížeče zápasů nebo různé statistické weby.

Ostatní.

Pracovníci Hattricku.

Každá země má své pracovníky, kteří se podle zaměření odlišují různými předponami před přezdívkou. Je jich jenom pár a jsou to ti nejhlavnější, starají se převážně o vývoj hry. Starají se o vyřizování registrací a další nutné věci. V každé zemi je jich několik. Překladatelé Hattricku. Moderují konference a starají se o jejich přehlednost a dodržování pravidel. V České republice jejich úlohu mají GMs. Vyřizují věci spojené s CHPP aplikacemi. Je jich velmi málo.  Editoři Hattrick Pressu.

Konference.

Na konferencích mohou manažeři diskutovat, ptát se nebo řešit různé problémy.

Historie.

Hattrick vznikl ve Švédsku v roce 1997.

Hattrick (zkráceně "HT") je online počítačová hra, ve které hráč vede svůj vlastní fotbalový tým. K provozování je potřeba připojení k internetu a internetový prohlížeč. Hraní probíhá na internetové stránce www.hattrick.org. V roce 2015 hrálo Hattrick 350 000 uživatelů, v České republice kolem 7 tisíc.

Hattrick is a browser-based massively multiplayer online football management simulation video game developed in Sweden and started in 1997. Currently the game contains 133 different countries plus the Hattrick International (only for HT-Supporters), each with its own league pyramid, and 53 different language versions. As of December 2018, the community of the game has about 230,000 users worldwide, each with their own team. The number peaked in February 2009 with almost one million users. "Hattrick" has arranged 69 seasons as far as December 2018 (each of which lasts about four months).


Životopis.

Salviati se narodil ve Florencii. Mezi roky 1529 a 1530 byli jeho učiteli Giuliano Bugiardini, Baccio Bandinelli, Raffaele Brescianino a nakonec mezi lety 1529 až 1530 Andrea del Sarto. V roce 1531 cestoval do Říma, kde se setkal s dalším Bandinelliho žákem, s Giorgio Vasarim. Pomohl mu dokončit zakázku v Palazzo Salviati pro kardinála Giovanni Salviati, fresku "Život Jana Křtitele" (Life of John the Baptist). Za pobytu v kardinálově domácnosti přijal příjmení Salviati.  Mezi roky 1532 a 1535 vytvořil fresku "Zvěstování (Annunciation)" v kostele San Francesco a Ripa – (kostel Sv. Františka z Assisi, který kdysi pobýval u sousedního kláštera. (Termín Ripa je připomínkou blízkosti břehu řeky Tibery. ) Jeho zralý styl je manýristický. Vytváří davové scény přeplněné zkroucenými postavami podobné scénám Giulio Romana. V roce 1538 se připojil k Jacopino del Conte při dokončení fresky "Navštívení (Visitation)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", což bylo florentské bratrstvo sloužící osobám, které byly odsouzeny k popravě. V roce 1540 Salviati pracoval v Bologni vedle Vasariho a pobýval krátkou dobu v Benátkách, kde ve maloval freskové dekorace pro Palazzo Grimani. Během tohoto období ukazoval jeho styl vliv malíře Parmigianina. Mnoho jeho portrétních obrazů je mnohdy připisováno malíři Agnolo Bronzino. V roce 1543 se Salviati vrátil do Florencie. Pracoval pro Cosimo I. de Medici, velkovévodu v Toskánsku, v letech 1543 až 1545 dokončil freskovou výzdobu věnovanou rodině Medici ("Triumph of Camillus") v "Sala dell'Udienza" v Palazzo Vecchio. Navrhoval gobelíny pro nedávno založené Arazzeria: "Ecce homo", "Vzkříšení (Resurrection)", a "Josef vykládá faraonovi sny" ("Joseph explains the Pharaoh's dreams)". Tuto zakázku dostal i přesto, že se o ni ucházeli také jiní současní manýrističtí malíři: Bronzino a Pontormo. Mezi roky 1547 a 1548 namaloval pro baziliku "Santa Croce (Bazilika Svatého Kříže)" ve Florencii oltářní obraz "Deposition (Ukládání)". V letech 1548 až 1563 Salviati často cestoval Říma aby dokončil různé freskové série, jako například "Svatba v Káni galilejské (Wedding of Canae)" v oratoriu Piceni, "Narození Jana Křtitele (Birth of John the Baptist)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", pracoval v Palazzo della Cancelleria (Pallium Cappella ), Palazzo Sacchetti, Palazzo Farnese. Zemřel roku 1562 v Římě.

Francesco de' Rossi (1510—1563) byl italský manýristický malíř, který žil a pracoval hlavně ve Florencii, ale často pracoval také v Římě. Je známý pod mnoha jmény, pod přijatým jménem Francesco Salviati nebo Il Salviati, ale také Francesco Rossi a Cecchino del Salviati.

Francesco de' Rossi (1510–1563) was an Italian Mannerist painter who lived and worked mainly in Florence, but also produced several works in Rome. He is known by many names, prominently the adopted name Francesco Salviati or as Il Salviati, but also "Francesco Rossi" and "Cecchino del Salviati".


Klubová kariéra.

V mládí hrál Juraj Kucka za HFK Prievidza, Radvaň a Podbrezovou. V dresu Športu Podbrezová hrál na podzim 2006 2. slovenskou ligu.

MFK Ružomberok.

V lednu 2007 přestoupil do prvoligového klubu MFK Ružomberok. Ve slovenské nejvyšší lize debutoval za Ružomberok 11. března 2007 a ve své první sezóně odehrál 6 zápasů. Celkem zaznamenal během svého účinkování v Ružomberoku 8 gólů ve 49 odehraných zápasech.

AC Sparta Praha.

Kucka přestoupil do Sparty Praha z klubu MFK Ružomberok v lednu roku 2009, podepsal tříletou smlouvu. Spartě ho doporučil její někdejší kouč Michal Bílek, který Kucku v Ružomberoku trénoval. V sezóně 2009/10 získal s mužstvem český titul. Hrál na hranici sebeobětování, nevypustil žádný souboj. Byl také nejvytíženějším mužem v kádru a postupně se vypracoval mezi největší osobnosti ligy. Během svého dvouletého působení v pražském klubu vstřelil 11 branek ve 45 ligových zápasech.  V Evropské lize 2010/11 se trefil v prosinci 2010 v utkání proti domácímu Palermu, v 62. minutě si naskočil na centrovaný míč z pravé strany a hlavou srovnal stav utkání na konečných 2:2. Tento gól znamenal postup Sparty do jarních vyřazovacích bojů (zajistila si jej v předstihu před posledním utkáním skupiny s CSKA Moskva), kde narazila na anglický klub Liverpool FC.

FC Janov, Inter Milán.

V lednu 2011 podepsal Kucka smlouvu s FC Janov na 4,5 roku, o půl roku později si Janov dohodl s Interem Milán na podílu na právech za Kucku a brankáře Emiliana Viviana (Inter). V červnu 2012 se Inter svých práv na Kucku zřekl výměnou za Samuela Longa.  Za janovský klub debutoval 12. ledna 2011 v zápase Coppa Italia proti Interu Milán. 6. února byl zvolen fanoušky mužem zápasu po remíze 1:1 s AC Milán. Juraj se dobře začlenil do italského družstva díky výborné fyzičce a fotbalovému myšlení.  18. srpna 2011 vstřelil za Janov svůj první gól při výhře 2:1 na hřišti Lazia Řím.  Ve druhém kole sezóny 2012/2013 Kucka vstřelil ve 26. minutě úvodní gól proti domácí Catanii, na vítězství to však nestačilo a Janov prohrál 2:3. 20. října 2012 v utkání 8. kola otevíral Kucka skóre zápasu proti AS Řím, domácí FC Janov nakonec prohrál výsledkem 2:4. Začátkem listopadu 2013 v 11. ligovém kole Serie A sezóny 2013/14 vstřelil vítězný gól proti Laziu Řím, FC Janov vyhrál venku 2:0. Byla to jeho první branka v tomto ligovém ročníku. O týden později se trefil podruhé, když brankou přispěl k vítězství Janova 2:0 nad týmem Hellas Verona. V prosinci 2013 v zápase proti Cagliari Calcio si vážně poranil koleno.

AC Milán.

V srpnu 2015 podepsal čtyřletou smlouvu s italským klubem AC Milán, ačkoli byl na spadnutí přestup do tureckého Beşiktaşe Istanbul. V prosinci 2016 vyhrál s AC svou první trofej v tomto klubu, Supercoppa italiana 2016 (v katarském Dauhá) proti Juventusu Turín, k triumfu přispěl proměněnou penaltou v penaltovém rozstřelu.

Trabzonspor.

V červenci 2017 přestoupil do tureckého klubu Trabzonspor, kde podepsal smlouvu na 3 roky.

Reprezentační kariéra.

Juraj Kucka nastupoval za slovenskou jedenadvacítku.  V A-mužstvu debutoval 19. listopadu 2008 v domácím přátelském utkání na Tehelném poli proti Lichtenštejnsku, jež skončilo vítězstvím Slovenska 4:0. Kucka nastoupil do utkání v 53. minutě, střídal na hřišti Branislava Obžeru.  Svůj první gól v seniorském reprezentačním dresu vsítil 10. srpna 2011 v přátelském utkání proti domácímu Rakousku, ve 21. minutě otevíral skóre zápasu, které Slovensko u svého souseda vyhrálo 2:1.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty. 22. března 2013 nastoupil v domácím kvalifikačním zápase v Žilině proti Litvě, který skončil remízou 1:1. Juraj měl několik dobrých střeleckých příležitostí, ale vytěžil z nich pouze střelu do tyče. Slovensko si tímto výsledkem značně zkomplikovalo situaci v kvalifikační skupině G na MS 2014 v Brazílii. Neprosadil se ani 26. března 2013 v přátelském utkání proti Švédsku, které skončilo bezbrankovou remízou. V srpnu 2013 jej povolal nový trenér Slovenska Ján Kozák k přátelskému střetnutí s domácím Rumunskem (14. srpna, remíza 1:1). Nastoupil v odvetném kvalifikačním zápase s Bosnou a Hercegovinou 10. září 2013 v Žilině, Slovensko podlehlo svému balkánskému soupeři 1:2 a ztratilo naději alespoň na baráž o Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Druhou branku v A-týmu si připsal 15. listopadu 2013 na Městském stadionu ve Vratislavi proti domácímu Polsku, kde vstřelil ve 30. minutě vítězný gól zápasu, který skončil výsledkem 2:0 pro Slovensko.  9. října 2014 vstřelil první gól v kvalifikačním zápase na EURO 2016 proti Španělsku, brankář Iker Casillas nedokázal jeho střelu vyrazit. Slovensko vyhrálo 2:1 a po úvodní výhře nad Ukrajinou potvrdilo výborný vstup do kvalifikace. Se slovenskou reprezentací slavil 12. října 2015 postup na EURO 2016 ve Francii (historicky první pro Slovensko v éře samostatnosti).

Mistrovství světa 2010.

Reprezentační trenér Vladimír Weiss jej nominoval pro Mistrovství světa ve fotbale 2010 v Jihoafrické republice, ačkoli Juraj neabsolvoval jediný kvalifikační zápas. Vyplatilo se mu to, Kucka patřil mezi nejlepší hráče ve Weissově výběru.  Slovensko se 15. června utkalo na Mistrovství světa ve svém prvním utkání v základní skupině F s nováčkem šampionátu Novým Zélandem, Kucka nastoupil na hřiště v závěru utkání (91. minuta) za stavu 1:0, kdy střídal Vladimíra Weisse ml., Slovensko vítězství neudrželo, v 93. minutě zařídil konečnou remízu 1:1 hlavičkující Winston Reid. Ve druhém utkání 20. června 2010 podlehlo Slovensko jihoamerickému mužstvu Paraguaye 0:2, avšak do tohoto zápasu Kucka nezasáhl. 24. června 2010 ve třetím zápase Slovenska v základní skupině proti Itálii nastoupil v základu a podal výborný výkon, pomohl tak reprezentaci k vítězství 3:2 a postupu do osmifinále ze druhého místa na úkor Itálie. Slovenský záložník asistoval ve 25. minutě na prvním gólu Róberta Vitteka.  V osmifinále se Slovensko střetlo Nizozemskem, v nastaveném čase (94. minuta) snižoval Vittek z pokutového kopu na konečných 1:2, tento výsledek posunul do čtvrtfinále turnaje pozdějšího vicemistra Nizozemsko. Juraj Kucka odehrál opět celý zápas a dostal žlutou kartu.

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej zařadil do 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V prvním utkání nastoupil proti Walesu, Slovensko prohrálo 1:2. Ve druhém zápase proti Rusku byl u výhry 2:1 a v posledním zápase základní skupiny proti Anglii uhrál se spoluhráči remízu 0:0. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (porážka 0:3, Kucka nastoupil) a s šampionátem se rozloučili.

Juraj Kucka (* 26. února 1987, Bojnice) je slovenský fotbalový záložník a reprezentant, od ledna 2019 hráč klubu Parma Calcio 1913. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice a EURA 2016 ve Francii. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v České republice, Itálii a Turecku. Stal se historicky prvním reprezentantem Slovenska, který si na dres dal místo příjmení přezdívku (dle pravidel UEFA tzv. "shirt name"). Od EURA 2016 ve Francii nosí na zádech přezdívku "Kuco".

Juraj Kucka (; born 26 February 1987) is a Slovak footballer who plays as a midfielder for Italian top division club Parma and the Slovak national team.


Popis.

Je to dvoudomý, obvykle vzpřímeně rostoucí keř nebo malý strom, dorůstající maximálních výšek 10–15 metrů. Je obvykle bohatě větvený, často vícekmenný, v mládí s kuželovitou, později s nepravidelně tvarovanou korunou. Kůra je červenohnědá, na vyzrálých větvích se odlupuje v dlouhých vláknitých pruzích. Olistění je pouze jehlicovité. Jehlice vyrůstají ve střídavých přeslenech po třech, jsou 1–2,5 cm dlouhé, na vrcholu špičaté až osinkaté a mají dva výrazné bílé průduchové proužky na svrchní straně a zřetelný kýl na spodní.  Samčí šištice jsou žluté, jednotlivě vyrůstající a pouze 2–3 mm dlouhé; samičí se skládají z 3–6 zdužnatělých šupin, které srůstem vytvářejí kulovitou, svraskalé neojíněné bobuli podobnou jalovčinku neboli galbulus o průměru 7–12 mm, tmavočervené, purpurové nebo sytě hnědé barvy. Opylení se děje pomocí větru, semena jsou 3.

Ekologie a rozšíření.

Jalovec červenoplodý vyrůstá především v oblastech se středomořským klimatem. Areál jeho výskytu se táhne od severozápadní Afriky (Maroko), většiny Španělska a Portugalska přes celé Středomoří a jižní Balkán až po Malou Asii, pobřeží Libanonu a Sýrie, poddruh "J. oxycedrus" subsp. "macrocarpa" obývá černomořské pobřeží Krymu a Kavkaz. Roste na suchých, mělkých půdách na nejrůznějším podloží od silně alkalického po kyselé, často též na písečných dunách, ve výškovém rozmezí od mořské hladiny po více než 1400 m. Typicky se objevuje ve vegetačních formacích typu makchie a garrigue, v pobřežních křovinách, jako podrost v řídkých tvrdolistých lesích s dubem cesmínovitým a lentiškem, ve světlých hájích středomořských borovic (borovice přímořská, halepská, pinie), ve vyšších polohách také v horských lesích s cedry, borovicí černou a dalšími jalovci (ztepilým, páchnoucím aj.).

Využití.

Tvrdé a odolné dřevo jalovce červenoplodého je ceněno v truhlářství a řezbářství, například k výrobě nábytku a dřevěných dekorací. Z větévek a jehlic se destiluje aromatický esenciální olej zvaný "Cade", který má tmavožlutou barvu a silnou kouřovou vůni. Využívá se v medicíně pro jeho antiseptické, antibakteriální a antiparazitické účinky a pro péči o pokožku, přidává se též do kosmetických přípravků jako jsou mýdla, čisticí prostředky, pleťová mléka a vody a nebo parfémy. Dříve se pálil jako kadidlo.  V jižní Evropě je jalovec červenoplodý pěstován také jako okrasný keř, vysazovaný v řadě vyšlechtěných kultivarů v zahradách a parcích.

Jalovec červenoplodý ("Juniperus oxycedrus") je jehličnatý keř nebo menší strom z čeledi cypřišovitých, vyskytující se v oblastech okolo Středozemního a Černého moře. V rámci rodu jalovec patří do podrodu, resp. sekce "Juniperus" vyznačující se pouze jehlicovitými listy; je tedy blízce příbuzný s mimo jiné i v Česku rostoucím jalovcem obecným. Dále se dělí na 3–4 poddruhy.

Juniperus oxycedrus, vernacularly called Cade, cade juniper, prickly juniper, prickly cedar, or sharp cedar, is a species of juniper, native across the Mediterranean region from Morocco and Portugal, north to southern France, east to westernmost Iran, and south to Lebanon and Israel, growing on a variety of rocky sites from sea level up to 1600 m elevation. The specific epithet "oxycedrus" means "sharp cedar" and this species may have been the original cedar or "cedrus" of the ancient Greeks.


Život.

Narodila se 26. dubna 1876 v Triššúru jako dcera Thoma a Thandy Chiramel Mankidiyan. Pokřtěna byla 3. května 1876.  Asi v 10 letech složila soukromý slib čistoty. O dva roky později zemřela její matka, a stejný rok ukončila své základní vzdělání. Roku 1891 plánovala odejít z domova a žít jako poustevnice. Se svými třemi společnicemi chodila do kostela, kde se staraly o výzdobu oltáře. Chtěla napodobit Ježíše v jeho apoštolátu a proto se začal starat o chudé, nemocné a sirotky. Se svámi společnicemi vytvořila modlitební skupinu, která navštěvovala rodiny v nouzi. Často měla vize se Svatou rodinou. Modlila se za hříšníky, postila se za jejich obrácení, navštěvovala je a vyzývala je k pokání. Dostala několik mystických darů, jako je dar proroctví či dar léčení. Jako svatá Terezie Veliká zažívala extáze a levitaci. Mariam nesla také stigmata, které před světem skrývala. Žažívala skoro celý život ďábelské útoky démonů. V letech 1902 až 1905 byla otcem Josephem Vithayathilem několikrát podrobena exorcismu. Otec Joseph byl do konce jejího života jejím duchovním otcem.  Roku 1903 požádala biskupa Johna Menacheryho o založení nového modlitebního domu. Ten chtěl vyzkoušet její povolání a přesvědčoval jí aby vstoupila do nové Kongregace františkánských klarisek, ona však odmítla protože necítila volání do této kongregace. Roku 1912 vstoupila do kláštera karmelitek v Olluru. O rok později dal biskup povolení k vytvoření nového domu. Sestry zde žily poustevnickým životem avšak dále navštěvovali potřebné. Dne 14. května 1914 byla oficiálně založena Kongregace Svaté rodiny. Mariam byla jmenována její první představenou a otec Joseph kongregačním kaplanem.  Matka Mariam Thresia zemřela 8. června 1926 na následky zranění na noze. Rána vzdorovala lékům kvůli jejímu diabetu.

Proces svatořečení.

Dne 14. května 1983 byl v eparchii Irinjalakuda zahájen její proces blahořečení. Dne 28. června 1999 uznal papež Jan Pavel II. její hrdinské ctnosti. Dne 27. ledna 2000 uznal zázrak uzdravení na její přímluvu. Blahořečena byla 9. dubna stejného roku.  Dne 12. února 2019 uznal papež František druhý zázrak na její přímluvu. Svatořečena byla 13. října stejného roku.

Svatá Mariam Thresia Chiramel Mankidiyan (26. dubna 1876, Triššúr – 8. června 1926, Triššúr) byla indická syrsko-malabarská katolická řeholnice a zakladatelka Kongregace Svaté rodiny.

"" Mariam Thresia (born Thresia Chiramel Mankidiyan; 26 April 1876 – 8 June 1926) was an Indian Syro-Malabar Catholic professed religious and the founder of the Congregation of the Holy Family. Thresia Mankidiyan became known for receiving frequent visions and ecstasies as well as even receiving the stigmata which she kept well-guarded. She had been involved in apostolic work her entire life and pushed for strict adherence to the rule of her order amongst her fellow religious.