Mládí a studium.

Narodil se v Belfastu ve Spojeném království Velké Británie a Irska (dnes Severní Irsko ve Spojeném království) jako syn Sáry Hillmanové a významného rabína Jicchaka ha-Levi Herzoga, který v letech 1919 až 1937 zastával funkci vrchního rabína Irska a následně vrchního aškenázského rabína mandátní Palestiny (1937–1948) a Izraele (1948–1959). Rodina žila od roku 1919 v Dublinu, kde se narodil i Chajimův mladší bratr Ja'akov (1921–1972), pozdější rabín a izraelský velvyslanec v Kanadě. Vyrůstal a posléze i studoval v Dublinu na Wesley College. V roce 1935, když mu bylo sedmnáct, podnikl společně s rodinou aliju do britské mandátní Palestiny, kde tři roky studoval v Hebronské ješivě, ješivě Merkaz ha-rav a právnické škole vlády britského mandátu. V roce 1936 vstoupil na počátku arabského povstání do židovské polovojenské organizace Hagana. O dva roky později se vrátil do Spojeného království, kde vystudoval právo na londýnské a cambridgeské univerzitě.

Vojenská kariéra.

Po dokončení studií vstoupil v roce 1942 do Britské armády, kde získal vojenské vzdělání v Královské vojenské akademii v Sandhurstu. Zde si vysloužil celoživotní přezdívku „Vivian“, neboť Britové neuměli správně vyslovit jeho jméno Chajim. Za druhé světové války sloužil jako zpravodajský důstojník u pěchotního a obrněného sboru, s nímž se zúčastnil vylodění v Normandii a bojů v okupované Evropě. Byl přítomen též osvobození koncentračního tábora Bergen-Belsen a podílel se na identifikaci německých zajatců včetně Heinricha Himmlera, jehož výslechu se osobně účastnil. Po skončení 2. světové války byl členem komise, která v britské okupační zóně organizovala zpravodajský systém, a působil jako velitel vojenské rozvědky v severním Německu. Demobilizován byl roku 1947 v hodnosti podplukovníka.  Téhož roku se oženil s Aurou Ambacheovou, se kterou měl čtyři děti: dceru Ronit a syny Jo'ela (* 1949), Michaela a Jicchaka (* 1960), který se stal izraelským politikem. Jeho švagrem byl izraelský ministr zahraničních věcí Abba Eban, který se oženil se sestrou Herzogovy manželky.

Izraelské vojenské zpravodajství.

V roce 1947 se vrátil do mandátní Palestiny, kde byl s největší pravděpodobností Haganou pověřen provést vnitřní hloubkovou inspekci její zpravodajské služby Šaj; tuto inspekci vykonal v květnu téhož roku. V lednu 1948 se stal jedním z instruktorů výcvikového kurzu pro zpravodajské důstojníky. V první polovině téhož roku pak stál v čele bezpečnostní sekce Židovské agentury a byl styčnou osobou pro představitele Organizace spojených národů (OSN), kteří do mandátní Palestiny přijeli prošetřit situaci před stažením britských jednotek v souvislosti s vypršením britského mandátu. Po vzniku Izraele v květnu 1948 se stal příslušníkem Izraelských obranných sil (IOS), v jejichž řadách bojoval ve válce za nezávislost. Jako operační a zpravodajský důstojník 7. obrněné divize se zúčastnil bitvy o Latrun.  V červnu 1948 rozhodl izraelský premiér David Ben Gurion o reformě a reorganizaci izraelských tajných služeb a pověřil jeho a Isera Be'eriho zřízením vojenské výzvědné služby ("Šerut ha-modi'in") při generálním štábu, pod jejíž odpovědnost by spadalo „bitevní a taktické zpravodajství, kontrarozvědná činnost, cenzura, monitorování rozhlasu a vysílaček a speciální povinnosti.“ V čele této zpravodajské služby stanul Be'eri a on sám se stal jeho zástupcem. Počátkem roku 1949 došlo k další reorganizaci zpravodajských služeb, v jejímž důsledku vzniklo zpravodajské oddělení IOS, do jehož čela byl jmenován. Téhož roku vznikl na jeho návrh Koordinační výbor zpravodajských služeb, který měl „kontrolovat a koordinovat práci služeb a zmírňovat třenice, které mezi nimi vládly.“  V roce 1950 byl v této funkci nahrazen Binjaminem Giblim, který provedl rozsáhlou reorganizaci a transformoval vojenské zpravodajské oddělení ve vojenskou zpravodajskou službu, která se od prosince 1953 jmenuje Aman. Po svém odchodu z vojenského zpravodajství působil v letech 1950 až 1954 jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Spojených státech, pak mezi roky 1954 a 1957 jako velitel jeruzalémské brigády a dále v letech 1957 až 1959 jako velitel jižního velitelství IOS. V roce 1959 se vrátil do čela vojenské zpravodajské služby Aman, v níž setrval do roku 1962. Během tohoto období na jaře 1959 v Teheránu se svým íránským protějškem dojednal íránsko-izraelskou vojenskou a zpravodajskou spolupráci. V roce 1962 jej ve funkci nahradil Me'ir Amit a on sám opustil izraelskou armádu v hodnosti generálmajora ("aluf").

Po odchodu z armády.

Po odchodu z armády se věnoval podnikání a veřejné službě a působil jako obchodní ředitel konglomerátu průmyslových podniků, které v Izraeli vlastnil sir Isaac Wolfson. V květnu 1967 před vypuknutím šestidenní války nastoupil jako komentátor do rádia Kol Jisra'el. Jeho komentáře měly pozitivní vliv na izraelskou morálku a národní sebevědomí v situaci, kdy sousední arabské státy stupňovaly vojenské napětí a propagandu. Po dobytí Západního břehu Jordánu jej ministr obrany Moše Dajan jmenoval vojenským guvernérem východního Jeruzaléma a Judeje a Samařska a v této funkci setrval až do konce roku 1967. Po svém jmenování se dotázal Dajana na izraelskou politiku na dobytém území a co se od něj očekává, načež mu Dajan odpověděl: „Předpokládá se, že se budeš starat, aby se všechno vrátilo do normálních kolejí. Ale nesnaž se vládnout Arabům. Nech je, ať si vládnou sami. Pochopitelně musí vědět, že jsi šéf. (...) V podstatě chci politiku, která umožní, aby se Arab narodil, žil a umřel na Západním břehu, aniž by kdy spatřil nějakého izraelského úředníka.“  Po demobilizaci stanul v čele správní rady vydavatelství Keter Publishing a v roce 1965 se společně s Ben Gurionem podílel na vzniku politické strany Rafi. V roce 1972 s partnery Michaelem Foxem a Ja'akovem Ne'emanem založil právnickou firmu Herzog, Fox & Ne'eman, jež se později stala největší právnickou společností v Izraeli. Na roli komentátora Kol Jisra'el navázal při jomkipurské válce v roce 1973, kdy jeho klidný hlas opět povzbudil morálku národa.

Diplomacie a politika.

V srpnu 1975 byl jmenován izraelským stálým zástupcem při Organizaci spojených národů, jímž zůstal do roku 1978. V tomto období byl Izrael soustavně napadán arabskými a komunistickými státy. Během jeho působení přijalo Valné shromáždění 10. listopadu 1975 rezoluci č. 3379, označující sionismus za „formu rasismu a rasové diskriminace.“ Při svém projevu před Valným shromážděním OSN připomněl, že přesně před 37 lety (10. listopadu 1938) proběhla Křišťálová noc, navrženou rezoluci odsoudil a symbolicky ji roztrhal (obdobně jeho otec roztrhal MacDonaldovu bílou knihu, která omezovala židovskou imigraci do mandátní Palestiny v předvečer druhé světové války), se slovy:  Jeho projev zařadili britští historici v čele s Simonem Sebag-Montefiorem do sbírky „projevů, které změnily svět“ () vedle řečí například Martina Luthera Kinga, Nelsona Mandely, Winstona Churchilla či Johna F. Kennedyho. Tato rezoluce byla 16. prosince 1991 (tedy v době, kdy působil ve funkci prezidenta) revokována rezolucí č. 46/86, kterou Izrael podmínil svou účast na Madridské mírové konferenci v roce 1991. V historii OSN se jednalo k roku 2010 o jedinou revokovanou rezoluci.  Další událostí jeho působení v Organizaci spojených národů byla operace Entebbe z července 1976. Izraelská speciální jednotka Sajeret Matkal tehdy provedla operaci k záchraně zhruba stovky cestujících letu společnosti Air France, unesených palestinskými teroristy z Lidové fronty pro osvobození Palestiny a německými revolučními buňkami do Ugandy. Celá operace se odehrála v průběhu 57 minut a až na čtyři pasažéry při ní byli všichni rukojmí zachráněni. Uganda pak požádala o svolání zasedání Rady bezpečnosti OSN, po níž chtěla odsouzení Izraele, na kterém požadovala uhrazení vzniklých materiálních škod. Herzog na ugandský požadavek před Radou bezpečnosti reagoval: V roce 1978 jej ve funkci izraelského stálého zástupce při OSN vystřídal Jehuda Cvi Blum a on sám se vrátil do Izraele, kde se věnoval právní praxi a domácí politice. Do celostátní politiky vstoupil ve volbách do Knesetu v roce 1981, kdy byl zvolen poslancem za stranu Ma'arach, předchůdkyni dnešní Strany práce. Během necelých dvou let, které v izraelském parlamentu strávil, působil jako člen zahraničního a branně bezpečnostního výboru a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Na svůj mandát rezignoval v roce 1983 poté, co byl zvolen izraelským prezidentem. V parlamentu jej nahradil Nachman Raz.

Prezidentství.

Poprvé byl Chajim Herzog zvolen prezidentem ve volbě konané 5. května 1983, do níž nastoupil jako kandidát opoziční strany Ma'arach. Jeho protivníkem byl Menachem Elon, nominovaný vládní stranou Likud. Toho porazil, když získal nejtěsnější možnou většinu 61 hlasů, zatímco Elon obdržel 57 hlasů. Prezidentský úřad Herzog zastával ve dvou po sobě jdoucích funkčních obdobích. Podruhé byl zvolen ve volbě konané 23. února 1988, kdy neměl žádného protikandidáta a získal 82 hlasů (2 hlasy byly proti, 2 hlasovací lístky byly odevzdány prázdné a jeden hlas byl neplatný). Herzog vnímal prezidentský úřad jako symbol jednoty národa a instituci, která může vyjádřit „nejhlubší pocity národa a zahrnout všechna etnická společenství, národnosti a vyznání.“ Ve své nové pozici se snažil o posílení morálních a národních hodnot judaismu a demokracie. Jádrem jeho prezidentství byl respekt k jednotlivci a občanovi a neustále udržoval kontakt s veřejností. Věřil, že všichni Izraelci, bez ohledu na náboženský či etnický původ, sdílejí touhu po míru. Snažil se o překlenutí rozdílů v izraelské společnosti a vyjadřoval se ke všem hlavním společenským otázkám, ať již šlo o absorpci imigrantů, integraci menšin, rasismus, změnu volebního systému či napětí mezi religiózní a sekulární částí společnosti.  Herzog též podporoval úzké styky mezi Izraelem a židovskými komunitami po celém světě a židovské vzdělávání. Jako prezident podnikl četné zahraniční cesty, během nichž se snažil vysvětlit izraelskou pozici a podpořit diplomatické a obchodní vztahy. Celkem navštívil přes třicet zemí a stal se prvním izraelským prezidentem, který uskutečnil oficiální státní návštěvu Německa (duben 1987), Čínské lidové republiky a vzhledem k blízkým americko-izraelským vztahům paradoxně i prvním izraelským prezidentem, který podnikl oficiální státní návštěvu Spojených států (listopad 1987). Byl též prvním prezidentem, který po znovunavázání diplomatických vztahů v roce 1991 navštívil Československo. Tehdy přijal též čestné členství, které mu udělilo Masarykovo demokratické hnutí.  V roce 1985 navštívil během státní cesty do Irska místo svých studií – Wesley College, kde slavnostně otevřel Irské židovské muzeum. Jako ostrý kritik režimu Saddáma Husajna označoval Irák za „doupě světového terorismu.“ Prohlásil, že svět většinou odmítá izraelská varování, že se Bagdád stává hlavním městem světového terorismu, a dodal, že některé západní státy pomohly Saddámu Husajnovi rozvinout jeho vojenskou sílu.

Prezidentské milosti.

Mezi jeho sporná rozhodnutí patřilo snížení trestu třem židovským radikálům ze skupiny Židovské podzemí, kteří byli v roce 1985 odsouzeni na doživotní odnětí svobody za vraždu čtyř palestinských Arabů, spáchanou roku 1984 v Hebronu. Trest snížil nejprve na 24 let odnětí svobody, pak na 15 let a v roce 1989 nakonec na 10 let odnětí svobody, čímž umožnil, aby vrazi byli po dvou letech propuštěni za dobré chování. Podle Marka Čejky (2011) vyšlo později najevo, že „hlavním důvodem zmírnění trestů byl velký tlak premiéra Šamira a ministra spravedlnosti Dana Meridora.“ V roce 1990 snížil jiným členům židovského podzemí doživotní tresty odnětí svobody za přípravu bombového útoku na mešity na Chrámové hoře. Kritiku veřejnosti též sklidilo jeho angažmá v tzv. aféře autobusu číslo 300. V dubnu 1984 unesli čtyři palestinští teroristé linkový autobus společnosti Egged, jehož pasažéři byli (až na jednu ženu) při zásahu speciální jednotky osvobozeni. Dva z únosců byli zabiti při záchranné operaci, zatímco zbylí dva zemřeli po skončení akce poté, co byli předáni agentům Šin Bet. Oficiálně však druzí dva „zemřeli po cestě do nemocnice.“ Pro vážně pochybnosti nechal ministr obrany Moše Arens celou událost prošetřit zvláštní vyšetřovací komisí, v jejímž čele stál Me'ir Zorea. Ve složitém vyšetřování se Šin Bet pokusila křivými výpověďmi svých agentů svalit vinu za smrt dvou zadržených na generála Jicchaka Mordechaje, který teroristy při výslechu bil. Kvůli mocenským bojům uvnitř zpravodajské služby se celá aféra dostala k rukám generálního prokurátora Jicchaka Zamira. Ten doporučil propustit ředitele zpravodajské služby Avrahama Šaloma a několik vyšších důstojníků pro ovlivňování svědků a falšování důkazů. Nakonec však nikdo z nich před soudem nestanul, neboť jim byla Herzogem udělena prezidentská milost, aniž by proti nim byla vznesena obvinění. V rozhovoru, který poskytl v roce 1993, Herzog uvedl, že odsuzuje to, co se po zásahu stalo, ale že v té době byl Izrael zatažen do války s teroristy a že případný soudní proces by mohl Šin Bet „roztrhat na kusy.“  V době jeho působení v prezidentském úřadu se vystřídalo šest vlád, v jejichž čele stáli postupně čtyři premiéři. On sám často fungoval jako zákulisní zprostředkovatel, například při sestavování vlád národní jednoty po volbách v letech 1984 a 1988. V květnu 1990 přijal čestné členství, které mu udělilo Masarykovo demokratické hnutí. V roce 1993 po vypršení druhého funkčního období odešel z politiky a v prezidentském úřadu jej nahradil někdejší velitel Izraelského vojenského letectva a bývalý ministr Ezer Weizman.

Poprezidentské období.

Po návratu k soukromému životu se věnoval přednáškovým turné, psaní novinových komentářů, vlastní autobiografii a byl též členem několika správních rad. Angažoval se i při vzniku Centra blízkovýchodních studií a diplomacie při Ben Gurionově univerzitě, které se dnes na jeho počest jmenuje "Centrum Chajima Herzoga pro blízkovýchodní studia a diplomacii". Rok po zavraždění premiéra Jicchaka Rabina Herzog promluvil na Bar-Ilanově univerzitě, kde dříve studoval Rabinův vrah Jig'al Amir. V rozhořčeném projevu připomněl soudržnost a sounáležitost izraelské společnosti z dob šestidenní války, která tehdy následovala Rabina jako náčelníka generálního štábu. Pokračoval slovy: Zemřel 17. dubna 1997 na selhání srdce a je pohřben na národním hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě.

Dílo.

Jde o autora četných knih týkajících se historie, zejména vojenské historie.  Knihy vydané v angličtině:  Knihy vydané v češtině:  Videa:

Chajim Herzog (:, "Chajim Hercog"; 17. září 1918 Belfast – 17. dubna 1997 Tel Aviv) byl izraelský generál, diplomat, politik a člen Strany práce (dříve Ma'arach). V letech 1983 až 1993 zastával ve dvou funkčních obdobích úřad izraelského prezidenta.

Major-General Chaim Herzog (; 17 September 1918 – 17 April 1997) was an Israeli politician, general, lawyer and author who served as the sixth President of Israel between 1983 and 1993. Born in Belfast and raised predominantly in Dublin, the son of Ireland's Chief Rabbi Yitzhak HaLevi Herzog, he immigrated to Mandatory Palestine in 1935 and served in the Haganah Jewish paramilitary group during the 1936–39 Arab revolt. As an officer in the British Army during World War II, he received the nickname "Vivian" because the British could not pronounce "Chaim". He returned to Palestine after the war and, following the end of the British Mandate and Israel's Declaration of Independence in 1948, operated in the battles for Latrun during the 1948 Arab–Israeli War. He retired from the Israel Defence Forces in 1962 with the rank of major-general.


Popis.

Hrad byl postaven na konci údolí, kde se potok Lokva noří pod 123 m vysokou skálu. Stojí pod velkým převisem této skály u vstupu do jeskynního systému a tato poloha mu dala také jméno ("jama – jeskyně", tedy hrad před jeskyní). Jeskynní systém ("Predjamski Jamski sistem") je druhý nejrozsáhlejší ve Slovinsku a doposud bylo prozkoumáno 13 km. Archeologické nálezy z 50. let 20. století ukazují na obydlenost jeskyně v paleolitu.  Skládá ze dvou částí. Vnější část hradu se nachází v tzv. předjeskynní oblasti. Druhá část je vytesána do skály. Tyto dva objekty jsou jen odděleny jakousi kulisou, za níž se nachází hradní dvůr, jehož návštěva v každém ještě více umocní pocit majestátnosti. Na hradě je kromě expozice vstupní věž s palácem, jež je s již zmíněným dvorem spojena pouze systémem mostů a lávek. Dále se zde nachází nově vzniklé muzeum s rozsáhlou expozicí, hradní kaple a tzv. Jama pod gradom (jeskyni pod hradem), která se nachází hradem a propadáním řeky Lokve. V jeskyni s krápníkovou výzdobou je několik nápisů z konce 16. století. Jeskynní systém je tvořen většinou úzkými chodbami propojenými žebříky a lávkami. 700 m je zpřístupněno turistům.

Historie.

První písemná zmínka o gotickém hradu, tehdy nazvaném Luegg, pochází z roku 1274 a byl ve skále vybudován ve 12. století z popudu aquilejského patriarchy. Poloha hradu jej činila téměř nedobytným. Až v 15. století byl dobyt loupežným rytířem Erasmem Jamským, spojencem Matyáše Korvína. Název hradu se změnil na Predjamski grad. Roku 1484 byl po více než ročním obléhání Erasmus zabit a hrad se stal majetkem rodů Oberrugů. V roce 1511, za majitelů rodu Purgstallů byla vnější část hradu poničena zemětřesením.  V roce 1567 arcivévoda Karel II. Štýrský hrad pronajal baronu Janezi Cobenzlu, který si jej o 20 let později odkoupil. Roku 1570 prošel rozsáhlou renesanční přestavbou, kdy byl přistavěn vnější palác a tato podoba se z větší části dochovala do současnosti. V roce 1810 stavbu zdědil hrabě Mihael Coronini-Cronberg a v letech 1846–1945 patřil hrad do vlastnictví rodu Windischgrätz. Po druhé světové válce byl znárodněn a ve vlastnictví státu je dodnes.

Predjamský hrad ( ', ') se nachází v jihozápadní části Slovinska v obci Predjama, 9 km severozápadně od města Postojna a 40 km jihozápadně od Lublani, poblíž dálnice A1.

Predjama Castle ( or, German: "", ) is a Renaissance castle built within a cave mouth in south-central Slovenia, in the historical region of Inner Carniola. It is located in the village of Predjama, approximately 11 kilometres from the town of Postojna and 9 kilometres from Postojna Cave.


Pravidla hry.

Příprava hry.

Každému hráči je rozdáno pět karet. Pořadí karet v ruce hráč nesmí během hry měnit. Na začátku tahu hráč vykládá karty ze začátku své ruky, naopak nově získané karty se přidávají vždy na konec ruky. Zbylé karty se položí lícem dolů na stůl jako balíček, z něhož budou hráči tahat karty v průběhu hry. Vedle nich se položí karty třetích záhonků, které si hráči mohou dokoupit.  Každý hráč má před sebou dva pomyslné záhonky, na které sází fazole (vykládá karty s fazolemi). Na každém záhonku smí růst libovolný počet fazolí, ale všechny musí být stejného druhu. Lze tedy pěstovat jen dva různé druhy fazolí současně (po dokoupení třetího záhonku tři). Jestliže je hráč podle pravidel nucen zasadit nějakou fazoli, ale na obou záhoncích již rostou fazole jiného druhu, musí některý záhonek sklidit.

Tah.

Každý tah se skládá ze čtyř fází:

Sklizeň.

Hráč může sklízet téměř kdykoli, vždy však musí sklízet tehdy, když má zasadit fazoli a nemá pro ni k dispozici záhonek (volný záhonek nebo záhonek se stejným druhem). Není povoleno sklízet ze záhonku, na němž je jen jediná fazole, pokud hráč má na jiném záhonku více fazolí.  Při sklizni hráč vezme všechny karty fazolí z jednoho záhonku (nelze sklidit jen část karet ze záhonku). V tabulce, která je uvedena na každé kartě, je uvedeno, kolik fazolarů (herní měna) vynese určitý počet sklizených fazolí tohoto druhu. Čím je fazolí onoho druhu ve hře méně, tím jejich sklizeň vynáší více peněz. Kolik fazolarů získal, tolik karet ze sklizně hráč obrátí rubem nahoru a položí před sebe – představují utržené mince (na rubu karet je zobrazen fazolar). Zbylé sklizené karty se odloží na odhazovací hromádku. Může se stát, že hráč nezíská sklizní ani jeden fazolar, sklidí-li příliš málo fazolí.  Sklizený záhonek je nyní prázdný a hráč na něj může ihned zasadit další fazoli.  Hráč si může za zaplacení tří mincí kdykoli koupit kartu třetího záhonku – od té chvíle již může pěstovat tři druhy fazolí. Nelze však mít více záhonků než tři.

Konec hry.

Dojde-li balíček karet fazolí, zamíchají se odhozené karty a vytvoří se tím nový balíček. Ten bude obsahovat vždy výrazně méně karet než předchozí balíček, protože některé karty si hráči po sklizni ponechali jako fazolary. Dojde-li balíček potřetí, hra okamžitě končí. V té chvíli hráči zahodí všechny karty v ruce a sklidí ze všech svých záhonků.  Vítězem se stane hráč, který získal nejvíce fazolarů.

Rozšíření.

"1. rozšíření" (1997).

Obsahuje tři nové druhy fazolí, karty zemědělců a také karty prvních a druhých fazolových polí, které dělají hru přehlednější. Poskytuje také možnost hrát až 7 hráčům.

"La Isla Bohnitâ" (1999).

Přidává dva nové druhy fazolí a možnost hry 7 hráčů. Kromě sklizně je možné získávat fazolary odvozem fazolí z ostrova "La Isla Bohnitâ" na obchodní lodi. Tu však mohou oloupit pirátské lodě jiných hráčů. Název hry je parodií na Madonninu píseň "La Isla Bonitâ", samotná hra je inspirována rozšířením Osadníků z Katanu "Námořníci z Katanu".

"High Bohn" (2000).

Rozšíření s tematikou Divokého Západu. Ve hře je jednak nový druh fazolí, jednak budovy, které lze získávat při sklizni. Pro každý druh fazolí je ve hře jedna budova, která po zakoupení poskytuje nějakou výhodu a body. Název je parodií názvu slavného westernu "V pravé poledne", v originále "High Noon". V roce 2001 vyšlo rozšíření "High Bohn: Bohnenduell um 12 Uhr mittags" („Fazolový souboj v pravé poledne“), jehož součástí je High Bohn, rozšíření Prohibohn pro hru Al Cabohne a karty dalšího druhu fazolí. V roce 2004 vyšla vylepšená a rozšířená verze tohoto rozšíření pod názvem "High Bohn Plus".

"Mutabohn" (2001).

Rozšíření, které bylo vydáno v nákladu pouhých 2500 kusů, přidává do hry prvek genetických modifikací. Hráči mohou „mutovat“ své fazole na méně hodnotné druhy, díky čemuž smějí pěstovat různé druhy na stejném záhonku. Navíc každý hráč dostává bonusové karty, které mu přinášejí body, bude-li mít na jednom záhonku specifikovanou posloupnost fazolí.

"Ladybohn" (2002).

Přidává fazole ženského pohlaví. Hráči vydělají více peněz sklizní ze záhonku, na jehož vrchu je ženská fazole. Přináší také několik nových pravidel a nový druh fazolí, jehož sklizní hráč může získat třetí záhonek nebo ukrást fazolar soupeři.

"Bohnaparte" (2003).

Rozšíření inspirované Napoleonem Bonaparte, v němž hráči za peníze vydělané v Bohnanze nakupují armádu, s jejíž pomocí dobývají "Bohnreich", Říši fazolí. Na konci hry nevítězí ten, kdo má nejvíce peněz, ale ten, kdo dobyl největší část Bohnreichu. Autor rozšíření Hanno Girke tuto hru označil jako kombinaci Bohnanzy a Risku, válečné deskové hry.

"Dschingis Bohn" (2003).

Další válečné rozšíření. Podobá se Bohnaparte, ale hráči tentokrát za vydělané fazolary nekupují armádu, ale financují nájezdy Mongolů na Bohnreich. Je možné hrát Dschingis Bohn v kombinaci s Bohnaparte, což umožňuje hru až 7 hráčů. Název je odvozen ze jména slavného mongolského vůdce Čingischána.

"Telebohn" (2004).

Hráči v tomto rozšíření s fazolemi navzájem neobchodují, ale bojují o fazole na svých záhoncích pomocí speciálních akčních karet. Telebohn vyšel v limitované edici čítající 5000 kusů.

"Amigo Bohnentaler" "(2004)".

Přidává plastikový žeton Bohnentalera, který na začátku hry dostane hráč po pravé ruce začínajícího hráče. Pak ho může získat jen hráč, který má ve svém tahu zasazené fazole aspoň za stanovený počet fazolarů (v závislosti na počtu hráčů a počtu jeho záhonků). Kdo má žeton, bere si na konci tahu více karet. Rozšíření také obsahuje speciální pravidla pro Zahradní fazole.

"Rabohnzel (2005)".

Toto rozšíření bylo vydáno v počtu 3000 kusů a do hry přidává magii. Podobně jako Bohnröschen se odehrává v pohádce a název paroduje známou pohádku Bratří GrimmůRapunzel (česky locika).

"Bohnröschen" (2007).

Rozšíření odehrávající se v pohádkové zemi, v níž fazolový princ musí polibkem probudit spící Šípkovou Růženku (zde je ovšem přejmenována na Fazolovou Růženku). Aby toho docílil, musí bojovat s fazolovým porostem, kterým je hrad zarostlý. Rozšíření tedy přináší balíček karet porostu, které se jedna po druhé odkrývají a hráči je musejí překonávat tím, že plní úkoly, které jsou na kartách uvedeny, anebo platí 1 fazolar. Vítězem je hráč, který se dostal do hradu s nejvíce fazolary.

"Spiderbeans (2007)".

Malé rozšíření čítající pouhých šest karet. Je prodáváno jako součást knihy "Das Grosse Bohnanza Buch". Do hry přidává tzv. "pavoučí fazole", pro které existují speciální pravidla, jenž popisují, jak se s těmito fazolemi dá obchodovat a kolik fazolarů dostane hráč za jejich sklizeň.

"Auf der schwäb’schen Eisenbohn (2008)".

Toto rozšíření vyšlo v limitované edici pouhých 2500 kusů a do hry hry kartu vlaku, který se pohybuje mezi pěti městy. V každém městě platí pro fazole jiný fazolometr, takže počet fazolarů, které hráč za sklizeň dostane, závisí na místě, kde se zrovna vlak nachází. Pohyb vlaku pak závisí na tom, jak si hráči vykládají na svá pole "cestovní fazole", které toto rozšíření také obsahuje. Na každé cestovní fazoli je název města, kam se má vlak v případě vyložení této karty na pole posunout. Karty cestovních fazolí jsou ale důležité i na konci hry, protože mohou hráčům zajistit bonusové fazolary.

"Bohnedikt (2009").

I toto rozšíření vyšlo v limitované edici o 2500 kusech. Je možné jej hrát v počtu 2-5 hráčů, ve dvou se příliš nedoporučuje. Název paroduje papeže Benedikta XVI. Hráči v tomto rozšíření pěstují fazole na církevní půdě.

"Bohn Camillo (2011)".

Je to zatím poslední rozšíření fazolí a vydáno bylo v nákladu 2500 kusů. Umožňuje hrát v počtu dvou hráčů, ale více hráčů než dva ho hrát nemůže. Název je parodií na film Don Camillo e l'onorevole Peppone.

Verze Bohnanzy a hry inspirované Bohnanzou.

"Vesmírné fazole (Space Beans)" (1999).

Hra, která je následovníkem Bohnanzy, má však jednodušší pravidla a méně interakce mezi hráči. Hráči se snaží získat 30 bodů pěstováním vesmírných fazolí, které každý hráč pěstuje na dvou záhoncích: veřejném (lícem nahoru) a soukromém (lícem dolů). Na každé fazoli je kromě druhu uvedeno číslo od 1 do 9 (každý druh má 1 fazoli s čísly 1 až 3 a 2 fazole s čísly 4 až 9). Když hráč sklidí svůj veřejný záhonek a je v něm aspoň jedna karta, která má stejné číslo jako počet karet ve sklizni, tuto kartu si nechá jako trofej a na konci hry za ni dostane stejný počet bodů.

"Al Cabohne" (2000).

V této hře podobné Bohnanze hráči bojují nejen proti sobě, ale i proti fiktivnímu hráči zvanému "Fazolová mafie", kterému je třeba platit fazole jako výpalné. Název hry je odvozen od slavného zločince Al Capona.

"Bean Trader" (2002).

Desková hra inspirovaná Bohnanzou. Hráči se v ní stávají členy Bohn Hanse, středověkého spojení severoevropských měst a obchodníků s fazolemi. Cestují na hracím plánu mezi jednotlivými městy se svými vozy, v nichž převážejí různé druhy fazolí, které nakupují a prodávají.

"Kannibohne (2006").

Malá samostatná hra vydaná v poštu pouhých 2500 kusů. Název je odvozen od slova "kanibal", takže fazole se mohou navzájem požírat.

"Bohnkick (2006)".

Samostatná hra pro dva hráče vydaná v roce 2006 při příležitosti fotbalového mistrovství světa v Německu. Pravidla nemají s původní Bohnanzou nic společného a cílem hry není sbírat fazolary, ale dát více branek než soupeř.

"Bohnanza: fan edition (2007)".

Speciální edice Bohnanzy. Podobu karet v této verzi navrhli sami fanoušci a každá karta vypadá jinak.

Ladybohn: Manche mögen's heiss! "(2007)".

Vylepšená a samostatně hratelná verze již dříve vydaného rozšíření. Oproti původní Ladybohn obsahuje také karty fazolových dětí, které nemají žádný fazolometr. Pokud má tedy hráč při sklizni na vrchu pole dětskou fazoli, nedostane za sklizeň ani jeden fazolar.

"Wendy Pferdebasar (2009)".

Růžová a zjednodušená verze fazolí, ve které se namísto fazolí obchoduje s koňmi. Cílovou skupinou této hry jsou především děvčata od osmi let.

"Bohnanza: Fun & Easy (2010)".

Verze Bohnanzy s jednoduššími pravidly a designem karet bližším mladším hráčům (např. fazole pojídající hamburgery).

"Mutterböhnchen (2010)".

Speciální rozšíření vydané v nákladu 2500 kusl, které se dá hrát pouze s novější verzí Ladybohn. Název se dá doslova přeložit jako "maminčiny fazolky".

"Würfel Bohnanza (2012)".

Zvláštní kostková verze fazolí. Hráči pomocí hodů kostkami plní objednávky, za které získávají fazolary. Kvůli kostkám hraje v této obdobě Bohnanzy hlavní roli náhoda.

"Bohn To Be Wild (2012)".

Samostatná hra, která obsahuje úplně jiné druhy fazolí, z nichž některé mají na sobě symbol označující jejich speciální schopnost. Těmto fazolím se říká divoké. Název paroduje slavnou píseň Born To Be Wild.

"Sissi!: Die Bohnenkaiserin (2013").

Samostatná verze Bohnanzy vydaná pro rakouské muzeum her. Kromě normálních fazolí obsahuje také 50 Sissi fazolí, pro které existuje speciální fáze tahu. Název se dá přeložit jako Sissi!: Fazolová císařovna.

"Mein erstes Bohnanza (2015)".

Nejjednodušší verze fazolí, co kdy byla na trhu. Pravidla jsou v této edici natolik zjednodušena, že by je měly zvládnout i děti od čtyř let. Cíl hry však zůstává stejný, tedy nasbírat co nejvíce fazolarů.

Bohnanza je moderní karetní hra z roku 1997, jejímž autorem je Uwe Rosenberg. Hráči se v ní stávají pěstiteli fazolí, které se snaží sázet, sklízet a prodávat. Karty v balíčku představují fazole osmi různých druhů, které hráči tahají z balíčku, navzájem si vyměňují, sázejí na záhonky před sebou a sklízejí. Od každého druhu je v balíčku jiný počet fazolí. Čím je fazole vzácnější, tím více peněz vynese při sklizni.

Bohnanza is a German-style card game based on the game mechanics of trading and politics, designed by Uwe Rosenberg and released in 1997 (in German) by Amigo Spiele and (in English) by Rio Grande Games. It is played with a deck of cards with comical illustrations of eleven different types of beans (some more scarce than others), which the players are trying to first plant and then sell in order to raise money. The principal restriction is that players may only farm two or three types of beans at once (limited by the number of fields), but they obtain beans of all different types "randomly" from the deck, and so must engage in trade with the other players to be successful.


Život.

Schönbein se narodil v německém Metzingenu, ve třinácti letech šel do učení do chemické a farmaceutické firmy v Böblingenu. Díky svému nadšení, získal potřebné dovednosti a znalosti, aby mohl požádat a uspět u zkoušky u profesora chemie v Tübingenu. Po úspěšném složení zkoušky a několika přesunech, získal v roce 1828 místo na Basilejské univerzitě, kde v roce 1835 získal profesorskou pozici. V Basileji zůstal až do své smrti v roce 1868 a je zde i pohřben.

Ozón.

Během experimentů s elektrolýzou vody, které prováděl na univerzitě v Basileji, zaznamenal nezvyklý zápach v laboratoři. To byl první důkaz toho, že se povedlo připravit nový, dosud neznámý produkt. Tento, jak se domníval nový prvek, pojmenoval ozón, z řeckého "οζω, ozó, voním", podle intenzivního zápachu i v nepatrných koncentracích.

Výbušniny.

I přes manželčin zákaz Schönbein příležitostně experimentoval doma, v kuchyni. Jednoho dne v roce 1845 rozlil směs kyseliny dusičné a sírové. K setření použil bavlněnou kuchyňskou zástěru. Když ji pak pověsil uschnout nad sporák, došlo k jejímu zapálení a velmi prudkému spálení, zdálo se, že zástěra zmizela. Důvodem byla nitrace celulózy v bavlně, za vzniku nitrocelulosy, nitro skupiny slouží jako vnitřní zdroj kyslíku, při zahřátí pak dochází ke kompletní a prudké oxidaci.  Schönbein rozpoznal možnosti nové sloučeniny. Klasický černý střelný prach, který byl již 500 let využíván na bojištích, uvolňuje při explozi černý dým, který znečišťuje vojáky, zbraně i celé bojiště. Nitrocelulóza se zdála být kandidátem na bezdýmný střelný prach pro děla a náboje. Proto tuto sloučeninu pojmenoval "střelná bavlna".  Pokusy o výrobu střelné bavlny pro vojenské účely byly zprvu neúspěšné, protože v továrnách docházelo k častým explozím a rychlost hoření bavlny byla příliš vysoká. Roku 1884 se podařilo Paulu Vieillemu úspěšně připravit bezdýmný střelný prach, který nazval Poudre B. V roce 1891, James Dewar a Frederick Augustus Abel připravili tzv. Kordit, což je bezpečná směs nitroglycerinu a nitrocelulózy používaná ve formě vláken.

Christian Friedrich Schönbein (18. října 1799 Metzingen – 29. srpna 1868 Baden-Baden) byl německo-švýcarský chemik. Je známý především díky vynálezu palivových článků a objevu střelné bavlny a ozónu.

Christian Friedrich Schönbein HFRSE(18 October 1799 – 29 August 1868) was a German-Swiss chemist who is best known for inventing the fuel cell (1838) at the same time as William Robert Grove and his discoveries of guncotton and ozone.


Historie.

V roce 1935 Henri Langlois a Georges Franju, kteří po léta shromažďovali kopie filmů, založili filmový klub s názvem „Filmový kroužek“ ("Cercle du cinéma"), aby podpořili a veřejnosti zpřístupnili starší filmy. Následujícího roku 2. září 1936 s morální a finanční podporou Paula Augusta Harlého vznikla Cinémathèque française, aby pod vedením Henriho Langloise uchovávala a restaurovala filmy a promítala je při vzdělávání nových generací. Kromě filmů instituce začala sbírat všechno, co s výrobou filmů souvisí: kamery, plakáty, publikace, kostýmy a dokonce i dekorace.  26. října 1948 byl otevřen promítací sál s kapacitou 60 míst jako první muzeum filmu ve třech podlažích domu č. 7 na "Avenue de Messina" v 8. obvodu. V tomto sále se setkávali významní umělci jako François Truffaut, Jean-Luc Godard, Jacques Rivette, Éric Rohmer nebo Suzanne Schiffman. 1. prosince 1955 Cinémathèque přesídlila do nového sálu (260 míst) na "Rue d'Ulm" č. 29 v 5. obvodu. 5. června 1963 muzeum získalo sál v Palais de Chaillot díky důvěře ministra kultury Andrého Malrauxe. V únoru 1968 André Malraux pod tlakem ministerstva financí žádal změny ve vedení muzea a odvolal Henriho Langloise. Vznikl výbor na obranu, jehož členy byli filmaři Abel Gance, François Truffaut, Alain Resnais, Georges Franju, Jean-Luc Godard, Chris Marker, Jacques Rivette, Alexandre Astruc, Claude Chabrol, Pierre Kast, Claude Berri, Jacques Doniol-Valcroze, Jean Eustache, André Cayatte, Éric Rohmer, Jean Rouch, Joris Ivens, Robert Bresson a herci Jean-Pierre Léaud, Claude Jade, Françoise Rosay a Jean Marais, který svolával demonstrace, takže Henri Langlois byl znovu postaven do čela 22. dubna. Tyto demonstrace probíhaly během studentských nepokojů. Dne 2. dubna 1974 Henri Langlois obdržel za svou činnost čestného Oscara a posléze i Césara.  V roce 1980 byl slavnostně otevřen promítací sál v Centre Georges Pompidou. V roce 1984 ministr kultury Jack Lang zahájil projekt, ve kterém pokračovali i jeho nástupci až do roku 1996, když zřídil velký promítací sál v nedalekém Palais de Tokyo. Zde proběhly velké retrospektivy filmařů jako Ingmar Bergman, Ernst Lubitsch, Fritz Lang nebo Robert Bresson. Kromě toho zde běžely i tematické programy (např. westerny...).  Cinémathèque byla dočasně přesunuta do Palais de Tokyo, když 24. července 1997 vypukl oheň na střeše Palais de Chaillot. Sbírky muzea evakuované během jediné noci zůstaly neporušeny, ale instituce musela opustit palác Chaillot. Promítací místnost byla uzavřena více než rok. 7. listopadu téhož roku byl otevřen nový promítací sál na "Grands Boulevards".  Dne 30. června 1998 bylo rozhodnuto opustit plánovaný projekt přestavby Palais de Tokyo a ministryně kultury Catherine Trautmannová oznámila přesun Cinémathèque do bývalého Amerického kulturního centra v ulici "Rue de Bercy" ve 12. obvodu.  Dne 29. října 2002 ministr kultury Jean-Jacques Aillagon oznámil, že k Cinémathèque française se připojí Bibliothèque du Film, která se rovněž přesune do nového sídla. Ke sloučení došlo od 1. ledna 2007.  Dne 28. února 2005 byly sály v Palais de Chaillot a na "Grands Boulevards" zavřeny a Cinémathèque se přestěhovala do nového sídla. Pro veřejnost byla otevřena 28. září téhož roku.

Cinémathèque française (česky "Francouzská filmotéka") je muzeum věnované kinematografii, které sídlí v Paříži v parku Bercy ve 12. obvodu v bývalém American Center. Jedná se o soukromou společnost z velké části financovanou státem. Její náplní je uchovávání, restaurování a rozšiřování filmového kulturního dědictví. S více než 40 000 filmy a dalšími tisíci dokumenty a předměty souvisejících s kinematografií se řadí k největším institucím svého druhu na světě.

The Cinémathèque Française () is a French non-profit film organization founded in 1936 that holds one of the largest archives of film documents and film-related objects in the world. Based in Paris, the archive offers daily screenings of worldwide films.


Mládí.

Nikola se narodil ve vesnici Njeguši, dávném domově vládnoucí dynastie Petrovićů-Njegošů. Jeho otec, Mirko Petrović-Njegoš, oslavovaný černohorský válečník, byl starší bratr vladyky Danila II.. Vladykové v dynastii Petrovićů-Njegošů se podle duchovenstva nesměli oženit. Změnu zavedl právě Danilo II., který se rozhodl změnit svůj světský způsob života. Oženil se s Darinkou Kvakićovou a dosavadní Černohorské biskupské knížectví bylo po staletích prohlášeno světským knížectvím. 13. srpna 1860 byl Danilo v Kotoru zastřelen. Jelikož nezanechal žádné potomky, stal se dědicem jeho bratr Mirko. Ten ale abdikoval na funkci knížete ve prospěch svého syna Nikoly.  Nikola se od mala učil bojová umění a atletiku. Část svého dětství strávil v Terstu v sídle rodiny Kustićových, kde si jej velmi oblíbila jeho teta, kněžna Darinka, manželka Danila II. Darinka byla velkou obdivovatelkou a stoupenkyní francouzské kultury a právě na její návrh byl Nikola poslán studovat na prestižní francouzskou školu "Lycée Louis-le-Grand" v Paříži. Na rozdíl od srbského knížete a krále Milana Obrenoviće, který na škole také studoval, si Nikola těžce zvykal na pařížský styl života a studiem v Paříži nebyl nijak potěšen. Proto velmi uvítal návrat se zpět do své vlasti.

Vláda.

Nikola I. knížetem.

Nikola byl ještě v Paříži, když byl na jeho strýce Danila II. 13. srpna 1860 v Kotoru spáchán atentát. Dědicem se stal Nikolův otec Mirko, ten ale abdikoval ve prospěch svého syna – Nikola tedy odešel z Paříže, aby nastoupil na černohorský trůn.  Krátce poté Nikola velice vážně onemocněl zápalem plic, kterému téměř podlehl. Naštěstí se ale z této choroby po několika týdnech vyléčil a s cílem dát zemi dědice bylo ihned rozhodnuto o brzké svatbě -8. listopadu 1860 se v Cetinje Nikola oženil s teprve třináctiletou Milenou Vukotićovou, dcerou černohorských diplomatů Petra a Eleny Vukotićových, společně však začali žít až po Mileniných 17. narozeninách – po narození první dcery, princezny Zorky 23. prosince 1864. Nový kníže, přestože byl velice mladý, projevil ihned obrovskou a nezlomnou energii při zvelebení a zvýznamnění své země. Vedle politického rozvoje a rozšíření území Černé Hory se jeho největší péče během celé 58leté vlády obracela především k rozvoji vnitřního hospodářského stavu Černé Hory. K tomuto jeho vlasteneckému cítění se pojí i neobyčejná tolerance a spravedlnost, jenž mu mnohdy bývá vytýkána – povolil v zemi tři náboženství (pravoslaví, katolictví i islám, které dohromady vyvolávaly mezi občany časté spory). Jeho vládnutí bylo velmi prospěšné celé Černé Hoře. Hned v začátcích zavedl Nikola I. několik vojenských, správních a školských reforem. Založeny byly školy základní i střední, vzdělání a hlavně sociální postavení žen bylo povzneseno na výši odpovídající době. Významným počinem bylo také založení hospodářské školy, četných muzeí a státní knihovny. Cetinje, kdysi malá podhorská vesnička, se stala královskou metropolí země, střediskem literárního hnutí, centrem kultury, ekonomiky i sociálních zařízení ne jen domácího, ale především balkánského a celoevropského významu. Mezi lety 1862-1878 byla sice země neúspěšně zapletena do série válek s Osmanskou říší. Nikolovi se však podařilo udržet alespoň nezávislost Černé Hory. V roce 1867 se Nikola I. setkal s císařem Napoleonem III. v Paříži a v roce 1868 podnikl cestu do Ruska, kde se mu dostalo laskavého přivítání od cara Alexandra II. Ještě ten samý rok navštívil kníže Vídeň a pobýval tři dny jako velevážený návštěvník rakouského císaře Františka Josefa I.. V roce 1869 bylo v Cetinje otevřeno ruské velvyslanectví. Poté Nikola navštívil dvory v Berlíně a ve Vídni. Jeho úsilí získat si sympatie ruské carské rodiny se ukázaly jako produktivní pro Černou Horu, carem a carevnou byly uděleny značné dotace na vzdělávání a jiné účely a do Cetinje (tehdejšího hlavního města státu) byly poslány také dodávky zbraní.  V roce 1876 vyhlásilo Černohorské knížectví opět Turecku válku. Vojenská pověst Nikoly byla tak zesílena a Černá Hora získala území Nikšić, Bar a Ulcinj. Válka měla za následek značné rozšíření hranic Černé Hory. Král odůvodnil tuto válku jako pomstu za Bitvu na Kosově poli, která proběhla v roce 1389. V roce 1876 podnikl kníže Nikola týdenní státní návštěvu Řecka, kde navázal skvělé přátelské vztahy s králem Jiřím I. a královnou Olgou Konstantinovnou.  Nezávislost Černé Hory byla mezinárodně uznána v roce 1878 na Kongresu v Berlíně a v následujících letech se Černá Hora těšila ze značného rozkvětu a stability. Vzdělávání, komunikace a vojsko se značně rozšířily (také díky podpoře Ruského impéria). V zahraniční politice se proto také Nikola orientoval hlavně na Rusko, dále také na sousední Srbsko (připojení Černé Hory k Srbsku však odmítal, hlavně po nastoupení dynastie Karađorđevićů na srbský trůn). V roce 1883 navštívil Nikola osmanského sultána, se kterým udržoval velmi dobré vztahy. Na konci tohoto roku byl v Praze přijat českou královnou a rakouskou císařovnou-vdovou Marií Annou. V roce 1896 Nikola oslavil 200. výročí vlády dynastie Petrovićů-Njegošů. Později toho roku se zúčastnil korunovace cara Mikuláše II. a v květnu navštívil královnu Viktorii na Windsorském hradě. Za Nikolovy vlády se zaznamenává i obrovský pokrok v zákonodárství – starý zákoník knížete Danila II. (známý pod názvem Danilův kodex) byl zrušen, nahradil jej Všeobecný majetkový zákoník, nově sestavený předním chorvatským profesorem práva Valtazerem Bogišićem, slavné dílo zákonodárné tvorby, který došel nejen uznání, nýbrž i obdivu celého světa.  V roce 1900 si (sám) udělil titul Jeho Královské Výsosti. Nikola usiloval o absolutní vládu, avšak roku 1905 byl donucen k částečné liberalizaci režimu a na nátlak obyvatelstva, toužícím po větší svobodě, vydal první černohorskou ústavu. Zavedl také západoevropské způsoby svobody tisku a kodexy trestního práva. V roce 1906 zavedl Nikola první černohorskou měnu, perper.

Nikola I. králem.

Dne 28. srpna 1910 při oslavě jubilea si v souladu s peticí z parlamentu sám uzurpoval titul krále. Korunovace Nikoly I. a Mileny Vukotićové byla velkou slavnostní událostí. Kromě členů královské rodiny se jí zúčastnila spousta důležitých lidí tehdejší Evropy, např. ruský velkokníže Petr Nikolajevič, kníže František Josef Battenberský, vévodkyně Jutta Meklenburská, italský král Viktor Emanuel III., španělský král Alfons XIII. s královnou Viktorií Evženií Battenberskou nebo srbský korunní princ Alexandr I.. Pro korunovaci nechal Nikola zhotovit nové královské korunovační klenoty, korunovat se nechal ale také historickou korunou Štěpána Dušana. Nikola se zároveň stal maršálem ruské armády – tato výsada nebyla dříve nikomu udělena (s výjimkou 1. vévody z Wellingtonu). Během Balkánských válek v roce 1912 a 1913 byl Nikola I. velmi úspěšným vojenským velitelem.  Černá Hora za Nikolovy vlády stala ze země polocivilizované zemí plně civilizovanou, aniž by ztratila byť jen špetku svého čistého a pravého slovanského rázu. A to je právě největší zásluhou panování knížete a krále Nikoly I., jenž si u svých poddaných právem vysloužil nevyslovitelnou útěchu, pokoru a lásku.

Exil a pozdější život.

V Balkánských válkách dovedl král Nikola Černou Horu ke mnoha vítězstvím (ve Druhé balkánské války razantně pomohla černohorská vojska k vítězství Srbů v bitvě proti Bulharsku na řece Bregalnici). Po vypuknutí první světové války v roce 1914 král Nikola I. neotálel a ihned vyhlásil válku zemím Trojspolku a ihned nechal mobilizovat černohorskou královskou národní armádu. Černohorcům se v roce 1915 podařilo (díky skvělému vedení vojska princem Petrem) vydobýt černohorská pobřežní území, obsazená Rakousko-Uherskem. V květnu 1915 se ale situace obrátila v neprospěch Černé Hory. Rakušané si získali tajnou podporu Srbska a po přinucení Černohorců vzdát se obsadili území monarchie. V roce 1916 musela černohorská armáda pod vedením prince Petra kapitulovat. Černohorská královská rodina odešla z Cetinje do Zimního královského paláce v Podgorice, kde probíhaly poslední marné pokusy o záchranu země. V lednu 1916 musela královská rodina odejít do exilu v Itálii a později ve Francii do města Cap d'Antibes, kde měla dynastie značný majetek.  Po odchodu královské rodiny byla Černá Hora anektována Srbskem, 20. července 1917 byla podepsána Korfská deklarace, prohlašující vytvoření nového mnohonárodnostního Státu Srbů, Chorvatů a Slovinců. 26. listopadu 1918 vydala Srbskem nezákonně ustanovená Podgorická skupština prohlášení, jímž definitivně zbavila dynastii Petrovićů-Njegošů vlády nad černohorským trůnem a krále Nikolu I. sesadila ze země a obvinila z uzavření separátního míru s nepřítelem – tento krok byl však jen posledním marným pokusem krále zachránit svou milovanou vlast a národ, který mu tak věřil.

Poslední dny.

Ve francouzském exilu tehdejší francouzský prezident Raymond Poincaré uznal černohorskou vládu jako exilovou. Sídlem exilové vlády se stalo město Bordeaux a Nikola I. usiloval o návrat na trůn až do své smrti v Cap d'Antibes roku 1921. Král žil s některými ostatními členy královské rodiny a služebnictvem ve "vile Liserons", kde král pracoval s neuvěřitelnou rychlostí a aktivitou. Král byl silným kuřákem a milovníkem kávy, jejichž potřebu exil ještě zvýšil. V prosinci 1920 se králův stav poněkud zhoršil a nakonec v pondělí 1. března 1921 král Nikola I. za přítomnosti královny Mileny, některých svých dětí, vnoučat a zeťů zemřel ve vile Liserons na krvácení do mozku. Jeho poslední slova zněla: ""Kéž Bůh požehná a pomůže mým nejmilovanějším Černohorcům."" Dopisy s vyjádřením soustrasti poslalo královně-vdově přes 20 panovníků z celého světa, 6 světových prezidentů (např. brazilský) a dále také blízcí přátelé královské rodiny a spousta umělců.

Pohřeb.

Král byl uložen do olivovníkové rakve a 10. března převezen do San Remo v Itálii, kde byl následně 17. března pohřben v tamější pravoslavné katedrále. Pohřbu se kromě mnohých Černohorců v exilu a členů černohorské královské rodiny zúčastnila prakticky celá italská královská rodina, obyvatelé San Rema a tehdejší hlavy evropské i celosvětové politiky (např. i japonský císař). V roce 1989 byly ostatky krále a královny převezeny do královské kaple Ćipur v Cetinje do královských hrobek z bílého mramoru.

Rodina.

Král Nikola I. měl s královnou Milenou Teodózií dvanáct dětí (9 dcer a 3 syny), dvacet dva vnoučat a několik pravnoučat a prapravnoučat. Pět z jeho dcer uzavřelo manželství, z nichž každá se vdala za knížete či krále, což zajistilo králi Nikolovi přezdívku "tchán Evropy", přezdívku sdílel s Dánským králem Kristiánem IX..

Synové.

Současný následník trůnu Nikola II. Petrović-Njegoš (* 1944) je pravnuk krále Nikoly I., syn prince Michaela.

Vyznamenání.

Vyznamenání, které Nikola I. vlastnil, byly vyrobeny z kvalitních materiálů – zlata, platiny, jiných drahých kovů a některé byly dokonce zdobené brilianty.

Zahraniční vyznamenání.

Nikola I. měl dále několik japonských a íránských řádů.

Tituly.

Nikolův plný oficiální titul v roce zněl:  Jeho Veličenstvo Nikola I. Mirkov Petrović-Njegoš, z milosti Boží kníže a následný král černohorský, Gospodar* Černé Hory, velkovévoda Grahovský a Zetský, vévoda Metohijský, pán Cetinjský, Pećský a Nikšićský, hrabě Petrović-Njegošský a hrabě Andrijevicský.  Běžně se však užívaly jen tituly "jeho výsost kníže", později "jeho veličenstvo král", při vojenských událostech či státních návštěvách Ruského impéria eventuálně titul "maršál ruské carské armády".  Chronologicky by se jeho tituly daly zařadit takto:

Umělecká tvorba.

Nikola I. byl také slavným básníkem a spisovatelem. Jeho historická dramata, básně a balady drží uznané místo v současné slovanské literatuře, mezi nimi jsou dramata "Balkanska Carica" (česky jako "Balkánská cařice", Jan Otto 1902, přeložil Josef Kouble - v současnosti černohorská národní opera, zhudebnil Dionisio de Sarno San Giorgio) a "Knjaz Arvanit" (česky "Kníže Arvanit"), básně "Hajdana a Pesnik" a "Vila" či písně "Skupljene Pesme" a "Nova Kola" a již zmíněná populární skladba "Onamo 'namo!".  Král byl známý také pro svůj zvučný hlas a celkový talent pro zpět, miloval také hru na housle. Stal se velmi oblíbeným u poddaných a dodnes je občany Černé Hory oslavován.  O králi Nikolovi byla vytvořena spousta básní, písní i historických románů nebo povídek. Nejznámější je národní hymna Černohorského knížectví a později královská hymna monarchie "Ubavoj nam Crnoj Gori", oslavující tohoto panovníka. Nikolova dcera Anna pro svého otce složila populární černohorskou lidovou píseň "Kralj Nikola na umoru". Kromě nesčetné spousty biografických a jiných knih, divadelních her, filmů a dokumentů, obrazů či básní a písní byla pro vzpomínku Nikoly I. zbudována spousta soch a pojmenovány budov, ulice, náměstí, párky či lodě a další.

Nikola I. Petrović-Njegoš (: Никола I Петровић-Његош, 7. říjen 1841 – 1. březen 1921) byl černohorský vládce, panující mezi lety 1860 – 1910 jako druhý černohorský kníže a od roku 1910 do roku 1918 jako první a poslední černohorský král.

Nikola I Petrović-Njegoš (; – 1 March 1921) was the ruler of Montenegro from 1860 to 1918, reigning as prince from 1860 to 1910 and as the country's first and only king from 1910 to 1918.


Biografie.

Ačkoliv pochází z Memphisu v americkém státě Tennessee, vyrůstala ve městě Flint (stát Michigan). Její otec, Matthew Garrett, byl jazzový trumpetista a učitel na Manassaské střední škole a prostřednictvím jeho hudby pronikla k jazzu již v raném věku. V šestnácti letech se stal členkou r'n'b a rockového tria zpívajícího po michiganských klubech. V osmnácti studovala na Michigan State University a poté na University of Illinois at Urbana-Champaign. V roce 1969 vyrazila se svou jazzovou kapelou na turné po Sovětském svazu. V následujícím roce se setkala s trumpetistou Cecila Bridgewaterem, za kterého se později provdala. Po svatbě se pár přestěhoval do New Yorku, kde hrál Cecil ve skupině Horace Silver's Band.  V roce 1971 se stala členkou jazzové kapely Thad Jones /Mel Lewis Big Band, kde působila jako hlavní vokalistka. Následující léta poznamenala začátek její jazzové kariéry a vystupovala s mnoha ze skvělých jazzových hudebníků té doby, jako byli např. Sonny Rollins, Dizzy Gillespie, Dexter Gordon, Mach Roach a další. V roce 1974 jí vyšlo její první vlastní album nazvané "Afro Blue". V témže roce účinkovala na Broadwayi v muzikálu "The Wiz" (adaptace slavné dětské knihy "Čaroděj ze země Oz"), obsazeném výhradně afroamerickými herci. Za svou roli hodné čarodějnice Glindy vyhrála v roce 1975 cenu Tony jako nejlepší herečka ve vedlejší roli.  Následně se objevila v několika dalších divadelních představeních. Po svém francouzském turné v roce 1984 s muzikálem "Sophisticated Ladies" se v roce 1986 přestěhovala do Paříže. Ve stejném roce se objevila v muzikálu "Lady Day", kde ztělesnila jinou slavnou jazzovou zpěvačku Billie Holidayovou. Za tuto roli byla nominována na cenu Laurence Oliviera. Na konci osmdesátých a začátku devadesátých let se vrátila ze světa muzikálu zpět k jazzu. V roce 1990 účinkovala na Montreux Jazz Festivalu a o čtyři roky později začala konečně spolupracovat s Horace Silverem, kterého již dlouhou dobu předtím obdivovala, a vydali album "Love and Peace: A Tribute to Horace Silver". V roce 1997 nahrála album "Dear Ella", kterým vzdala hold zpěvačce Elle Fitzgeraldové a které jí o rok později vyneslo cenu Grammy za nejlepší jazzové vokální album. Rovněž její další album "Live at Yoshi's" se dočkalo nominace na Grammy. Zajímavým albem je "Red Earth" z roku 2007, na němž jsou patrné prvky inspirované africkou hudbou.

Ocenění.

Jedná se o první Američanku, která byla slavnostně jmenována členkou Nejvyšší rady frankofonie (Haut Conseil de la Francophonie). Dále obdržela ve Francii cenu Award of Arts and Letters a v roce 1975 získala cenu Tony za nejlepší ženský muzikálový herecký výkon ve vedlejší roli za již zmíněnou úlohu čarodějky Glindy v muzikálu "The Wiz".

Rodina.

Má tři děti, Tulani Bridgewater (z manželství s Cecilem Bridgewaterem), Chiny Moses (z manželství s divadelním, filmovým a televizním režisérem Gilbertem Mosesem) a Gabriela Duranda (ze současného manželství s francouzským koncertním pořadatelem Jean-Marie Durandem).

Dee Dee Bridgewater, rodným jménem Denise Eileen Garrett (* 27. května 1950, Memphis, Tennessee) je americká jazzová zpěvačka a herečka. Jedná se o držitelku tří cen Grammy a ceny Tony. Má vlastní rozhlasovou show "JazzSet with Dee Dee Bridgewater" a působí jako velvyslankyně OSN v Organizaci pro výživu a zemědělství (FAO).

Dee Dee Bridgewater (née Denise Garrett, May 27, 1950) is an American jazz singer. She is a three-time Grammy Award-winning singer-songwriter, as well as a Tony Award-winning stage actress. For 23 years, she was the host of National Public Radio's syndicated radio show "JazzSet with Dee Dee Bridgewater". She is a United Nations Goodwill Ambassador for the Food and Agriculture Organization.


Černá díra.

Centaurus A je jednou z nejbližších rádiových galaxií, proto bylo její aktivní galaktické jádro rozsáhle zkoumáno profesionálními astronomy. Ve středu galaxie se nachází obří černá díra s hmotností 55 milionů hmotností Slunce, z níž proudí výtrysky plazmatu, které jsou zdrojem rentgenového záření a rádiových vln. Za deset let rádiového pozorování těchto výtrysků astronomové zjistili, že se jejich vnitřní části pohybují přibližně polovinou rychlosti světla. Rentgenové záření vzniká dále od černé díry, kde se výtrysky sráží s okolními plyny za vzniku velmi energických částic. Rentgenové výtrysky galaxie Centaurus A jsou dlouhé tisíce světelných let, zatímco v rádiovém spektru dosahují délky přes milion světelných let.

Skladba galaxie.

Centaurus A má zvláštní členitost. Při pohledu ze Země vypadá jako čočkovitá nebo eliptická galaxie překrytá prachovým pásem. Zvláštnost této galaxie jako první rozpoznal John Herschel v roce 1847 a Halton Arp ji později zahrnul do svého katalogu zvláštních galaxií ("Atlas of Peculiar Galaxies") jako jeden z nejlepších příkladů narušených galaxií zastíněných prachem. Zvláštní tvar této galaxie je obvykle vysvětlován jako důsledek události spojení dvou menších galaxií.  Galaktická výduť je složená hlavně z vyvinutých červených hvězd, ale prachový disk je místem nedávného vzniku hvězd; bylo v něm nalezeno více než 100 hvězdotvorných oblastí.

Supernovy.

V galaxii Centaurus A zatím byly pozorovány dvě supernovy. První supernovu označenou SN 1986G s magnitudou 12,5 objevil v oblasti prachového pásu galaxie Robert Evans v roce 1986. Později byla označena za supernovu typu Ia a bylo pomocí ní ukázáno, že spektrum těchto supernov nemusí být vždy stejné a mohou se také lišit ve způsobu, jak se mění jejich jasnost v čase.  Druhá supernova, pojmenovaná SN 2016adj, byla objevena pomocí projektu Backyard Observatory Supernova Search v únoru 2016.

Vzdálenost.

Odhady vzdálenosti této galaxie, pořízené od 80. let 20. století, se pohybují mezi 3 a 5 Mpc. Pomocí klasických delta cefeid objevených ve velmi zastíněném prachovém pásu byla vypočtena vzdálenost přibližně 3 až 3,5 Mpc, podle použitého součinitele zastínění a dalších okolností. V galaxii byly kromě mirid objeveny i cefeidy typu II, které se mimo Místní skupinu galaxií objevují pouze zřídka. Vzdálenost galaxie určená z několika ukazatelů, jako jsou miridy a planetární mlhoviny, se blíží vyšší hodnotě 3,8 Mpc.

Pozorování.

Galaxie je pátou nejjasnější na obloze, má velkou plošnou jasnost a velký úhlový rozměr, a proto je oblíbeným objektem pozorování amatérských astronomů, i když je pozorovatelná pouze z malých severních šířek a z jižní polokoule. Ve střední Evropě vůbec nevychází nad obzor. Jasná galaktická výduť a tmavý prahový pás mohou být vidět i v hledáčku dalekohledu a velkém triedru. Velký astronomický dalekohled může ukázat i další podrobnosti. Za výjimečně dobrých podmínek může být tato galaxie viditelná pouhým okem. Na obloze se nachází ve střední části souhvězdí Kentaura, 4,5 stupně severně od výrazné, pouhým okem viditelné, kulové hvězdokupy Omega Centauri.

Sousední galaxie.

Centaurus A je spolu s galaxií Galaxií Jižní větrník (M83) hlavním členem skupiny galaxií Centaurus A/M83. Tato skupina někdy bývá dělena na dvě samostatné podskupiny, ale galaxie kolem Centaurus A a M83 jsou fyzicky navzájem velmi blízko a obě podskupiny nevykazují vzájemný pohyb.  Skupina galaxií patří do Místní nadkupy galaxií. Kupa galaxií v Kentaurovi (Abell 3526), která se nachází 6 stupňů západně od galaxie Centaurus A, leží v desetkrát větší vzdálenosti.

Centaurus A (také známá jako NGC 5128 nebo Caldwell 77) je významná čočková galaxie v souhvězdí Kentaura. Objevil ji skotský astronom James Dunlop v roce 1826 při svém pobytu v Parramatta v Novém Jižním Walesu v Austrálii. Ohledně základních vlastností této galaxie se vedou značné spory; její klasifikace se udává buď jako čočková galaxie, nebo obří eliptická galaxie, vzdálenost se udává v rozsahu 10 až 16 milionů světelných let. U galaxie Centaurus A, podobně jako u dalších hvězdotvorných galaxií, panuje podezření, že prudkou tvorbu hvězd spustila galaktická srážka. Modely naznačují, že Centaurus A byla velkou eliptickou galaxií, která se srazila s menší spirální galaxií.

Centaurus A (also known as NGC 5128 or Caldwell 77) is a galaxy in the constellation of Centaurus. It was discovered in 1826 by Scottish astronomer James Dunlop from his home in Parramatta, in New South Wales, Australia. There is considerable debate in the literature regarding the galaxy's fundamental properties such as its Hubble type (lenticular galaxy or a giant elliptical galaxy) and distance (10–16 million light-years). NGC 5128 is one of the closest radio galaxies to Earth, so its active galactic nucleus has been extensively studied by professional astronomers. The galaxy is also the fifth-brightest in the sky, making it an ideal amateur astronomy target, although the galaxy is only visible from low northern latitudes and the southern hemisphere.


Romány.

Poté, co napsal deset anonymně podepsaných románů, debutoval se svým vlastním "Le Calvaire" ("Kalvárie", 1886), ve kterém mu psaní dovolilo překonat traumatické vzpomínky na jeho zničující poměr s Judith Vimmer, pokládanou za nemocnou,kterou v románu přejmenoval na Juliette Roux. V roce 1888 publikoval "L'Abbé Jules" ("Pater Julius"), první pre-Freudovský román psaný pod vlivem Dostojevského, který se objevil ve francouzské literatuře. Tento text představoval dva hlavní zajímavé charaktery: abbé Jules a otec Pamphile. V knize "Sébastien Roch" (1890) očistil své traumatické zážitky z Jezuitské školy ve Vannes. V románu je třináctiletý Sébastien pohlavně zneužíván knězem, což mu zničí život.  Poté se dostavila existenciální a literární krize, přesto během této doby ještě publikoval v ročníku pre-existencialistický román o uměleckém osudu, "Dans le ciel" ("Na nebi"), kde představil postavu malíře přímo postavenou na Vincent van Gogh. V dozvucích Dreyfusovy aféry - kde vydráždil Mirbeau svůj pesimismus - vydal dva romány jež byly pokládány za skandální svým pojetím ctností : "Le Jardin des supplices" ("Zahrada muk") (1899) a "Le Journal d'une femme de chambre" ("Deník komorné") (1900), pak "Les Vingt et un Jours d'un neurasthénique" (1901). V těchto dílech vyrušil tradiční novelistické konvence, cvičil techniku koláže, překračoval zákon pravděpodobnosti a předstírané důvěřivosti a vzpíral se pokryteckým pravidlům slušnosti.  V jeho posledních dvou románů - "La 628-E8" (1907) a "Dingo" (1913) - se vzdaloval ještě více realismu. Popustil uzdu své fantazii a použil fantastické elementy jako svůj automobil a vlastního psa v roli hrdinů. Jejich neurčitostí žánrového propojení, tyto jeho poslední romány ukazují jak kompletně rozbil konvence realistické beletrie.

Divadlo.

V divadle učinil své první kroky s proletářským dramatem a moderní tragédií, "Les Mauvais bergers" ("Špatní pastýři") (1897). Pak zažil celosvětovou slávu s "Les affaires sont les affaires" ("Obchod je obchod") (1903) - klasická komedie mravů a charakterů v tradici Molière. Zde představil postavu Isidora Lechata, předchůdce moderního mistra intrik obchodu, produkt nového světa, kde staví peníze nad všechno ostatní, které rozprostírají svá pomyslná chapadla přes celý svět.  V roce 1908 - na konci své dlouhé mediální bitvy - viděl svou hru "Le Foyer" ("Domov") v podání Comédie-Française. V této hře se pustil do nového společenského tabu - ekonomické a sexuální zneužívání dospívajících lidí v napohled laskavém domově.  Šest malých jednoaktových her, publikoval pod titulem "Farces et moralités" (1904), které byly považovány za neobyčejně pokrokové. Mezi nimi, "L'Épidémie". Zde může považován za pokračovatele divadla Bertolt Brecht, Marcel Aymé, Harold Pinter, a Eugène Ionesco. Provokuje v jazyku samotném, klade otázky, demystifikuje právo, vysmívá se projevům politiků a dělá si legraci z jazyka lásky.

Demystifikátor.

Po více než půlstoletí zapomnění došlo na opožděné uznání jeho génia. Jednalo se nejen o pamfletistu, uměleckého kritika, romanopisce a dramatika, kromě toho byl také velice schopný demystifikátor. Spisovatelům připisoval úlohu donutit ty, kteří byli „záměrně slepí“, aby se podívali „Medúze zpříma do očí“. V očích „správně smýšlejícího lidu“ a Tartuffů všeho druhu byla jeho snaha dohnat veškerou společnost, aby se zhlédla v tom opravdovém, ohromujícím světle, a aby se sama nad sebou zděsila a uvědomila si své chyby, viděna jako zločin.  Spolupracoval s nositelem Nobelovy ceny Mauricem Maeterlinckem, a významně napomohl umělecké činnosti Camilla Pissarra, Augusta Rodina, Clauda Moneta, Vincenta van Gogha, Camille Claudelové, Aristida Maillola, Félixe Vallottona a jiných důležitých umělců tehdejší doby.

Octave Mirbeau (vlastním jménem Octave Henri Marie Mirbeau, 16. února 1848, Trévieres (Calvados) - 16. února 1917, Paříž) byl francouzský žurnalista, kritik, dramatik, romanopisec a aktivista konce 19. století. Od roku 1896 byl členem Goncourtovy akademie. Zemřel v den svých 69. narozenin v roce 1917. Psal však také satirické, ironické povídky plné černého humoru.

Octave Mirbeau (16 February 1848 – 16 February 1917) was a French novelist, art critic, travel writer, pamphleteer, journalist, and playwright, who achieved celebrity in Europe and great success among the public, while still appealing to the literary and artistic avant-garde with highly transgressive novels that explored violence, abuse and psychological detachment. His work has been translated into thirty languages.


Dobývání Ecuadoru.

Do Ameriky poprvé připlul v jedné z posledních výprav Kryštofa Kolumba, když unikal před trestem. V roce 1519 se stal důstojníkem v silách Pedra Ariase Dávila a v roce 1524 dobyl území dnešní Nikaragui. V Nikaragui se v roce 1524 setkal s Franciscem Hernándezem de Córdobou a stal prvním starostou města León v Nikaragui. Zde setrval až do 1527, kdy odešel do Hondurasu v důsledku vnitřních sporů mezi španělskými guvernéry. V roce 1531 se sešel Franciscem Pizarrem na expedici do Peru, kde mu bylo svěřeno velení nosné základny v Piura. V roce 1533, poté co pomohl Pizarrovi, byl vyslán do dnešního Ecuadoru do města Quito, které bylo nejsevernějším městem incké říše. Před jeho příchodem ale incký tamní vládce Rumiñahui přemístil poklad z města hluboko do And a město vypálil. Belalcázar ho porazil a město obnovil. V roce 1535 založil osadu, která se do dnešních dnů změnila v moderní město Guayaquil. Dále vedl expedici za bájným Eldoradem. Vstoupil do oblasti Caucy, kde v roce 1537 založil město Popayán a stal guvernérem regiónu.

Dobývání Kolumbie.

V roce 1539 přešel Kordillery do povodí řeky Magdalény. V blízkosti Bogoty se setkal s Gonzalo Jimenezem de Quesadou, a Nikolausem Federmannem, kteří přišli od severu a všichni tři si začali činit nároky na nová území, proto se vydal do Španělska legitimizovat svá práva. Jejich spor musel řešit král a římským císařem Karlem V. Belalcázarovi se některé nároky nepodařilo prosadit, přesto se v roce 1541 vrátil zpět do Ameriky s titulem "Adelantado" a titulem guvernéra Popayánu. V následujícím období došlo mezi dobyvateli znovu k neshodě o pozemky, tentokrát mezi Belalcázarem a Pascualem de Andagoyou, který se také prohlásil guvernérem Popayánu. V roce 1546 nařídil exekuci dobyvateli Jorgemu Robledovi, který vládl v sousední provincii. V roce 1550 byl obžalovaný a v nepřítomnosti odsouzen trestu smrti za zabití Jorgeho Robleda a i za další trestné činy, které se týkaly jeho neustálého vyvolávání válek mezi jinými dobyvateli. Zemřel v roce 1551 dříve, než se mohl vrátit zpět do Španělska, aby podal odvolání proti rozhodnutí soudu.

Sebastián de Belalcázar, vlastním jménem Sebastián Moyano (1479/1495, Córdoba, Kastilie − 1551, Cartagena, Nová Granada) byl španělský conquistador, dobyvatel a guvernér.

Sebastián de Belalcázar (; 1479/1480 – 1551) was a Spanish conquistador. De Belalcázar, also written as de Benalcázar, is known as the founder of important early colonial cities in the northwestern part of South America; Quito in 1534 and Cali, Pasto and Popayán in 1537. De Belalcázar led expeditions in present-day Ecuador and Colombia and died of natural causes after being sentenced to death in Cartagena, at the Caribbean coast in 1551.


Mládí a rodina.

Winnaretta Singerová byla dvacátá z 24 dětí Isaaca Singera. Její matkou byla jeho druhá manželka, pařížská roaka Isabella Eugenie Boyerová. Winnaretta se narodila v Yonkers v státě New York. Po americké občanské válce se rodina Singerových přestěhovala do Paříže, kde zůstala až do prusko-francouzské války v roce 1870. Rodina se poté usadila v Anglii, nejprve v Londýně, a poté v Paigntonu v Devonu, kde se usadili v paláci Oldway Mansion se 115 místnostmi, který nechal postavit její otec.

Příbuzní.

Winnarettin starší bratr Adam Mortimer Singer se stal anglickým šlechticem. Její mladší sestra Isabelle-Blanche (1869–1896) se provdala za Jeana vévodu Decazese. Jejich dcera, Daisy Fellowes, byla po smrti Isabelle-Blanche vychovávána Winnarettou a stala se známou členkou vyšší společnosti, jež udávala módní trendy, a redaktorkou časopisu. Winnarettin mladší bratr Paris Singer byl jedním z architektů a finančníků letoviska Palm Beach na Floridě; měl dítě s Isadorou Duncanovou. Další bratr Washington Singer se stal významným sponzorem University College na jihozápadě Anglie, z níž později vznikla Exeterská univerzita; jedna z budov univerzity je pojmenována na jeho počest.

Manželství a vztahy.

Po smrti Isaaca Singera v roce 1875 se Isabelle a její děti přestěhovaly zpět do Paříže. Ačkoli byla v soukromí známá jako lesba, Winnaretta se ve věku 22 let provdala za knížete Louise de Scey-Montbéliarda. Manželství bylo anulováno katolickou církví v roce 1892, pět let po svatební noci, během která údajně nevěsta vylezla na skříň a vyhrožovala ženichovi, že ho zabije, jestli se k ní přiblížil.  V roce 1893, ve věku 29 let, vstoupila Singerová ze společenských důvodů do stejně cudného manželství s 59letým knížetem Edmondem de Polignac (1834–1901), homosexuálním amatérským hudebním skladatelem. Jí manželství s mužem z vážené šlechtické rodiny přineslo zvýšení prestiže, poškozené předchozím rozvodem, a kníže Polignac sňatkem s bohatou nevěstou vyřešil své finanční problémy. Přestože šlo o nekonzumované a levandulové manželství (spojení mezi homosexuálem a lesbou), bylo založeno na hluboké lásce, vzájemném respektu, porozumění a uměleckém přátelství, vyjádřeném zejména společnou láskou k hudbě. Ve stejném roce vystavila Singerová své výtvarné práce v Paláci výtvarných umění na Světové výstavě v Chicagu.

Lesbické vztahy.

Singerová udržovala vztahy s mnoha ženami, nikdy se je nepokoušela skrývat a nikdy nebyla delší dobu bez milenky. Bylo tomu tak i během jejích manželství a později, a často je měla s vdanými ženami. Znepokojený manžel jedné z jejích milenek se kdysi postavil před kněžnin palác v Benátkách a prohlásil: „Pokud jste napůl muž, což si myslím, že jste, vyjděte ven a bijte se se mnou.“  Jako kněžna Polignacová měla vztah s malířkou Romaine Brooksovou, který začal v roce 1905 a který účinně ukončil její předchozí poměr s Olgou de Meyer, která byla v té době vdaná a jejíž kmotrem (a údajně biologickým otcem) byl Edward VII. Skladatelka a dirigentka Ethel Smyth do ní byla také hluboce zamilovaná. Začátkem dvacátých let se Polignacová sblížila s klavíristkou Renatou Borgattiovou. V letech 1923 až 1933 byla její milenkou britská celebrita a autorka románů Violet Trefusisová, se kterou měla milující, ale často bouřlivý vztah. Alvilde Chaplinová, budoucí manželka autora Jamese Lees-Milnea, měla se Singerovou vztah od roku 1938 do roku 1943; obě ženy spolu žily v Londýně v době Winnarettiny smrti.

Patronka umění.

V roce 1894 založili manželé de Polignac v Paříži salón v hudebním sále svého sídla na Avenue Henri-Martin (dnes Avenue Georges-Mandel). Salon Polignaců se stal známým jako útočiště avantgardní hudby. Konaly se zde premiéry děl Chabriera, d'Indyho, Debussyho, Faurého a Ravela. Mladý Ravel věnoval své klavírní dílo "Pavana za mrtvou infantku" kněžně de Polignac. Mnoho scén ze salonního života v díle Marcela Prousta bylo inspirováno návštěvami tohoto salonu.  Po smrti manžela Winnaretta Singerová-Polignacová využívala své jmění ve prospěch umění, vědy a literatury. Rozhodla uctít manželovu památku objednáním několika děl mladých skladatelů své doby; mimo jiné k nim patřili Igor Stravinskij (skladba "Renard"), Erik Satie ("Socrate;" na kněžninu přímluvu byl Satie propuštěn z vězení, aby mohl komponovat), Darius Milhaud ("Les Malheurs d'Orphée"), Francis Poulenc ("Koncrt pro dva klavíry" a "Varhanní koncert"), Jean Françaix ("Le Diable boîteux" a "Sérénade pour douze instruments)", Kurt Weill ("Druhá symfonie") a Germaine Tailleferreová ("První klavírní koncert"). Uspořádala také premiéru "El retablo de maese Pedro" od Manuela de Fally, na cembalo přitom hrála Wanda Landowska.  Kromě Prousta a Antonia de La Gándary navštěvovali salon kněžny de Polignac také Isadora Duncanová, Jean Cocteau, Claude Monet, Sergej Ďagilev a Colette. Byla také patronkou mnoha dalších, včetně Nadii Boulangerové, Clary Haskilové, Dina Lipattiho, Arthura Rubinsteina, Vladimira Horowitzee, Armandy de Polignacové, Ethel Smythové, Le Corbusiera, Adely Maddisonové, Ruského baletu, Paížské opery a Pařížského symfonického orchestru. Sama ve svém salonu vystupovala jako klavíristka a varhanice a byla také vynikající malířkou, která vystavovala v Académie des Beaux-Arts. Jedno její plátno se kdysi objevilo v jisté umělecké galerii inzerované jako Manetovo dílo.

Veřejné projekty.

Winnaretta Singerová-Polignacová přinesla také významné podněty pro vývoj veřejného bydlení v Paříži. Její bytový projekt pro chudé pracující v Rue de la Colonie z roku 1311 byl považován za modelový. Ve 20. a 30. letech 20. století pověřila Singerová architekta Le Corbusiera, aby přestavěl nebo postavil několik veřejných útulků pro pařížskou Armádu spásy. Le Corbusierovy plány této ubytovny ukazují soukromý byt v nejvyšším patře pro "paní Singerovou". Se svou přítelkyní Madeleine Zillhardtovou Singerová koupila loď Louise-Catherine, pojmenovanou na památku Louise Catherine Breslauové, společnice Zillhardtové. Loď byla rekonstruována Le Corbusierem v roce 1929, aby byla v zimě útočištěm Armády spásy pro bezdomovce a v létě táborem pro děti. Kotvila v Paříži na březích Seiny u Pont des Arts a u Pont d'Austerlitz.  Během první světové války pomohla Singerová-Polignacová ve spolupráci s Marií Curieovou přeměnit soukromé limuzíny na mobilní radiologické jednotky, aby sloužily raněným vojákům na frontě.  V meziválečném období spolupracovala Singerová-Polignacová s Consuelou Vanderbiltovou Balsanovou na výstavbě nemocnice s 360 lůžky, která měla poskytovat lékařskou péči pracujícím. Výsledkem tohoto úsilí je Fochova nemocnice, která se nachází ve francouzském předměstí Suresnes. Součástí nemocnice je také škola pro ošetřovatele a je jednou z nejlepších nemocnic ve Francii, zejména pro transplantace ledvin. Zůstala věrná svému původu a zůstala soukromou neziskovou institucí, která stále slouží pařížské komunitě. Spravuje ji Fondation médicale Franco-américaine du Mont-Valérien, běžně nazývaná Fondation Foch.

Nadace Fondation Singer-Polignac.

Po smrti Singerové-Polignacové pokračovalo její dědictví osvícené štědrosti v činnosti nadace Fondation Singer-Polignac. Cílem nadace, která byla vytvořena v roce 1928, je podpora vědy, literatury, umění, kultury a francouzské filantropie prostřednictvím darů a burz. Nadace pokračuje v uvádění koncertů a recitálů v hudební místnosti zámku Polignac. Představení nejprve organizovala Nadia Boulangerová, která připravovala programy, jež vedle sebe kladly starou hudbu a moderní skladby. Po smri Boulangerové v roce 1979 se organizace koncertů ujal skladatel Jean Françaix.

Winnaretta Singerová, kněžna de Polignac (8. ledna 1865, New York – 26. listopadu 1943, Londýn) byla americko-francouzská mecenáška umění a filantropka, dědička jmění firmy na šicí stroje Singer. Financovala celou řadu prospěšných aktivit, zejména hudební salon, kde mezi její ochránce patřili Debussy a Ravel, a četné projekty v oblasti veřejného zdraví v Paříži, kde většinu svého života bydlela. Singerová postupně uzavřela dvě manželství, která však nebyla konzumována, a otevřeně udržovala mnoho vztahů se ženami.

Winnaretta Singer, Princesse Edmond de Polignac (8 January 186526 November 1943), was an American-born heir to the Singer sewing machine fortune. She used this to fund a wide range of causes, notably a musical salon where her protégés included Debussy and Ravel, and numerous public health projects in Paris, where she lived most of her life. Singer entered into two marriages that were unconsummated, and openly enjoyed many high-profile relationships with women.


Účel.

Povlečení má trojí funkci, je ochranou proti znečištění matrace a lůžkovin, zvyšuje tepelný komfort lůžka a plní i funkci estetickou. Povlečení je velmi důležité z hygienických důvodů, protože se člověk během spánku potí a také se mu odlupují mikroskopické šupinky odumřelé pokožky. Tyto pak spolu s potem znečišťují použité textilie. Odumřelé šupinky pokožky jsou potravou pro roztoče, jejichž exkrementy pak mohou u citlivých osob vyvolat alergické reakce. Z tohoto důvodu je důležitá pravidelná výměna povlečení. To by mělo být uzpůsobeno k snadnému převlékání a mělo by být snadno čistitelné, pokud možno pratelné na vyšší teplotu. Existují i speciální povlečení či povlaky pro lidi s alergií na prachové roztoče, které chrání před kumulací roztočů a jejich alergenů uvnitř lůžkovin. Ty jsou ošetřeny buďto chemicky, nebo jsou z velmi hustě tkané textilie. Nejmodernější varianta ochrany jsou netkané textilie z nanovláken. Povlečení může sloužit i k estetickým účelům, může dokreslovat atmosféru pokoje, přispívat k útulnosti místnosti.

Materiál.

Tradičními materiály pro výrobu povlečení jsou přírodní vlákna a z nich zejména bavlna, len a přírodní hedvábí. Nejužívanějším z nich je bavlna, která je pak často v různých poměrech kombinována s materiály syntetickými, zejména s polyesterem.

Zápínání.

Nejběžnějším zapínáním povlečení jsou zejména knoflíky, ať už nitěné či plastové, dále pak zipy, tkanice a zvláště v ubytovacích zařízeních jen prosté přehyby tvořící kapsu, do níž se přikrývka či polštář vloží (tzv. "hotelový uzávěr)".

Údržba.

Povlečení lze prát v automatické pračce při teplotě max 40 °C. Nižší prací teploty prodlužují životnost povlečení. Povlečení by se mělo prát naruby a zapnuté. Je možné následně využít sušičku a žehlit naruby při teplotě žehličky do 200 °C. Krepové povlečení se nežehlí vůbec. Při žehlení povlečení s plastovými částmi jako je knoflík nebo zip je třeba dbát zvýšenou opatrnost na to, aby žehlička nepřišla do kontaktu s těmito částmi.

Jak vybrat správnou velikost.

Pokud plánujete nákup ložního povlečení, nejprve si změřte velikost polštáře a přikrývky, pro které povlečení nakupujete. Naměřené rozměry polštáře a přikrývky často odpovídají rozměrům povlečení (rozměry přikrývky můžou být o cca 5 cm menší než povlečení a to z důvodu snadnější výměny). Tyto rozměry bývají většinou uváděny v centimetrech.V obchodech se nejčastěji setkáte s povlečením, které má rozměr povlaku na polštář 70x90 cm a rozměr povlaku přikrývky 90x200, 90x220 nebo 200x220 cm. Balení povlečení se skládá minimálně ze dvou částí a to z povlaku na přikrývku a povlaku na polštář. Problém tak nastává v tom případě, pokud spíte na polštáři, který má jiný rozměr než 70x90 cm a nebo spíte na polštáři, který je anatomický (oproti klasickém polštáři má nepravidelný tvar a mnohdy bývá vyšší).

Povlečení (též ložní prádlo) jsou výměnné textilie sloužící k obalování matrací a lůžkovin (polštář, peřina a další.). Základem jsou prostěradlo, povlak na přikrývku a povlak na polštář. V širším smyslu pak mezi lůžkoviny můžeme počítat ještě doplněk v podobě ochranného potahu na matraci (chránič matrace, matracový chránič) a přehoz přes postel.

Bedding, also known as bedclothes or bed linen, is the materials laid above the mattress of a bed for hygiene, warmth, protection of the mattress, and decorative effect. Bedding is the removable and washable portion of a human sleeping environment. Multiple sets of bedding for each bed are often washed in rotation and/or changed seasonally to improve sleep comfort at varying room temperatures. Most standardised measurements for bedding are rectangular, but there are also some square-shaped sizes, which allows the user to put on bedding without having to consider its lengthwise orientation (i.e. a duvet).


Život.

Filipína se narodila jako dcera Fridricha Viléma I. a jeho manželky Žofie Dorotey Hannoverské.  2. července 1733 se v Berlíně provdala za Karla Brunšvicko-Wolfenbüttelského nejstaršího syna Ferdinanda Albrechta II. Brunšvicko-Wolfenbüttelského. Karel se stal po otcově smrti v roce 1735 vévodou.  Dvojitá sňatková aliance mezi Brunšvickem a Pruskem uskutečněná Filipíninou svatbou s Karlem a svatbou jejího bratra Fridricha s Karlovou sestrou Alžbětou Kristýnou, vedla k trvalé alianci nejdůležitějších severoněmeckých protestantských rodů Pruska a Brunšvicka. Rodinné vazby těchto dvou dynastií zapříčinily brunšvicko-pruské spojenectví v Sedmileté válce.  Filipína byla popisována jako jemná a vysoce vzdělaná žena osvícení. Nezávisle pracovala na výtažku z filozofických spisů Christiana Wolffa ve francouzštině. Vévodkyně sledovala, částečně díky vlivu vévodského poradce Johanna Friedricha Wilhelma Jerusalema, velmi důkladně německý intelektuální život. Ocenila básníka Salomona Gessnera a udržovala osobní vztah s Friedrichem Gottliebem Klopstockem. Dramatik Lessing také patřil do jejího kruhu.  Ke svému dvoru přitahovala učence a literáty. Brunšvický dvůr se každoročně účastnil několika operních představení.  Svého syna Karla vychovávala k úctě k jejímu bratrovi, Fridrichu Pruskému, dala mu humanistické vzdělání a jedním z jeho učitelů byl Abbé Jerusalem. Poslala ho také na velkou cestu s archeologem Winckelmannem aby mu dělal společníka.  V roce 1773 byl Filipínin manžel Karel I. donucen k ustanovení svého syna regentem. V roce 1780 Karel I. zemřel a syn se stal vévodou.  Švédská princezna Hedvika Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpská ji a její rodinu popsala při své návštěvě v srpnu 1799 taktoː  Filipína Šarlota zanechala wolfenbüttelské knihovně 4000 svazků z vlastní sbírky.

Filipína Šarlota Pruská (13. března 1716, Berlín - 17. února 1801, Braunschweig) byla sňatkem s Karlem I. Brunšvicko-Wolfenbüttelským brunšvicko-wolfenbüttelskou vévodkyní a známou německou intelektuálkou.

Princess Philippine Charlotte of Prussia () (13 March 1716, in Berlin – 17 February 1801, in Brunswick) was a Duchess consort of Brunswick-Wolfenbüttel by marriage to Charles I of Brunswick-Wolfenbüttel and a known intellectual in contemporary Germany. She is listed as a female composer as she is thought to have written marches and other music.


Popis.

Plotice má ze stran stříbrné až stříbro-bílé zbarvení a proto je typickým zástupcem tzv. bílých ryb. Má ze stran zploštělé tělo a tmavý hřbet. Ústa jsou koncová bez vousků. Břišní a prsní ploutve obvykle bývají zbarvené do červena. Někdy má červenou barvu i řitní ploutev. Naopak hřbetní a ocasní ploutev bílá zelenošedé barvy. Oko je cihlově červené. Spolehlivý rozpoznávací znak od ostatních podobných druhů ryb (např. perlína ostrobřichého) je postavení hřbetní ploutve a břišních ploutví v jedné vertikální rovině.  Plotice obvykle dorůstá do délky 15–30 cm a hmotnosti 0,25–0,30 kg. Největší ulovená plotice o hmotnosti 3,13 kg a délce 56 cm byla ulovena v Německu. Největší ulovená plotice v České republice byla zřejmě ulovena v roce 1985 v Labi a její délka činila 52 cm a hmotnost 2,1 kg.

Pohlavní znaky.

Samce od samic lze rozlišit pouze v období rozmnožování. Samci mají v období rozmnožování (tření) na hlavě a na bocích výraznou třecí vyrážku (bělavé epiteliální výrůstky), zatímco samice ji nemají vůbec nebo jen velmi slabě. Samice bývají větší a dožívají se i vyššího věku než samci, nicméně existuje velký překryv ve velikosti mezi oběma pohlavími a tak tento znak nelze spolehlivě využít k determinaci pohlaví.

Rozšíření a ekologické nároky.

Plotice obecná je eurytopní druh obývající širokou škálu typů vod od pstruhového pásma po brakické vody. Nejhojnější je v nížinných tocích. Její areál výskytu v Eurasii sahá severně od Pyrenejí až po povodí řeky Leny na východě. V České republice se vyskytuje na většině území. Plotice je značně přizpůsobivý druh a v rámci vodního tělesa, které obývá, využívá všechny dostupné habitaty. Jde o jeden z dominantních druhů tzv. kaprové fáze evropských údolních nádrží.

Chování.

Plotice se často zdržuje v hejnech a je poměrně plachá. Na přítomnost predátorů reaguje zvýšenou preferencí litorálního habitatu. Hejna plotic na volné vodě jsou dominována samicemi, což je dáno jejich nižším ohrožením ze strany predátorů vzhledem k větší velikosti samic ve srovnání se samci. Větší jedinci plotice loví zooplankton na otevřené vodě pomocí takzvaného sinusového plavání, kdy plavou vodním sloupcem nahoru a dolu, což zvyšuje kontrast mezi tělíčky zooplanktonu a světlou hladinou nebo tmavým dnem.

Rozmnožování.

Pohlavní dospělosti dosahují samci v 1 až 2 letech a samice o rok později. Ve vodách s nižší úživností může být nástup pohlavní dospělosti oddálen. Tření je závislé na teplotě vody a obvykle v našich podmínkách probíhá od začátku května do začátku června. K tření plotice preferují rostlinný substrát jako vodní rostliny, zatopené louky, ponořené kořeny ad. Avšak spokojí se i s kamenitým či štěrkovým substrátem. Plodnost plotice je závislá zejména na velikosti samice, ale i úživnost prostředí má významný vliv. Obvykle se pohybuje v rozmezí od 30 000-100 000 jiker na jednu samici. Na rozdíl od cejna nebo oukleje, tření plotice probíhá pouze jednou za sezónu.  Plotice se může křížit s dalšími druhy kaprovitých ryb, zejména kříženci s cejnem velkým a perlínem ostrobřichým jsou častí. Kříženci s cejnkem malým nebo ouklejí obecnou jsou také životaschopní. Mateřským druhem kříženců je nejčastěji plotice.

Potrava.

Plotice je všežravý druh s minimální potravní vybíravostí a obvykle využívá ty potravní složky, které jsou v danou chvíli součástí potravní nabídky. Využívá i potravní nabídku, která je málo využívaná ostatními druhy, jako je třeba vodní vegetace. S rostoucím věkem obvykle narůstá zastoupení vodní vegetace v potravě. Mladší exempláře se živí především zooplanktonem. V kaňonovitých údolních nádržích bývá dominantní složkou potravy zooplankton napříč všemi velikostními kategoriemi. Sportovní rybáři ji mohou chytit na různé druhy těstovin, kukuřici, hrách, kroupy, burizony, rohlík, chleba atd.

Plotice obecná ("Rutilus rutilus" (Linnaeus, 1758)) je nedravá sladkovodní paprskoploutvá ryba z čeledi kaprovitých (Cyprinidae). Na území České republiky je dosti hojná a není pro ni zákonem stanovena nejmenší lovná míra. V rybářství a rybníkářství je považována za tzv. plevelnou rybu.

The roach ("Rutilus rutilus"), also known as the common roach, is a fresh and brackish water fish of the family Cyprinidae, native to most of Europe and western Asia. Fishes called roach can be any species of the genera "Rutilus" and "Hesperoleucus", depending on locality. The plural of the term is also roach.


Geografie.

Země leží v Turanské nížině, její severovýchodní část vyplňuje poušť Kyzylkum. Nejvyšší bod má 473 m n. m. Na severu se nachází Aralské jezero, jehož velká část v důsledku neuvážených lidských zásahů vyschla a proměnila se v poušť Aralkum.

Historie.

Oblast je součástí historického Chórezmu, ve starověku ji obývali Massagetové, později byla součástí Chivského chanátu. Turkický národ Karakalpaků (doslova „černých klobouků“) se zde začal usazovat v 18. století. Od roku 1873 se stalo území součástí carského Ruska, v roce 1920 byla nastolena sovětská moc. V roce 1925 byla zřízena Karakalpacká autonomní oblast v rámci Kazachstánu, z níž byla roku 1932 vytvořena Karakalpakská autonomní sovětská socialistická republika, původně pod správou RSFSR, od roku 1936 připadla Uzbekistánu. V roce 1933 bylo hlavní město přestěhováno z Turtkulu do Nukusu. V roce 1990 byla vyhlášena suverenita Republiky Karakalpakstán, v roce 1993 byla uzavřena dohoda, podle níž se na dvacet let stává Karakalpakstán autonomní součástí Uzbekistánu s karakalpačtinou jako úředním jazykem, vlastními státními symboly, vládou a parlamentem Žokargy Kenes. Po vypršení platnosti dohody roku 2013 se objevily snahy o plnou nezávislost, ale byly potlačeny.

Obyvatelstvo.

Karakalpakové tvoří 28 % obyvatelstva, následují Uzbeci (27 %) a Kazaši (24 %). Většina obyvatel se hlásí k sunnitskému islámu.

Správní členění.

Karakalpakstán se dělí na čtrnáct oblastí:

Životní prostředí.

Karakalpakstán se potýká s vážnými ekologickými problémy. Zavlažování bavlníkových polí zavinilo pokles hladiny řeky Amudarja a následné vysychání Aralského jezera, jehož rozloha se od roku 1960 do roku 2010 zmenšila o 90 %. To vedlo ke kolapsu rybolovu, který tvořil základ místní ekonomiky, oblast okolo jezera je kvůli písečným bouřím neobyvatelná, dochází k extrémním výkyvům počasí. Další rizika představují bývalý tajný ústav na výrobu biologických zbraní na ostrově Vozrožděnija a laboratoře v Nukusu a obci Žaslyk, kde byla vyvinuta chemická zbraň známá jako novičok.

Karakalpakstán (karakalpacky Qaraqalpaqstan Respublikası, uzbecky Qoraqalpog'iston Respublikasi) je autonomní republika na severozápadě Uzbekistánu. Jeho hlavní město je Nukus (karakalpacky No'kis nebo Нөкис).

Karakalpakstan ( / ; ), officially the Republic of Karakalpakstan ( / ; ), is an autonomous republic within Uzbekistan. It occupies the whole northwestern end of Uzbekistan. The capital is Nukus ("" / ). The Republic of Karakalpakstan has an area of. Its territory covers the classical land of Khwarezm, though in classical Persian literature the area was known as ().


Popis.

Javor šedý je opadavý strom dorůstající výšky až 20 metrů. Kůra je u mladých stromů skořicově hnědá a nápadně papírovitě odlupčivá. Mladé větévky jsou červenavé a hustě chlupaté, starší tmavě purpurové až tmavě hnědé, po 2 až 3 letech olysávají. Pupeny jsou drobné a tmavé, kryté mnoha střechovitými šupinami. Listy jsou trojčetné, složené z hrubě zubatých lístků. Lístky jsou 3 až 5 cm dlouhé, na rubu bělavé až šedavé. Na podzim se listy barví do purpurových a karmínových odstínů. Květy jsou žluté, v chudých květenstvích složených nejčastěji ze 3 květů. Květy jsou pětičetné, s 10 tyčinkami a velkým žláznatým terčem. Stopky květů jsou hustě chlupaté. Plody jsou žlutavě hnědé, chlupaté, jednotlivé nažky jsou 3,2 až 3,8 cm dlouhé. Nažky svírají ostrý až téměř pravý úhel.

Rozšíření.

Javor šedý pochází ze střední Číny. Roste ve smíšených lesích v nadmořských výškách 1500 až 2000 metrů. Je rozšířen v provinciích Gansu, Henan, Hubei, Hunan, Shaanxi, Shanxi a Sichuan.

Taxonomie.

Javor šedý byl v minulosti někdy uváděn jako varieta javoru nikkoského pod názvem "Acer nikoense" var. "griseum" a byl též znovu popsán v roce 1934 pod názvem "Acer pedunculatum".

Význam.

Javor šedý je ceněná solitéra. Je nápadný zejména odlupčivou kůrou a podzimním zbarvením listů. V ČR se s ním lze setkat např. v Dendrologické zahradě v Průhonicích, v Průhonickém parku a v Arboretu Žampach.

Pěstování.

Javor šedý je pomalu rostoucí dřevina. Vyžaduje slunné nebo polostinné stanoviště. Na půdu není náročný, pokud je dobře odvodněná. Prospívá v zásaditých, kyselejších i jílovitých půdách. V kultuře dorůstá výšky 8 až 12 metrů a šířky koruny 4 až 8 metrů. Konečné výšky dorůstá ve věku 20 až 50 let. Množení je obtížné, neboť semena špatně klíčí, a proto je tento krásný javor zřídka nabízen.

Javor šedý ("Acer griseum") je opadavý strom z čeledi mýdelníkovité. Je to středně velký strom s trojčetnými listy a nápadně odlupčivou kůrou, pocházející ze střední Číny. Je to ceněná okrasná dřevina a lze se s ním setkat i v České republice, pěstován je však zřídka.

Acer griseum, the paperbark maple (), is a species of flowering plant in the family Sapindaceae, native to central China. "Acer griseum" is found in the Chinese provinces of Gansu, Henan, Hubei, Hunan, Shaanxi, Shanxi and Sichuan, at altitudes of.


Popis města.

Jádro města tvoří stará medína uvnitř hradeb. Medína se v dlouhodobě vylidňuje. V roce 1956 v ní žilo kolem 10 600 obyvatel, v roce 1998 to bylo 3 800. Do medíny se vstupuje branou "Bab Diwan" se třemi oblouky ze 14. století. Minaret zdejší mešity byl stavěn podle vzoru minaretu mešity v Kairouanu. Během francouzského protektorátu vzniklo vedle nové město s radnicí a vlakovým nádražím. Centrem nového města je náměstí "Place de la République" s pomníkem prezidenta Habíbi Burgibi a radnicí postavenou Francouzi na počátku 20. století v maurském slohu. V přízemí radnice je "Archeologické muzeum". Další muzeum "Dar Jellouli" sídlí v domě ze 17. století, který patřil rodině rodině Džellúlí. Vystavuje sbírky lidového umění. V jižní části medíny je pevnost - "kasba" ze 12. století s "Muzeem tradiční architektury".

Historie.

3 km severně od současného centra města stálo kdysi antické město "Taparura". Dochovalo se z něj velmi málo, od roku 849 jeho zbytky sloužily jako stavební materiál pro nově budovaný Sfax. Ze Sfaxu se stal důležitý přístav pro vývoz olivového oleje a sušených ryb. V letech 1148–1156 jej obsadil sicilský král Roger II. Po zřízení francouzského protektorátu v roce 1881 bylo při dobývání silně poškozeno francouzskou armádou. Další škody utrpělo za druhé světové války v letech 1942–1943 při bojích mezi německou armádou a Spojenci.  Poblíž města je vojenský hřbitov vojáků z obou světových válek. Z druhé světové války je zde pohřbeno 1 253 zahraničních vojáků, z toho 52 neidentifikovaných.

Doprava.

Sfax je napojen na úzkorozchodnou železniční síť. Železnice odsud vede na sever do Tunisu, na jih do Gabesu a na západ do vnitrozemské Gafsy a Tozeuru. V druhém největším tuniském přístavu zde kotví okolo 1 300 lodí ročně. Přístav slouží k přepravě průmyslového zboží a vede odsud i lodní linka na 20 km vzdálené ostrovy Kerkennah. V roce 1980 bylo 6 km jihozápadně od města vybudováno mezinárodní letiště. Jeho současná kapacita je okolo 500 000 cestujících ročně. Má pravidelné spojení s Paříží. Po tuniské revoluci zde vznikla společnost "Syphax Airlines", která zakoupila dva stroje Airbus 319 a rozšířila linky do dalších evropských míst.

Ekonomika.

Ekonomika sfaxského regionu byla vždy založena na produkci olivového oleje a rybolovu. Je zde asi 6,1 milionu olivovníků a 5 milionů mandloní, což představuje 38,5 % tuniské produkce olivového oleje a 30 % mandlí. V regionu se vypěstuje asi 50 % drůbeže z celého Tuniska a vyprodukuje se zde i nejvíce mléka (75 000 tun ročně). Rybářský průmysl ročně zpracuje 25 000 tun ryb, což představuje 25 % tuniské produkce a 70 % vývozu. Od 60. let 20. století je nejvýznamnějším odvětvím těžba fosfátů a Sfax se tak stal průmyslovým centrem země. V regionu se ročně vytěží 1,2 milionu tun ropy a 1,7 miliard m3 plynu. Kromě chemického a potravinářského průmyslu je významné i stavebnictví, strojírenství a textilní průmysl. Po hlavním městě je největší průmyslovou oblastí v zemi a obchodním centrem. Turismus se soustřeďuje spíše na jiná tuniská místa.

Sfax je tuniský přístav a druhé největší město v zemi, asi 240 km jižně od Tunisu na pobřeží Středozemního moře. V roce 2004 zde žilo kolem 265 000 obyvatel. Město založené v roce 849 je sídlem stejnojmenného guvernorátu o rozloze 7 545 km2 s 945 000 obyvateli. V roce 1986 zde byla založena univerzita, která má v současnosti 8 fakult.

Sfax ( '; "Sifaks") is a city in Tunisia, located southeast of Tunis. The city, founded in AD849 on the ruins of Roman Taparura, is the capital of the Sfax Governorate (about 955,421 inhabitants in 2014), and a Mediterranean port. Sfax has a population of 330,440 (census 2014). The main economic activities of Sfax are industries (phosphate processing), agriculture (olive and olive oil, nuts), fishing (largest fishing port in Tunisia) and trade (import-export). The city is often described as Tunisia's "second city", being the second-most populous city after the capital Tunis.


Kariéra.

Jejími největšími úspěchy jsou bronzová medaile z letních olympijských her v Sydney 2000, tituly mistryně světa (2005), mistryně Evropy (2002), halové mistryně světa (2001, 2003) a halové mistryně (2000) a vicemistryně (2002) Evropy.  V dětství se věnovala fotbalu, později v atletice začínala jako vícebojařka. Svůj talent uplatňovala již na dorosteneckých a juniorských šampionátech. Ve sbírce má zlatou medaili z evropského olympijského festivalu mládeže z roku 1993. O rok později získala stříbrnou medaili na juniorském mistrovství světa v Lisabonu, kde prohrála s Ruskou Olgou Kaliturinovou jenom díky horšímu technickému zápisu. V roce 1995 vybojovala stříbro také na ME juniorů v maďarském městě Nyíregyháza, kde se o cenný kov podělila s Ruskou Julijou Ljachovovou. Obě překonaly 189 cm.  Reprezentovala na letních olympijských hrách 1996 v Atlantě, kde skončila v kvalifikaci. Další stříbrnou medaili vybojovala na prvním ročníku nového atletického šampionátu. Historicky první ME do 23 let se uskutečnilo ve finském Turku v roce 1997. Ve finále překonala 193 cm, zatímco vítězná Ruska Ljachovová 197 cm. Kvůli zdravotním problémům s přetrženou achillovkou se nemohla zúčastnit olympijských her v Athénách v roce 2004.  Sedmkrát se zúčastnila mistrovství světa v atletice. Jen v jednom případě neprošla kvalifikací, v roce 1995 na světovém šampionátu v Göteborgu. Na MS 1999 ve španělské Seville se podělila s Češkou Zuzanou Hlavoňovou a Američankou Tishou Wallerovou o čtvrté místo. Na dalších dvou šampionátech (Edmonton 2001, Paříž 2003) získala vždy bronz. Zlaté medaile se dočkala na MS 2005 v Helsinkách, kde mj. získala její krajanka Emma Greenová bronz. Poté, co překonala napoprvé výšku 202 cm se pokoušela překonat světový rekord Bulharky Kostadinovové, avšak 210 cm neskočila.

Halový světový rekord.

Od 4. února 2006 je držitelkou halového světového rekordu ve skoku do výšky, jehož hodnota je 208 cm. V německém Arnstadtu po čtrnácti letech vymazala z prvního místa historických tabulek výkon 207 cm, který skočila Němka Heike Henkelová 8. února 1992 v Karlsruhe.

Ukončení kariéry.

31. prosince 2007 se v Jihoafrické republice provdala za svého přítele, režiséra Månse Herngrena. Krátce na to 7. ledna 2008 oznámila oficiální konec své atletické kariéry. V letech 2001 – 2008 žila v Monaku.

Osobní rekordy.

Patří mezi sedm výškařek celé historie, které mají skočeno v hale i pod širým nebem 205 cm a více. Totéž dokázaly jen Bulharka Stefka Kostadinovová, Němka Heike Henkelová, Belgičanka Tia Hellebautová, Chorvatka Blanka Vlašičová, Ariane Friedrichová z Německa a Ruska Anna Čičerovová. Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově 52 krát.

Osobní život.

Manželství s o jedenáct let starším Månsem Herngrenem skončilo rozvodem na začátku roku 2011. V prosinci téhož roku oznámila Bergqvistová svoji homosexuální orientaci.

Kajsa Margareta Bergqvistová (švédsky IPA: ; 12. října 1976, Sollentuna) je bývalá švédská atletka, která soutěžila ve skoku do výšky.

Kajsa Margareta Bergqvist (; born 12 October 1976 in Sollentuna, Stockholm) is a Swedish former high jumper. She won one bronze medal in the Olympic Games, one gold and two bronze medals in the World Championships in Athletics and one gold and one bronze in the European Championships. Her personal outdoor record of 2.06 m, set in Germany in 2003, is also a Swedish record. Her indoor record of 2.08 m, set at the Hochsprung mit Musik meeting in 2006, is the world indoor record.