Předurčení dalšího vývoje.

Dne 12. prosince 1943 uzavřel Edvard Beneš v Moskvě ne zcela nezbytnou smlouvu o přátelství, vzájemné pomoci a poválečné spolupráci mezi Československem a Svazem sovětských socialistických republik, která fakticky předurčila další vývoj. Sovětský svaz měl od této chvíle nejdůležitější vliv na formování československého politického systému a pro obnovující se stát znamenala smlouva radikální změnu československé zahraničně politické orientace. Poslední dokument v příloze „Dohoda o poměru mezi československou správou

Nástup vlády a převzetí moci.

Státní režim Československa v letech 1945–1948, označovaný dobově za lidově demokratický, se vyznačoval omezenou pluralitou (pluralitní demokracií), neexistencí opozice (strany Národního bloku), výraznou mobilizací veřejnosti, etatizací na podkladě ideologických potřeb, mimořádným soudnictvím, infiltrací mocenské KSČ s totalitními záměry, nastartováním řady procesů charakteristických pro komunistický režim po roce 1948: jednotná všeodborová ústředna (Ústřední rada odborů), jednotná zemědělská organizace (Jednotný svaz českých zemědělců), jednotná mládež a tělovýchova (Ústřední národní tělovýchovný výbor), jednotná branná výchova (Svaz brannosti), atd. Reálné převzetí moci a nástup vlády Národní fronty Čechů a Slováků proběhlo hned po jejím příjezdu do Prahy 12. května 1945. Někdy kolem poloviny května 1945 se už režim etabloval a běžel podle předem nastavených měřítek.  Předsednictvo vlády sestávalo z předsedy vlády (Zdeněk Fierlinger) a pěti jeho náměstků (ze zástupců stran NF). Předsednictvo představovalo výkonný orgán vlády a především vrcholný politický orgán státu, rozhodovalo o všech důležitých politických otázkách vlády i státu. Do zřízené Národní fronty Čechů a Slováků byly připuštěny strany: v Čechách a v zemi Moravskoslezské Komunistická strana Československa (KSČ), Československá strana lidová (ČSL), Československá sociální demokracie (ČSD) a Československá strana národně socialistická (ČSNS); na Slovensku Demokratická strana (DS), Komunistická strana Slovenska (KSS), později ještě Strana práce (SP) a Strana slobody (SS). Agrární strana (největší předválečná politická strana v Čechách a na Moravě) a Slovenská ľudová strana byly zakázány.  Národní fronta sama rozhodovala o připouštění nových politických stran, teprve po svolení NF mohl novou stranu připustit ministr vnitra. Základní podmínkou pro obdržení souhlasu NF byl souhlas s programem vlády, tímto způsobem nemohla vzniknout legální opozice. Každá strana, která by do opozice odešla (byla z vlády vyloučena), automaticky ztrácela členství v NF, následně ji byl povinen ministr vnitra rozpustit. Na některé oblasti vyhlásila NF zákaz kritiky (tabuizaci) nejen stranám, ale i tisku a společenským organizacím, zejména se jednalo o vztah k SSSR, k jeho vnitřní a zahraniční politice, znárodnění průmyslu, vládní program, též projevy a činnost prezidenta. Komunisté navíc NF předkládali všechna rozhodnutí vlády a jejich návrhy zákonů, přičemž mělo být samozřejmostí, že všichni poslanci je odhlasují v předložené podobě. Národní fronta tak stála nad parlamentem a neexistovala žádná demokratická kontrola její moci. Levicové strany uvnitř fronty úzce spolupracovaly v rámci takzvaného „Socialistického bloku”.  Na Slovensku fungoval asymetrický model správy: Česká národní rada byla přeměněna na Zemský národní výbor, ale Slovenská národní rada a Sbor pověřenců zůstaly zachovány; české země tedy řídila vláda, jež byla jinak příslušná i pro celou republiku. Ve volbách v květnu 1946 komunistická strana na Slovensku neuspěla tak, jak by si byla přála (asi 60 % získala Demokratická strana, 30 % Komunistická strana Slovenska). Následovalo výrazné omezení pravomoci slovenských národních orgánů tzv. III. pražskou dohodou z 28. června 1946.

Zahraniční pomoc při poválečné obnově hospodářství.

UNRRA.

Vládním usnesením usnesením ze dne 5. dubna 1945 byly záležitosti týkající se organizace UNRRA svěřeny ministerstvu výživy (ministr Václav Majer), které pečovalo o zásobování obyvatelstva, výkupní organizace a průmysl potravin, poživatin a nápojů, při kterém byl zřízen V. odbor a sekretariát odboru pod vedením Evžena Löbla, dále oddělení pro styk s „Misí UNRRA”, oddělení pro soustřeďování požadavků jednotlivých rezortů, oddělení pro překládání a převzetí zboží UNRRA a oddělení finanční s vedoucím Dr. Emanuelem Pohlem. Od června 1945 byl zřízen samostatný Československý úřad UNRRA pro styk s úřady mezinárodní organizace UNRRA se sídlem v Praze, 10. srpna 1945 přejmenován na „Československý úřad pro hospodářskou pomoc a obnovu”. Úřad sídlil nejprve v několika místnostech v budově Živnostenské banky v Praze v ulici Na Příkopech, později se vzrůstající agendou se celý v lednu 1946 přestěhoval

Americká pomoc Československu.

Do osvobozeného Československa přicházelo pod hlavičkou UNRRA také zboží, které nebylo hrazeno z jejího rozpočtu. Pocházelo z různých charitativních sbírek. „American Reilief for Czechoslovakia” (Americká pomoc Československu), charitativní organizace a co do objemu pomoci druhá největší po akci UNRRA, podporovala československé uprchlíky po celém světě už během války, ale po osvobození se její činnost soustřeďovala výhradně na území ČSR. V čele organizace stál Charles Wood Riley, znalec domácích poměrů a účastník anabáze československých legionářů. Akce neměla takový záběr jako UNRRA, ale v prvním roce

CARE.

„Cooperative for American Remitances to Europe”, tzv. C.A.R.E., nezisková společnost 25 dobročinných organizací, pomáhala mimo Československa také ve Franci, Itálii, Polsku, Holandsku, Norsku, Finsku, Belgii, Řecku, Rakousku a v americké, britské a francouzské okupační zóně Německa. Hlavní kancelář C.A.R.E. se nacházela v ČSR v Praze na ulici Na Poříčí čp. 7. C.A.R.E. nejprve umožňovala Američanům ve spolupráci s československou vládou posílat velmi rychle svým příbuzným či známým v Československu dárkové dvacetikilové potravinové balíčky. Ty byly uskladněny na nejrůznějších

Dodávky ze Sovětského svazu a smlouva o těžbě uranu.

Vládní dohoda mezi ČSR a SSSR ze 14. dubna 1945 řešila dodávky sovětské výzbroje a výstroje pro československou armádu, podle níž se Sovětský svaz zavázal, že „odevzdá Československu bez náhrady výzbroj a další vojenskotechnický materiál, potřebný pro čtyři československé divize gardového typu... a dále pro posilové a správní jednotky“ a do konce roku 1945 dodá výzbroj pro dalších šest divizí. Do poloviny června 1945 čs. armáda obdržela téměř 22 000 pušek a karabin, přes 7 000 samopalů, na 2 000 lehkých a přes 600 těžkých kulometů, na 400 děl a více než 700 minometů různých ráží. Součástí dodávek byl také spojovací, ženijní a další materiál spolu s municí.  Úmluvu o vzájemných dodávkách do konce roku 1945 mezi Československem a Sovětským svazem podepsal v Praze za vládu ČSR ministr zahraničního

Dary Rudé armádě.

Dne 23. února 1946 byla v rámci oslav 28. výročí vzniku Rudé armády otevřena výstava darů pod názvem «Český národ Rudé armádě». V 15 hodin ji slavnostně ve strojní hale Veletržního paláce v Praze zahájili členové vlády a velvyslanec SSSR V. A. Zorin. Výstava se konala na třech místech: ve Veletržním paláci, ve Svazu českého díla a ve výstavních síních Holara. Vedle průmyslového zboží (např. jízdní kola zn. Eska z Chebu, benzinová stanice, křísící a dýchací přístroje, svářecí stroj, různé textilie, křišťálové poháry, elektrická vodárna, elektrická pračka, gramofonové desky, piano od fy Petrof, rychlopařáky, elektrická vrtačka, radia, mikrofony,

Volby 1946 a dvouletý hospodářský plán.

Volby do ústavodárného Národního shromáždění (ÚNS) se konaly 26. května 1946. Na podkladě zákona ze dne 11. dubna 1946, č. 67 Sb. bylo území Československé republiky rozděleno na 28 volebních krajů (13 v Čechách, 6 v zemi Moravskoslezské a 9 na Slovensku). V Čechách a v zemi Moravskoslezské podaly kandidovaly strany: č. 1 Komunistická strana Československa (KSČ), č. 2 Československá strana lidová (ČSL), č. 3 Československá sociální demokracie (ČSD) a č. 4 Československá strana národně socialistická (ČSNS); na Slovensku: č. 1 Strana práce (SP), č. 2 Demokratická strana (DS), č. 3 Komunistická strana Slovenska (KSS) a č. 4 Strana slobody (SS). Výsledek volby byl zveřejněn vyhláškou ministerstva vnitra v Úředním listě republiky Československé č. 130 ze dne 7. června 1946. Celkem bylo zvoleno 300 poslanců; z toho 150 v Čechách, 81 v zemi Moravskoslezské a 69 na Slovensku.  V českých zemích ve volbách v roce 1946 získala KSČ 40,17 % hlasů, ČSNS 23,36 %, ČSL 20,24 % a ČSSD 15,58 %. V celé ČSR získali komunisté 38 % hlasů. Většinu mandátů získaly levicově orientované strany, novou vládu vytvořili opět představitelé stran NF. Předsedou ÚNS byl zvolen Antonín Zápotocký, místopředsedy František Langr (ČSNS), Alois Petr (ČSL), Dr. Emanuel Böhm (DS), František Tymeš (ČSD) a Dr. Jozef Šoltész (KSS). Všemi poslanci (298 platných hlasovacích lístků) byl jednohlasně zvolen prezident republiky Dr. Edvard Beneš. Dne 2. července 1946 Klement Gottwald předložil prezidentu republiky seznam členů nové vlády. Nová vláda se představila ve sněmovně 8. července 1946, na které předseda vlády Klement Gottwald vyhlásil dvouletý národní hospodářský program (tzv. „Budovatelský program”), jehož hlavním úkolem mělo být vypracování a schválení nové ústavy. Těžištěm hospodářské politiky se měl stát dvouletý plán obnovy a výstavby na rok 1947–1948, s jehož pomocí měla ČSRo dosáhnout úplné obnovy válkou zničeného hospodářství a zvýšení průmyslové výroby o 10% oproti předválečné úrovni. Dne 25. října 1946 se ÚNS ČSR usneslo na zákoně o dvouletém hospodářském plánu (č. 192/1946 Sb.).

Zmařený úvěr americké Export-Import banky.

Dne 28. května 1946 podepsalo Československo s USA dohodu o americkém úvěru 50 miliónů dolarů na nákup přebytků zásob americké armády, úvěr na nákup tabáku v hodnotě kolem 3,5 miliónů dolarů a v červnu 1946 byl Československu od Exim banky schválen úvěr na nákup bavlny do výše 22,5 miliónů dolarů. Půjčka, poskytovaná československé Národní bance a garantována čs. státem, byla splatná do 26 měsíců po odeslání zboží a úroková míra činila 2,5%. Ve dnech 29. července - 15. října 1946 se v Paříži konala mírová konference s bývalými satelity nacistického Německa s Bulharskem, Finskem, Maďarskem, Itálií a Rumunskem, na které

Zákon o dvouletém hospodářském plánu.

Po vyhlášení budovatelského programu Klementem Gottwaldem připravila Národohospodářské komise při ÚV KSČ v čele s předsedou ing. Ludvíkem Frejkou jeho první osnovu. Národní shromáždění přijalo zákon o dvouletém hospodářském plánu (č. 192/1946 Sb.) 25. října 1946. Slavnostní vyhlášení proběhlo 28. října 1946 na pražském Václavském náměstí. Všeobecně plán stanovil:  Souhrnně zákon stanovil přesné objemy výroby v rozhodujících ekonomických odvětvích (průmyslu, zemědělství, stavebnictví a dopravě) a investice (25,38 miliard Kčs do průmyslu, 15,09 miliard Kčs do dopravy, 14

Odřeknutí Marshallova plánu.

Československý průmysl se i druhý rok po pomoci UNRRA potýkal s problémy. Odsunem Němců a Maďarů ubylo velké množství pracovních sil (zejména kvalifikovaných odborníků). Zima roku 1946/47 byla velmi krutá, což se projevilo také v zemědělství, kde problémy narostly obzvláště po nevydařené úrodě, zapříčiněné katastrofálním suchem. Výživa obyvatelstva se opět stala zásadním problémem. Nedostatek deviz zapříčiňovala neúspěšná úvěrová politika, což pociťovalo Československo, závislé na dovozu surovin ze západu, obzvláště tíživě. V polovině roku 1947 se projevily problémy z nedostatečné investiční činnosti, úzkého vnitřního trhu a nedostatku surovin, na mezinárodním trhu rostla konkurence v odbytu spotřebních výrobků a podstatný vliv na zhoršení mělo i ukončení pomocné akce UNRRA.  Zpráva o hospodářské pomoci Evropě ze strany USA v Československu vyvolala velký ohlas a nadšení jak v ekonomických kruzích tak mezi obyvatelstvem, ve kterém projev Georgie C. Marshalla na Harvardově univerzitě z 5. června 1947 rezonoval nejen ekonomicky, ale i ve smyslu těsnějšího přimknutí k západní Evropě a Spojeným států. Komunisté zachovávali zpočátku rezervovaný postoj, jelikož odmítnutí amerického úvěru jim bylo dáváno částečně za vinu. Na tajné schůzi 24. června 1947 se Marshallovým plánem začala zabývat československá vláda, která ustanovila komisi pro přípravu materiálů

Smlouvy se Sovětským svazem.

S ukončováním akce UNRRA se snižoval dovoz zásilek také pro Ukrajinu a Bílou Rus. Ještě červnu 1946 obdržely postižené kraje 400 000 tun potravin (maso, tuky a cukr), ale zástupce UNRRA p. White prohlásil, že potřeba potravin v těchto oblastech příští rok stoupne a „"že po ukončení akce UNRRA se bude muset Sovětský svaz snažit, aby získal v zahraničí potraviny a lodní prostor"”.

Dohoda o výměně zboží a platech mezi ČSR a SSSR.

Velké sucho od jara až do listopadu 1947, přerušované krátkými přívalovými bouřkami, zapříčinilo katastrofální neúrodu, čímž docházelo k váznutí zásobování obyvatelstva základními potravinami (kryté z 60 % z vlastních zdrojů), v některých oblastech Slovenska hrozil dokonce hladomor. Komunisté v čele s tehdejším ministerským předsedou Klementem Gottwaldem situace využili ve svůj prospěch. Gottwald se obrátil ve věci dodávek chlebovin a krmiv na Stalina, který mu přislíbil 200 000 tun chlebového a 200 000 tun krmného obilí. Vládní delegace, která odletěla 9. července 1947 do Moskvy, dojednala po odřeknutí Marshallova plánu se Sovětským svazem smlouvu o vzájemných dodávkách na roky 1948–1952. Sovětský svaz měl podle ujednání Československu v roce 1948 dodat obilí a krmiva, bavlnu, hnojiva, naftové výrobky, železnou, manganovou a chromovou rudu, litinu, slitiny kovů a další suroviny pro československý průmysl, Československo mělo v roce 1948 dodat roury pro naftový průmysl, kolejnice, průmyslové zařízeni pro energetické závody, cukr, textilie, obuv, tabulové sklo, chemikálie a další výrobky.  Na podzim

Dohoda o obchodu a plavbě a dohoda o vědeckotechnické spolupráci mezi ČSR a SSSR.

Dne 11. prosince 1947 podepsali prezident Československé republiky a Presidium Nejvyššího Sovětu Svazu Sovětských Socialistických Republik Smlouvu o obchodu a plavbě mezi republikou Československou a Svazem sovětských socialistických republik a přílohu ke smlouvě „O právním postavení obchodního zastupitelství Svazu sovětských socialistických republik v republice Československé.” Dne 4. února 1948 byl vládní návrh předložen ústavodárnému Národnímu shromáždění k „"projevu souhlasu"”. Prezidentem republiky Klementem Gottwaldem byla smlouva ratifikována 8. dubna 1948 a 15. června 1948 nabyla smlouva účinnosti. Ministerstvo zahraničí vydalo 20. ledna 1949 ke smlouvě vyhlášku (č. 31/1949 Sb.) o „Smlouvě o obchodu a plavbě mezi republikou Československou a Svazem sovětských socialistických republik, podepsané v Moskvě dne 11. prosince 1947.” Jako poslední byla 11. prosince 1947 v Moskvě dojednána Dohoda o vědeckotechnické spolupráci mezi ČSR a SSSR.

Ďurišovy zákony.

V říjnu 1946 připravilo ministerstvo zemědělství na základě vládního usnesení k plnění vládního programu Gottwaldovy vlády návrh šesti zemědělských zákonů (tzv. Ďurišových zákonů; zákon o revizi pozemkové reformy, zákon o technicko-hospodářských úpravách pozemků, zákon o myslivosti, zákon o zaknihování přiděleného majetku, zákon o zajištění zemědělského výrobního plánu a zákon o úpravě dělení zemědělských podniků v pozůstalostním řízení a o zamezení drobení zemědělské půdy). Osnovy zákonů vyvolávaly ze strany zemědělců celou řadu kladných i záporných rezolucí, ve vládě a v Národní frontě vyvstaly další spory; KSČ tlačila na provedení revize pozemkové reformy a na uzákonění návrhů „Ďurišových zákonů“, národní socialisté a lidovci v českých zemích a demokraté na Slovensku se stavěli proti.  Dne 4. dubna 1947 uspořádalo okresní sdružení Jednotného svazu českých zemědělců v Hradci Králové v Dělnickém domě veřejnou schůzi, které se účastnilo na čtyři tisíce zemědělců a na které vystoupil ministr zemědělství J. Ďuriš a ministra výživy V. Majer. Zde také ministr zemědělství Ďuriš vyhlásil tzv. Hradecký program s heslem: „Půda patří těm, kdo na ní pracují”. Hradecký program se nedařilo komunistům jako celek ve všech bodech prosadit a tlačili na parlament, aby do poloviny roku 1947 projednal a přijal většinu z šesti připravených osnov „Ďurišových zákonů“.

Zákon o pomoci rolníkům při uskutečňování zemědělského výrobního plánu.

Jako první byl přijat 1. dubna 1947 zákon č. 55/1947 Sb., o pomoci zemědělcům při uskutečňování zemědělského výrobního plánu., který vlastníkům nebo držitelům půdy ukládal povinnost ji řádně obdělávat nebo se postarat

Zákon o zaknihování konfiskovaného majetku.

Dne 8. května 1947 byl přijat zákon č. 90/1947 Sb., o provedení

Zákon o stíhání černého obchodu.

Zákon ze dne 13. února 1947 č. 15/1947

Zákon o dělení zemědělských podniků a o zamezení drobení zemědělské půdy.

Dlouhé diskuze ve vládě i v Národním shromáždění se vedly také kolem zákona č. 139/1947 Sb. o rozdělení pozůstalostí se zemědělskými podniky a o zamezení drobení zemědělské půdy, který byl přijat 3. července 1947.

Zákon o revizi první pozemkové reformy a zákon o zestátnění majetku hlubocké větve Schwarzenbergů.

Největší diskuse vyvolával zákon č. 142/1947 Sb. o revizi prvorepublikové pozemkové reformy ze dne 11. července 1947. Pozemkový majetek měl být podle zákona přidělen (pokud nebyl podržen státem pro všeobecně prospěšné účely) malozemědělcům k doplnění na soběstačné usedlosti, zemědělským zaměstnancům, malozemědělcům, rolnickém synům a dcerám, malým a středním zemědělcům, jimž byla půda vyvlastněna k veřejným účelům, veřejnoprávním korporacím pro účely veřejné, zemědělským výrobním družstvům k účelům společného hospodaření, a dělníkům, veřejným a soukromým zaměstnancům, živnostníkům do výše půl hektaru; lesní půda se přidělovala státu, svazkům územní samosprávy nebo lesním družstvům a jen ve výjimečných případech jednotlivcům.  Prvním krokem k realizaci tohoto zákona byl soupis půdy a vyznačení této revize v pozemkových knihách. Provedením byla pověřena revizní

Zákon o myslivosti.

Myslivost se stala pro KSČ další oblastí, kterou se snažila ovládnout. Dne 27. července 1946 vydal ministr zemědělství Július Ďuriš vyhlášku č. 1568 „o využití společenstevních honiteb v pohraničí”, kterou umožnil správu honitby na vlastní účet, a to i osobami s menší kvalifikací než stanovovaly dosavadní předpisy; podle vyhlášky mělo být alespoň jednomu z drobných místních zemědělců-osídlenců umožněno získat roční honební lístek bez složení myslivecké zkoušky. Dalším výnosem ministerstva zemědělství došlo dnem 15. června 1946 ke zrušení nižších mysliveckých úřadů, které dosud rozhodovaly o mysliveckých záležitostech. Jejich kompetenci převzaly v I. instanci okresní národní výbory (správní komise), v II. instanci zemské národní výbory a ve III. instanci ministerstvo zemědělství.  Honitby byly následně pronajímány pouze tzv. „lidovým loveckým společnostem”, jejichž funkci formuloval další komunistický výnos ministerstva zemědělství č. 32823 ze dne 13. března 1947, „o ustavení lidových loveckých společností a instruování žádostí

Změny daňové soustavy - milionářská dávka.

V květnu 1945 ČSR převzala daňový systém předmnichovské republiky. Nový „zákon č. 161/1945 Sb., jímž se mění některá ustanovení o dani důchodové” snížil zdanění práce přesčas a zákon č. 202/1946 Sb. práci přesčas ji od zdanění daně z přijmu zcela osvobodil. Největší spory v Národní frontě vyvolala tzv. milionářská daň a daň z přepychu, obě schválené ÚNS 31. října 1947. Během prvního schvalování komunisté svůj návrh neprosadili a na stránkách Rudého

Nechanická aféra - předehra komunistického puče v únoru 1948.

Ve východních Čechách, kde působila po zrušení zákazu Selských jízd Nejvyšším správním soudem nejaktivnější skupina Selské jízdy (Janákův východočeský sbor Selské jízdy), se měly 5. a 6. července 1947 konat tradiční jezdecké závody za účasti sborů Selských jízd z celé republiky. Místem konání se stala obec Nechanice nedaleko Hradce Králové. Organizátoři získali povolení jak místního národního výboru v Nechanicích, tak okresního národního výboru v Hradci Králové. Víkendové oslavy se nakonec proměnily v souboj mezi organizátory akce a bezpečnostními složkami státu pod patronátem ministerstva vnitra, řízeného komunistou Václavem Noskem.  Do Nechanic byly vypraveny posily SNB z okolních stanic (z Jičína a Mladé Boleslavi po čtyřech desítkách příslušníků), posádky z Jičína, Kutné Hory, Mladé Boleslavi a Chrudimi střežily přístupové cesty do Nechanic. Další posily ve stavu pohotovosti se nacházely v

I. Světový festival mládeže a studentstva v Praze.

I. Světový festival mládeže a studentstva, pořádaný Mezinárodní federací demokratické mládeže v Londýně, se konal v Praze ve dnech 20.07.-17.08.1947. Slavnostní zahájení proběhlo v pátek 25.07.1947 na sletovém strahovském stadionu. Vedle kulturních a sportovních akcí se mládež účastnila na brigádách Svazu české mládeže (stavbě dělnických domů v Horním Litvínově a Mostě, výstavby nových Lidic, zemědělských brigád atd.) Festivalu se neúčastnila lidovecká mládež ČSL a slovenská mládež DS (Odbor mladých demokratov, OMD), k čemuž předsedové obou mládežnických organizací dr. Bohdan

Vyvrcholení krizového roku 1947.

Velmi suché léto 1947 vedlo k hospodářským potížím, rozrostl se černý trh, v Národní frontě sílily spory o orientaci státu a vlády. Komunisté se snažili diskreditovat slovenskou Demokratickou stranu a dosáhnout demise Sboru pověřenců (nakonec dosáhli aspoň parity). Agresivní postup komunistů nutně vedl k faktickému rozpadu fronty českých politických stran, vznikl blok národně socialistické, lidové a Demokratické strany, který přetrval až do únorové krize. Vedení ministerstva vnitra i Sboru národní bezpečnosti se už v několika posledních měsících před únorem 1948 snažilo o zpolitizování činnosti SNB a o zneužití platné legislativy proti odpůrcům Komunistické strany Československa (rozsáhlými organizačními i personálními změnami, zostřeným postupem bezpečnostních orgánů proti politickým oponentům KSČ).  V průběhu října 1947 započalo vedení Komunistické strany Československa připravovat mocenské nástroje k přechodu do tzv. ofenzívy a s tím spojenou reorganizaci SNB a bezpečnostních složek. Vrchní komisař Ministerstva vnitra (oddělení VII) Dr. Černý si u Zemského odboru bezpečnosti II (1945–1947) v Praze vyžádal všechen spisový a písemný materiál bývalého Kuratoria pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě, k jehož předání došlo 31. října 1947. Počátkem prosince 1947 dokončil ministr vnitra reorganizaci jeho rezortu. V čele nového odboru III „Bezpečnost“ (transformovaného ze „Skupiny bezpečnostní“) stál přednosta plk. gšt. Václav Janda; zástupcem přednosty a zároveň přednostou skupiny A Jindřich Veselý. Třetí odbor „Bezpečnost“ MV řídil: Hlavní velitelství Sboru národní bezpečnosti (plk. Oldřich Kryštof), Ústřednu státní bezpečnosti (přednosta JUDr. Jan Hora) a Kriminální ústřednu (JUDr. Josef Görner).  Do února roku 1948 rezonovaly ve veřejnosti dvě velké aféry z poloviny roku 1947; tzv. Krčmaňská aféra, kdy stopy při vyšetřování ministerstva spravedlnosti atentátů na tři nekomunistické ministry Petra Zenkla, Jana Masaryka a Prokopa Drtinu vedly ke komunistům, dále tzv. Mostecká špionážní aféra, při které se příslušníci StB vydávali za americké důstojníky. Dlouhodobé spory nakonec vyvrcholily třetím únorovým konfliktem kolem odvolání funkcionářů SNB. Politický spor kulminoval 13. února 1948 na 133. schůzi česko-slovenské vlády. Situace v resortu ministerstva vnitra se stala předmětem ostrého střetu ministrů demokratických stran s komunisty.

Aktivizace informačních kanálů MV a Sboru národní bezpečnosti.

Přednosta nově utvořeného III. odboru ministerstva vnitra pluk. štb. František Janda uvedl 17. února 1948 Oblastní úřadovnu státní bezpečnosti v Praze do stavu pohotovosti, přičemž mělo jít zejména „"o zesílení ochrany předsedy vlády, ministrů vnitra a informací, dále zajištění osobní ochrany generálního tajemníka KSČ, ochranu budovy Čsl. rozhlasu a o zajištění nerušeného provozu vybraných telefonních ústředen"”. Ráno 18. února 1948 došlo k zesílení ochrany budovy předsednictva vlády a 19. února 1948 vyhlásil ministr vnitra Nosek stupeň pohotovosti „ALFA“. Z rozkazu se tak měly do Prahy přesunout „útvary SNB Slovensko” a „pohraniční útvary 9600”.  Už po poledni 20. února 1948 zaslalo MV (sektor III-Aa) všem zpravodajským orgánům šifrovaný radiogram, kterým nařídilo za účelem podávání zpráv o politické situaci (ve dne i v noci) zřízení stálé obsluhy dálnopisů. V 16.00 hodin oznámili ministři strany národně socialistické demisi, o hodinu později

Zneužití Sboru národní bezpečnosti.

Rozkaz ke střežení důležitých objektů podle „poplachového plánu“ z 19. února 1948 přišel 23. února 1948 ve čtyři hodiny a po dvou hodinách zahájili příslušníci vybraných útvarů SNB jejich ostrahu. Podle výnosu MV byla zakázána hromadná veřejná shromáždění (např. shromáždění národních socialistů). Před polednem zahájilo na příkaz Ústředny státní bezpečnosti osmdesát příslušníků SNB prohlídky ústředního sekretariátu národně socialistické strany v Praze I., na náměstí Republiky a krajského sekretariátu v Praze XII. Ve 14.00 hodin dorazila do Prahy posila 28 důstojníků a 861 gážistů „pohraničního útvaru 9600”.  Hlídka SNB zasahovala 23. února odpoledne na Náměstí republiky, kde se začal vytvářet shluk občanů. Také před sekretariátem se odpoledne sešlo kolem 500 osob, které se připojily k demonstrujícímu průvodu na Hrad, čímž průvod nabyl na síle asi 2 000 osob. Pořádkové složky SNB demonstranty tlačily k nábřeží, kde je pak rozptýlily. V odpoledních hodinách provedla Oblastní úřadovna státní bezpečnosti v Praze celkem 34 prohlídek různých pražských sekretariátů (např. národních socialistů, Svazu brannosti, sociálních demokratů), zakázán byl

Zřízení a vyzbrojení Lidových milicí.

Již počátkem února 1948 zřizovaly z rozhodnutí ÚV KSČ stranické organizace v závodech tzv. strážní oddíly, složené z komunistů a jejich sympatizantů a rekrutujících se především z příslušníků Závodních milicí. Dne 21. února 1948 zřídil ÚV KSČ z těchto strážních oddílů Lidové milice (dělnické milice). Velitelem hlavního štábu LM v Praze byl ustanoven Josef Pavel,

Zavedení výjezdních doložek k cestovním pasům.

Počínaje dnem 23. února 1948 začaly platit pro výjezd z Československa tzv. výjezdní doložky, vydávané ministerstvem vnitra ke všem druhům cestovních pasů, které MV udělovalo jen při naléhavých cestách státního zájmu nebo neodkladných obchodních cestách. Cizincům pobývajícím v ČSR přestala

Cenzura.

Dne 23. února 1948 vydalo oddělení III/1 a III/4 ministerstva vnitra oběžník, který nařizoval, aby proti časopisům, obsahujícím hrubé útoky na Sbor národní bezpečnosti bylo zakročeno zabavením tiskovin. Následně Správní úřady národní bezpečnosti upozornily všechny tiskaře ze svého obvodu, že jsou povinni včas předložit výtisky veškerých tiskovin. Zahraniční tisk sbíralo v Praze nakladatelství Orbis a v Bratislavě firma Journal, kde byly „závadné” zahraniční výtisky vyřazovány z prodeje. V hledáčku MV se

Třetí Československá republika označuje pretotalitní poválečné období Československa v letech 1945-48 (následující po první republice, jež skončila Mnichovskou konferencí, a druhé republice, končící vyhlášením slovenské samostatnosti 14. března 1939 a následným zřízením Protektorátu Čechy a Morava). Za datum oficiálního ustavení politického systému lze považovat jmenování vlády Československé republiky v Košicích 4. dubna 1945. Základem celého politického systému řízené demokracie (dobově lidové demokracie) byla organizace Národní fronty Čechů a Slováků, která se distancovala otevřeně od pomnichovského a skrytě od prvorepublikového vývoje. Smlouva o přátelství, vzájemné pomoci a poválečné spolupráci mezi Československem a Svazem sovětských socialistických republik předznamenala radikální změnu československé zahraničně politické orientace.

During World War II, Czechoslovakia disappeared from the map of Europe. The Third Czechoslovak Republic (, ) which emerged as a sovereign state was not only the result of the policies of the victorious Western allies, the French Fourth Republic, the United Kingdom and the United States, but also an indication of the strength of the Czechoslovak ideal embodied in the First Czechoslovak Republic. However, at the conclusion of World War II, Czechoslovakia fell within the Soviet sphere of influence, and this circumstance dominated any plans or strategies for postwar reconstruction. Consequently, the political and economic organisation of Czechoslovakia became largely a matter of negotiations between Edvard Beneš and Communist Party of Czechoslovakia (KSČ) exiles living in Moscow.


Hraniční hrad Normanů.

Hned po ovládnutí Anglie Normany ustanovil Vilém I. Dobyvatel tři ze svých nejdůvěryhodnějších, Hugha z Avranches, Rogera z Montgomerie a Williama FitzOsberna hrabaty v Chesteru, Shrewsbury a Herefordu. Smyslem zřízených hrabství bylo zajistit hlídání hranice a také poskytnout opěrné body pro normanskou invazi do Walesu. Během následujících čtyř staletí zřídili normanští páni příhraniční panství mezi Dee a Severnem a dále na západ. Do Walesu přicházely vojenští dobrodruzi z Normandie i odjinud, aby zde zabírali zem a dále ji rozdělovali mezi své příznivce.  Monmouthský hrad založil William FitzOsbern mezi lety 1066 a 1069 jako protiváhu svého druhého významného hradu v Chepstowu. Postavil ho na poměrně vyvýšeném místě, odkud měl přehled nad soutokem Monnow a Wye. Původně se jednalo o kruhovou pevnost z hlíny a dřeva a její existence byla zaznamenána v Domesday Book. Monmouth tak byl od počátku jedním z mnoha hraničních hradů typických tuto oblast, jako byly například sousední Grosmont Castle, Skenfrith Castle, White Castle a Abergavenny Castle. Stejný byl i jeho význam a statut, byl ovládán jedním z menších, hraničních pánů. Někdy před rokem 1150 byl dřevěný hrad rozšířen o kamenné prvky. Jeho věže byly do jisté míry podobné těm na Chepstow Castle, hradě, které byl FitzOsberna postaven více na jih, na spodním toku Wye.

Rozšíření.

Hrad byl krátce v držení Simona de Montforta šestého hraběte z Leicesteru, a pak se stal jeho majitelem Edmund Crouchback, hrabě z Lancasteru a syn anglického panovníka Jindřicha III. Plantageneta. Ten hrad přestavěl, vystavil Halu a udělal hrad svým hlavním sídlem v oblasti. Pak jej také přestavěl Henry z Grosmontu, první vévoda z Lancesteru. Během tohoto období byla na hrad dodána velká zdobená okna do horní části Velké věže, která také dostala novou střechu. Jak se okolo hradu začalo rozvíjet město, bylo opevnění hradu rozšířeno o městskou zeď a ke konci třináctého století byl postaven také opevněný most přes Monnow.  Na hradě byl krátce držen jako vězeň Eduard II., který byl poté převezen na Berkeley Castle, kde také zemřel. Monmouthský hrad byl pak oblíbeným sídlem krále Jindřicha IV. Anglického a tak se právě zde narodil jeho první manželce, Marii de Bohun, pozdější anglický král Jindřich IV. Anglický.  Během desetiletého povstání Owaina Glyndŵra nebyl samotný hrad nijak dotčen, neboť byl poměrně dobře opevněným útočištěm a pro v zásadě partyzánskou válku se nabízela v jeho okolí řada snazších cílů. Nicméně povstání poznamenalo okolní sídla i okolní hrady, například byly vypáleny Grosmont a Abergavenny] a dobyty hrady Crickhowell a Newport Castle.  V dalších stoletích postupně ztrácel hrad svůj obranný účel, vnější nádvoří se začalo používat jako tržiště a dnes tvoří náměstí Agincourt Square. V šestnáctém století se Monmouth stal hlavním městem nově vzniklého hrabství Monmouthshire, což pozvedlo i význam hradu.

Občanská válka.

Během Anglické občanské války změnil monmouthský hrad třikrát majitele, až v roce 1645 skončil v rukou příznivců parlamentu. Když v roce 1646 navštívil hrad Oliver Cromwell, nařídil jeho demolici, aby nemohl být napříště nějak vojensky využit. Kruhová věž padla 20. března 1647.  Pak byl v roce 1673 postaven Great Castle House na místě bývalé věže Henrym Somersetem prvním vévodou z Beaufortu. Ten dnes patří mezi chráněné budovy.

Dnešní stav.

Z celého původního hradu dnes zbývají nad zemí jen zlomky zahrnující Velkou věž a Halu a zbytky zdí. Naopak dnes stojí Castle House a Great House postavené později. Od roku 1875 je hrad sídlem Royal Monmouthshire Royal Engineers, tedy ženijní jednotky domobrany, která zde má své velitelství. Je to jeden z mála britských hradů, který je neustále ve vojenských rukou.  Zmíněná jednotka zde má také muzeum, které je umístěné v křídle bývalých stájí přiléhajícím ke Great Castle House. Jsou zde exponáty z celé historie pluku od roku 1539 až do dnes.

Monmouth Castle (tj. monmouthský hrad) je hrad v Monmouthu, městě v Monmouthshiru na jihovýchodě Walesu nedaleko hranice s Anglií, historickém hlavním městě historického hrabství Monmouthshire. Patří mezi listed building, tedy stavby na seznamu chráněných památek.

Monmouth Castle () is a castle in the town of Monmouth, county town of Monmouthshire, south east Wales. It is a Grade I listed building and scheduled monument.


Předcházející události.

Po celé 19. století expandovali Rusové na Dálný východ a Japonci jen velice nelibě nesli jejich ambice v Mandžusku a severní Koreji. Ruské diplomacii se v roce 1898 podařilo Čínskému císařství vnutit 25letý pronájem poloostrova Liao-tung se strategickým přístavem Port Arthur na jihu. Tichomořská flotila získala celoročně nezamrzající přístav a výchozí bod pro kontrolu nad Žlutým mořem, Korejským zálivem a částí čínského pobřeží. Poslední kapkou pro Japonce bylo ruské rozhodnutí, že budovaná Transsibiřská magistrála povede přes jižní Mandžusko a Port Arthur bude na ni přímo napojen.

Stručný popis celého konfliktu.

Válka začala 8. února 1904, kdy japonské námořnictvo překvapivě bez vyhlášení války zaútočilo na ruskou Tichomořskou flotilu u Port Arthuru. Dvoudenní bitva (více: Bitva u Port Arthuru) sice skončila bez vítěze, ale Japoncům se podařilo získat bojovou iniciativu, zatímco ruské síly se stáhly a vyčkávaly v přístavu. Ruské pasivity Japonci zručně využili, vylodili se na Korejském poloostrově, v dubnu 1904 již stáli na hranicích Rusy ovládaného Mandžuska a oblehli Port Arthur. Ruští obránci odolávali japonským útokům do konce roku 1904 (více: Obléhání Port Arturu). Ruská pozemní vojska z Mandžuska, která měla osvobodit obležený přístav, byla nejprve poražena v bitvě u Liao-jangu na přelomu srpna a září 1904 a ani v bitvě na řece Ša-che v říjnu 1904 se jí nepodařilo prolomit japonské pozice. Posádka Port Arthuru nakonec kapitulovala 2. ledna 1905.  Pádem Port Arthuru již nemuseli Rusové spěchat s dalším útokem. Na druhou stranu velké starosti jim začala dělat bitvou o Port Arthur zocelená japonská 3. armáda, která mašírovala na sever. Generál Kuropatkin se rozhodl poslat do týlu nepřítele jezdectvo o síle 6 000 mužů pod vedením generála Miščenka. Jeho úkolem bylo přerušit železniční spojení na sever a narušit jak přesun 3. armády tak i japonské zásobování. Miščenko vyrazil 8. ledna 1905, ale jeho postup byl neúnosně zpomalen špatným počasím a nedostatkem zásob na cestě. Když dorazil 12. ledna k železnici, Japonci již byli připraveni a ruský útok odrazili. Po tomto neúspěchu se rozhodlo ruské velení pro útok na japonské pozice. Jako cíl útoku byly vybrány japonské opevněné pozice u vesničky Sandepu. Pro útok na pozice u Sandepa byla Kuropatkinem vyčleněna "2. mandžuská armáda", které velel generál Grippenberg. Ten byl dosazen do velení nově zformované 2. mandžuské armády po ruské porážce v bitvě u Liao-jangu v září 1904. Grippenberg se sice těšil přízni cara, ale zcela mu chyběly bojové zkušenosti a nemohl se spolehnout ani na pevné zdraví.

Bitva.

Rozkaz k útoku vydal generál Kuropatkin 25. ledna 1905. První ruský útok vedl na opevněnou vesnici "Heikoutai", kterou Rusové dobyli. V plánu byl koordinovaný útok na japonské pozice v Sandepu z několika stran. Útočící jednotky ale neměly dostatečně přesné mapy a za velice nepříznivého počasí obsadily místo Sandepu sousední ves, kde se dostaly pod palbu japonského dělostřelectva. Místo záchrany jednotek reportoval Grippenberg na ruské velení obsazení Sandepa, a tak 27. ledna ve zbytečném útoku ztratili na 6 000 mužů. Následně se spolupráce jednotlivých ruských armád zcela rozpadla. Generál Kaulbars odmítl pokračovat v útoku, zatímco Grippenberg požadoval jeho pokračování. Mezitím generál Štakelberg, který vedl krvavý útok 27. ledna, neuposlechl rozkazy a na vlastní pěst se pustil do útoku. Podařilo se mu obsadit okolí Sandepa a postupoval dál na japonské pozice. Útok náhle zastavilo odvolání Štakelberga z funkce za neposlušnost a Kuropatkin nařídil stažení útočících jednotek od Sandepa. Prostí ruští vojáci, kteří poprvé od začátku války úspěšně postupovali v před, nebyli schopni rozhodnutí pochopit a jejich morálka ještě klesla. Japonci v protiútoku 29. ledna obsadili vesnici Heikoutai a obě armády byly na pozicích jako před bitvou.

Výsledek bitvy a následné události.

Po neúspěšném útoku podal generál Grippenberg osobní žádost o uvolnění ze služby. Generál Kuropatkin žádosti vyhověl a nahradil ho ve velení 2. mandžuské armády generálem Kaulbarsem. Grippenberg po návratu do Ruska nařkl Kuropatkina ze zrady a neschopnosti a za původce celého neúspěchu označil právě jeho. Rusové ztratili při neúspěšném útoku téměř 14 000 mužů a japonské ztráty činily téměř 10 000 mužů. Takticky bitva skončila nerozhodně a nevedla, kromě personálních obměn v ruském velení, k žádnému posunu.  Japonská 3. armáda se spojila se zbytkem japonského vojska 19. února 1905. Rozhodující bitva proběhla na přelomu února a března 1905 u Mukdenu a stala se do začátku první světové války jednou z největších bitev historie. Japonci v ní slavili vítězství a následně tak i v celé válce.

Bitva u Sandepa (japonsky 黒溝台会戦, "Kokkōdai no kaisen"; rusky "Сражение при Сандепу", "Sraženije pri Sandepu"), někdy též přepisováno jako u "Sang-te-pchu," byla prvním velkém pozemním střetnutím rusko-japonské války v roce 1905. Proběhla zhruba 60 km jižně od Mukdenu v okolí vesničky Sandepu a byla posledním pokusem carských pozemních vojsk o zatlačení Japonců na jih. Přinesla nerozhodný výsledek, a tak se o osudu války rozhodlo o měsíc později v bitvě u Mukdenu.

The Battle of Sandepu (also known as the Battle of Heikoutai) ( ("Kokkōdai no kaisen"), ) was a major land battle of the Russo-Japanese War. It was fought within a group of villages about southwest of Mukden, Manchuria.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles v Kalifornii. Vystudovala Kalifornskou univerzitu v Santa Barbaře a v roce 2010 promovala na Yaleově univerzitě.

Kariéra.

Na začátku kariéry se objevila v několika krátkých filmech. Televizní debut přišel přišel v roce 2010 s rolí v seriálu stanice CBS "Spravedlnost v krvi "a později v seriálech "Lovci zločinců, Černá listina" a ve filmu "Slečny v nesnázích". Průlom v kariéře nastal v roce 2012 s rolí Cassandry Kopelson v seriálu stanice The CW "Doktorka Emily". Seriál byl zrušený v roce 2013.  V roce 2013 si zahrála ve dvou nezávislých filmech. Roli Abigayle si zahrála v dramatickém filmu "Four", který měl premiéru 13. září 2013. S Laverne Cox, Britne Oldford a Franky G si zahrála ve filmu "36 Saints". Vedlejší roli po boku Hugha Granta si zahrála ve filmu "The Rewrite."  V roce 2014 získala vedlejší roli Ali Hanslee v ABC dramatickém seriálu "Black Box". Seriál byl zrušen po první sérii. V únoru 2014 byla obsazena do hlavní role seriálu Shondy Rhimes "Vražedná práva", který vysílá stanice ABC. Za roli získala nominaci na NAACP Image Award. V roce 2015 získala jednu z hlavních rolí ve sci-fi thrilerovém filmu "Reversion". Ve stejném roce také získala roli ve filmu "Zrození národa", o otrokovi Natu Turnerovi. Film měl premiéru na Filmovém festivalu Sundance v roce 2016. V roce 2017 si zahrála po boku Kevina Harta, Bryana Cranstona a Nicole Kidman ve filmu "Nedotknutelní." Ten samý rok byla obsazena do role somálské aktivistky Ifrah Ahmed ve filmu "A Girl from Mogadishu."

Aja Naomi King (* 11. ledna 1985, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolí Michaely Pratt v seriálu stanice ABC "Vražedná práva," za kterou získala nominace na cenu NAACP Image Award. Dále se objevila v nezávislých filmech "Four" (2012) a "Reversion" (2015). Kladnou kritiku získal film "Zrození národa" (2016).

Aja Naomi King (born January 11, 1985) is an American actress. She began her career in guest-starring roles on television, and starred as Cassandra Kopelson in The CW medical comedy-drama "Emily Owens, M.D.".


Děj.

Ve Viktoriánské Anglii žije mladá a krásná Alenka (Sophie Lowe), která vypráví příběh o zajímavé nové zemi, která existuje na druhé straně králičí nory. Neviditelná kočka, housenka kouřící vodní dýmku a mluvící hrací karty, to je jen část fantastických věcí, které potkala během jejího neuvěřitelného dobrodružství.Doktoři si myslí, že Alenka je blázen, a snaží se jí vyléčit tak, aby na vše zapomněla. Alenka je připravená hodit celé dobrodružství za hlavu, hlavně kvůli ztrátě své lásky Cyruse (Peter Gadiot), do kterého se zamilovala, než ho ztratila. Ale hluboko uvnitř Alenka ví, že ten svět existuje. V pravý čas ji přichází zachránit cynický Králový spodek (Michael Socha) s bílým králíkem (John Lithgow). Nyní je Alenka odhodlaná najít Cyruse a všichni tři společně odcházejí do Říše divů.

Produkce a obsazení.

V únoru 2013 Kitsis a Horowitz, společně s producenty Zackem Estrinem a Jane Espenson vytvořili spin-off soustřeďující se na Říši divů. 28. března 2013 bylo oznámeno, že Sophie Lowe získala hlavní roli Alenky. Cyruse, si zahraje Peter Gadiot. Michael Socha si zahraje Králového spodka. Během dubna bylo oznámeno, že Paul Reubens propůjčí svůj hlas Bílému králíkovi a Emma Rigby si zahraje Srdcovou královnu.  10. května 2013 stanice ABC oznámila, že seriálu dává zelnou a také oznámila, že John Lithgow nahradí Paula Reubense a propůjčí hlas Bílému králíkovi. 14. května stanice oznámila, že seriál se bude vysílat ve čtvrtek večer.  Na Comic-Conu v roce 2013 bylo oznámeno, že Naveen Andrews, bývalá hvězda seriálu "Ztraceni," se v seriálu objeví jako Džin. V září bylo oznámeno, že Keith Davis a Iggy Pop se také připojí k seriálu. Barbara Hershey si zahrála v jedné epizodě Srdcovou královnu.  27. března 2014 bylo oznámeno, že seriál bude zrušen po první sérii.

Once Upon a Time in Wonderland je americký televizní seriál, který měl premiéru na stanici ABC 10. října 2013. Tvůrci seriálu jsou Edward Kitsis, Adam Horowitz, Zack Estrin a Jane Espenson. Seriál je spin-offem seriálu "Bylo, nebylo". 27. března 2014 bylo oznámeno, že seriál bude zrušen po první sérii.

Once Upon a Time in Wonderland is an American fantasy-drama series that aired on ABC from October 10, 2013 to April 3, 2014. It was created by Edward Kitsis, Adam Horowitz, Zack Estrin, and Jane Espenson for ABC Studios. The program is a spin-off of the prior ABC series "Once Upon a Time" and aired on ABC at 8:00 pm Eastern/7:00 pm Central on Thursday nights in the 2013–14 television season beginning October 10, 2013.


Mládí.

Narodil se někdy mezi roky 1641 až 1644, nejspíše v Darcey v Burgundsku. Jeho otec působil na místním panství jako soudní náměstek. Jeho matka se jmenovala Marie Sivot. Nicolas sloužil u jezuitů jako jejich laický pomocník, tzv. "donné" a to zřejmě z finančních důvodů"." V mladém věku s nimi zamířil do Nové Francie.

Nová Francie.

Začátky.

Do Kanady se dostal někdy okolo roku 1660. Již v tomto roce je některými uváděn jako tlumočník z a do indiánských jazyků, nicméně jiné zdroje hovoří o tom, že teprve tehdy do Kanady připlul. V roce 1665 ukončil službu mezi jezuity a vydal se na cesty na západ k Velkým jezerům. Nejprve působil v oblasti zátoky Green Bay (Michiganské jezero) tehdy nazývané Baie des Puants, kde bylo jedno z center indiánských uprchlíků před irokézskými útoky. Zde sídlila směs různých etnik (kmenů), která byla promíchaná a žila často pohromadě či nedaleko sebe. Jednalo se o Hurony, Petuny, Menominee, Potawatomie, Ottawy, Winnebagy, Sauky, Foxy, Odžibveje, Miamie a Mascouteny. Perrot si postupně získal místní vlivné domorodce a ustavil základy pro oboustranně výhodné obchodní vztahy. Pak se vrátil do Montrealu (1666), kde nějaký čas sloužil jako domácí u vdovy Jacques Testard a následně jako sluha u sulpiciánů (1667).

Obchodníkem a tlumočníkem.

V srpnu 1667 vytvořil se třemi dalšími společníky obchodní společnost a následně zamířil zpět do oblasti Green Bay. Tím začala další série cest vesměs za účelem kožešinového obchodu. V roce 1670 byl koloniálním intendantem Jeanem Talonem požádal, aby dělal tlumočníka komisaři Simonu-Françoisovi Daumont de Saint-Lusson, jenž byl vyslán na západ hledat zdroje kovových rud a případnou severozápadní vodní cestu do Tichého oceánu. Dne 4. června 1671 došlo v misii Sault Sainte-Marie (mezi Huronským a Hořejším jezerem) k důležitému obřadu. Daumont de Saint-Lusson zde s pomocí Perrotova překladu shromážděným domorodcům z celkem 14 kmenů oznámil, že zdejší a veškeré okolní území zabírá jako francouzské teritorium. Na znamení toho nechal vztyčit kříž a standartu s francouzským znakem. Indiáni byli prohlášeni za poddané francouzského krále, za což se jim mělo dostat jeho ochrany. Francouzi zapěli chvalozpěvy "Vexilla Regis" a "Te Deum" a následně došlo k rozdání darů.  V listopadu 1671 se Perrot oženil s Madeleine Raclot. Usadili se v osadě Champlain a poté v Bécancouru. K roku 1681 spolu měli již šest potomků a nakonec jich zplodili celkem jedenáct.  V roce 1684 pověřil guvernér Nové Francie Le Febvre de La Barre Perrota důležitým úkolem. Měl využít svého vlivu mezi jezerními kmeny, aby je přesvědčil k účasti na francouzské výpravě proti Irokézům. Perrotovi se to s potížemi podařilo a bojovníci několika kmenů vyrazili do Niagary. Francouzsko-indiánská výprava však svého cíle nedosáhla (mj. ji sužovaly nemoci a nedostatek zásob) a Francouzi museli bez boje s Irokézi uzavřít příměří. To západní Indiány velmi zklamalo. Perrot byl v té době zadlužený a místo kožešinovému obchodu se věnoval přesvědčování indiánských bojovníků k účasti ve válce, k níž vlastně nedošlo.

Lokálním velitelem.

Na jaře 1685 byl Perrot jmenován velitelem pro oblast Baie des Puants a okolní území. Své ženě svěřil plnou moc a vyrazil směr stanice Michillimakinac (tehdy zde stála mj. tvrz Fort de Buade) a dále do místa svého působiště. Cestou se dozvěděl, že na západě vypukla válka mezi Siouxy, Odžibveji a Ottawy na jedné straně a Foxy na straně druhé. Perrotovi se podařilo konflikt urovnat. Přesvědčil totiž Foxy, aby mu vydali odžibvejskou dívku, kterou hodlali upálit u kůlu jako pomstu za zabití jejich náčelníka Odžibveji. Někdy v té době získal od indiánů přezdívku "Metamiens" neboli „Muž s železnýma nohama“. Na podzim 1685 ustanovil nový guvernér Brisay de Denonville hlavním velitelem jezerní oblasti Oliviera Morela de La Durantaye, který sídlil v Michilimackinacu, a Perrot mu měl oficiálně podléhat. V roce 1687 se Perrot spolu s desítkami jím naverbovaných válečníků zúčastnil trestné francouzské výpravy proti nejpočetnějšímu kmeni Irokézské ligy Senekům. Ta už byla podstatně úspěšnější než výprava z roku 1684 a podařilo se jí poplenit území tohoto kmene. Mezitím mu shořelo skladiště kožešin a Perrot tak opět přišel o významný zdroj příjmů. V roce 1688 pobýval nějaký čas v Montréalu, kde dělal tlumočníka na konferenci s irokézským kmenem Onondagů. Následně se vydal s několika společníky na západ a na území Siouxů ustavil tvrz Fort Saint-Antoine, čímž došlo navázání prosperujícího kožešinového obchodu. Na jaře 1689 pak na soutoku řek Mississippi a Wisconsin nechal zbudovat Fort Saint-Nicolas. V květnu 1689 pak celé území oficiálně zabral jako francouzské teritorium.  V srpnu roku 1689 znovu vypukla válka mezi všemi irokézskými kmeny a Francouzi a ti potřebovali zajistit spojenectví jezerních kmenů. Pověřili tedy místní velitele a představitele, aby utvrdili či znovuzískali mnohdy váhající etnika jako spojence. Jedním z nich byl i Perrot, který se měl postarat především o Ottawy, o nichž se šířily zprávy, že hodlají přejít k na stranu Irokézů. To se mu v zásadě podařilo. V 90. letech 17. století stále působil mezi jezerními Indiány a občas zajížděl do Québecu či Montréalu na jednání s guvernérem, jímž byl od konce roku 1689 Buade de Frontenac. Hlavní cíl byl stále stejný - získat co nejvíce kmenů na stranu Francouzů proti Irokézům. Perrot se několikrát ocitl v ohrožení života, kdy mu hrozilo upálení u kůlu, ale vždy nakonec vyvázl. V roce 1696 však definitivně opustil západní území a usadil se v Bécancouru, neboť královská koloniální správa zrušila všechny soukromé licence na kožešinový obchod.

Jednání v Montréalu a poslední období života.

V roce 1701 byl Perrot znovu povolán do státních služeb. V létě 1701 vrcholila jednání o všeobecném míru mezi Francouzi, Irokézy a dalšími indiánskými kmeny. Do Montréalu byla svolána velká konference, jíž se zúčastnilo přes 1300 Indiánů a všichni čelní koloniální představitelé. Perrot působil jako jeden z hlavních tlumočníků, někteří Indiáni si jeho přítomnost přímo vyžádali (například Foxové pak žádali i to, aby se vrátil na západ). Patřil mezi desítku nejdůležitějších osob na této konferenci a mezi pět hlavních překladatelů (zbývající čtyři byli jezuité). Tlumočil především pro jezerní kmeny.  Po této pro něj významné události nastaly horší časy. Byl stále zadlužen a jeho věřitelé byli neúprosní. Požádal koloniální úřady o finanční kompenzaci a penzi, ale byl odmítnut. Několikrát stanul před soudem, kde se bránil žalobě svých věřitelů a nárokům těch, kteří požadovali část jeho pozemků, jež získal roku 1704. V roce 1708 se stal kapitánem místní milice a mezitím psal zprávy o svých cestách a zážitcích. Zemřel v srpnu 1717. Zanechal po sobě 9 dětí (další 2 zemřely před ním), ale ani jedno se nevydalo v jeho stopách. Jeho manželka trpěla koncem života depresemi a duševní poruchou a zemřela roku 1724.

Dílo, náhled na Indiány.

Pouze jediné jeho dílo bylo publikováno. Jedná se o spis "Mémoire sur les mœurs, coustumes et relligion des sauvages de l"’"Amérique septentrionale" ("Pojednání o obyčejích, zvycích a náboženství divochů Severní Ameriky"), jenž se zabývá Indiány, s nimiž se Perrot dostal do styku a mezi nimiž s přestávkami žil téměř 40 let. Dílo nebylo zamýšleno pro širší publikum, nýbrž jako zpráva pro intendanta Michela Bégona, jejímž cílem bylo věcně zhodnotit různé kmeny jako možné spojence či naopak nepřátele Nové Francie a stručně popsat konflikty, do nichž byly zapojeny. Je tudíž psáno střízlivě, bez zásadnějších emocí a literárních ambicí. V díle je i jedna z prvních ucelenějších informací o Siouxech. Ačkoliv se ví, že sepsal víc svých postřehů a zážitků, další se nepodařilo nalézt a vydat. Část z jeho ztracených spisů však využil a publikoval Claude-Charles Le Roy de la Potherie ve druhé části svých "Dějin Severní Ameriky" ("Histoire de l"’"Amérique septentrionale") z roku 1722.  Ačkoliv se mezi domorodci pohyboval mnoho desítek let a získal si jejich značný respekt, nikdy se nestal jejich bezvýhradným obdivovatelem a milovníkem jejich kultury a zvyků. Ve svém pojednání naopak často zmiňuje jejich negativní vlastnosti. Šlo především o zrádnost, neustálé vyvolávání sporů, konfliktů, plánování válek, přepadů a zabití, ať už jiných domorodých etnik nebo Francouzů. Za obzvláště zrádné a úskočné považoval Ottawy a Huron-Petuny. Napsal například: „O Ottawech jsem se mnohokrát dozvěděl, že plánují spiknutí proti Francouzům, kteří s nimi obchodují. Pokoušeli se, posláním dýky, pro tyto své úmysly získat na svou stranu všechny další kmeny z horních území (oblast okolo Velkých jezer), aby též zmasakrovali Francouze, kteří s nimi obchodují. Mluvím jako očitý svědek, neb jsem tento jejich podnik zhatil. (...) Neexistuje zde kmen, který by v sobě nenesl zášť vůči někomu jinému. Miamiové a Illinoisové se nesnášejí navzájem, Irokézové mají zlovolný vztah k Ottawům a Odžibvejům, stejně jako k ostatním kmenům. Není zde jediná skupina lidí, která by nepovažovala za oprávněné vést válku proti dalším. Musíme očekávat jen neustálé a nevyhnutelné války, pokud jim sami nezabráníme.“ Někteří moderní historikové se domnívají, že Perrot ve svém popisu indiánské zrádnosti poněkud přeháněl. Nicméně hovořily za něj letité zkušenosti, prakticky neustálé řešení sporů a například i to, že Mascouteni ho dvakrát hrozili upálit, ač ho nejprve vítali jako manitou (nadpozemskou bytost).

Nicolas Perrot (cca 1641–13. srpna 1717) byl francouzský objevitel, obchodník, tlumočník a lokální velitel, který působil v Nové Francii ve 2. polovině 17. a začátkem 18. století.

Nicolas Perrot (c.1644–1717), a French explorer, fur trader, and diplomat, was one of the first European men to travel in the Upper Mississippi Valley, in what is now Wisconsin and Minnesota.


Spor o název československé federace.

V roce 1990 se "Československá socialistická republika" přejmenovala na ČSFR. "Československá federativní republika" byl oficiální název československého státu v českém jazyce od 29. března 1990 do 22. dubna 1990 Oficiální název ve slovenském jazyce zněl "Česko-slovenská federatívna republika".  Název "Česká a Slovenská Federativní Republika" (slovensky "Česká a Slovenská Federatívna Republika") byl přijat ústavním zákonem „o změně názvu Československé federativní republiky“ 23. dubna 1990 po tzv. pomlčkové válce místo předchozích Československá federativní republika v českém jazyce a Česko-slovenská federatívna republika ve slovenském jazyce.  Název je pravopisně nesprávný a vznikl kvůli dalšímu ze sporů pomlčkové války, sporu o velké „S“. Část slovenských představitelů po listopadu 1989 požadovala také velké písmeno „S“ u „Slovenská“, ale zejména čeští zástupci nechtěli na tuto verzi přistoupit.  Tato část sporu se tehdy vedla o označení „Česká a Slovenská federativní republika“ vs. „Česká a slovenská federativní republika“. Podle českého i slovenského pravopisu se přídavná jména vytvořená z vlastních jmen píší malým písmenem. Zároveň se u víceslovných názvů píše velké písmeno pouze u prvního slova (pokud další slova neobsahují jiné vlastní jméno). Jako „šalamounský“ kompromis byl nakonec název „Česká a Slovenská Federativní Republika“ schválen Federálním shromážděním jako ústavní zákon o změně názvu Československé federativní republiky, i když odporoval pravopisu obou jazyků.  Zeměpisný název ČSFR zněl "Československo" v češtině a "Česko-Slovensko" ve slovenštině. ČSFR měla dvě zeměpisná jména i při překladech do cizích jazyků: bez spojovníku v překladech z češtiny (např. "Czechoslovakia", "Tchécoslovaquie", "Tschechoslowakei", atd.) a se spojovníkem v překladech ze slovenštiny (např. "Czecho-Slovakia", "Tchéco-Slovaquie", "Tschecho-Slowakei", atd.).

Dějiny.

Československá federativní republika vznikla po sametové revoluci změnou názvu Československé socialistické republiky.

Zánik federace.

Česká a Slovenská Federativní Republika zanikla 31. prosince 1992 přijetím ústavního zákona Federálního shromáždění o zániku České a Slovenské Federativní republiky. Dva národní státy, které tvořily federaci, se 1. ledna 1993 osamostatnily.  Podle článku 3 odst. 2 „Česká republika a Slovenská republika nesmějí po zániku České a Slovenské Federativní Republiky užívat státních symbolů České a Slovenské Federativní Republiky.“

Česká a Slovenská Federativní Republika byl český oficiální název Československa od 23. dubna 1990. Oficiální název ve slovenštině zněl Česká a Slovenská Federatívna Republika. Původní název byl Československá federativní republika. Česká a Slovenská Federativní Republika byla federací skládající se z České republiky a Slovenské republiky. Česká a Slovenská Republika zanikla uplynutím 31. prosince 1992.

After the Velvet Revolution in late-1989, Czechoslovakia adopted the official name Czech and Slovak Federative Republic (, ; ČSFR) during the period from 23 April 1990 until 31 December 1992, when the country was dissolved into the Czech Republic and Slovakia.


Popis.

Dub černý je opadavý až poloopadavý strom dorůstající výšky 20, řidčeji až 30 mterů. Koruna je okrouhlá, symetrická. Borka je šedavě černá, s mělkými nepravidelnými puklinami. Listy v domovině často vytrvávají na stromě do dalšího roku. Letorosty jsou tmavě hnědočervené, 1,5 až 2,5 mm tlusté, lysé. červenohnědé, vejcovité, Koncové pupeny jsou červenohnědé, 3 až 6,5 mm dlouhé, celé pýřité nebo v horní části hustě chlupaté. Listy jsou obkosníkovité nebo úzce obvejčité, řidčeji eliptické nebo vejčité, s 3 až 12 cm dlouhou a 1,5 až 6 cm širokou čepelí, na bázi klínovité až uťaté, řidčeji zaoblené, na vrcholu špičaté, zaoblené až tupé. Listy jsou celokrajné s jedinou osinkou na vrcholu nebo se 2 až 3 mělkými laloky v horní třetině čepele a s 2 až 5 osinkami, na líci lysé, na rubu lysé s výjimkou nepatrných chomáčků chlupů v paždí žilek. Řapíky jsou jen 2 až 9 mm dlouhé, lysé. Žaludy dozrávají 2. rokem, jsou široce vejcovité až kulovité, 9 až 18 mm dlouhé a stejně široké, do 1/4 až 1/3 kryté miskovitou číškou. Číška je z vnitřní strany stejnoměrně chlupatá, na vnějším povrchu pýřitá.

Rozšíření.

Dub černý je rozšířen v jihovýchodních oblastech USA. Typicky roste na vlhkých až mokrých stanovištích v nížinách a na říčních náplavech, vyskytuje se však na celé řadě různých biotopů s různými půdními typy, na pustých místech, písečných přesypech a svazích v nadmořských výškách do 450 metrů. Je to rychle rostoucí dřevina dožívající se stáří až 150 let.  V oblastech společného výskytu se dub černý kříží s jinými duby ze sekce "Lobatae", zejména s dubem srpovitým ("Quercus falcata"), dubem marylandským ("Q. marilandica"), dubem vrbolistým ("Q. phellos"), dubem sametovým ("Q. velutina") a duby "Q. incana", "Q. laevis" či "Q. shumardii."

Význam.

Dub černý byl zaveden do Evropy v roce 1724. V Česku je pěstován jen vzácně. Je uváděn z Arboreta Žampach.

Dub černý ("Quercus nigra") je opadavý až poloopadavý strom až 30 metrů vysoký. Pochází z jihovýchodních oblasti USA, kde roste zejména na vlhkých stanovištích. V Česku je pěstován výjimečně.

Quercus nigra, the water oak, is an oak in the red oak group ("Quercus" sect. "Lobatae"), native to the eastern and south-central United States, found in all the coastal states from New Jersey to Texas, and inland as far as Oklahoma, Kentucky, and southern Missouri. It occurs in lowlands and up to 450 m (1500 ft) altitude.


Historie.

Závislost na Leónu postupně slábla a kastilský hrabě Sancho pojistil moc svého rodu také výhodnými sňatky svých dcer; Munu Elviru provdal za Sancha Navarrského a Urraku za Bermuda III. Leonského. Když syn Sancha I. Navarrského Garcia II. Sanchez byl po krátké vládě roku 1029 zavražděn, jeho otec král navarrský Sancho se zmocnil Kastilie jménem své manželky a udělil ji před svou smrti (1035) svému synovi Ferdinandovi I. jako království. Tím byla odstraněna závislosti Kastilie na Leónu. Ferdinand pak v roce 1037, když leónský král Bermudo III. padl v bitvě proti Ferdinandovi I. a nezanechal po sobě dědice, ovládl Ferdinand I. i království León.  Aragonský hrabě García Galíndez rozšířil svou moc na další východopyrenejská údolí a osamostatnil se od franské říše. V roce 922, ale díky sňatku dědičky Aragonu s králem Navarry připadlo aragonské hrabství navarrskému králi. Král Sancho III. Navarrský (jenž byl také hrabětem aragonským a kastilským) dále rozšířil území Navarrského (Pamplonského) království a tak ho před svou smrtí rozdělil mezi své syny:  Hrabě Ramiro I. upevnil vojenský feudální systém Aragonu a již v roce 1035 se sám prohlásil aragonským králem. Jeho syn Sancho I., který vládl Aragonu v letech 1063-1094 se stal v roce 1076 rovněž králem Navarry. Od roku 1076 tak byl Aragon v unii s Navarrou. Jeho syn Petr I. a vnuk Alfons I. dále rozšiřovali moc a území obou království. Alfons I. odrazil útoky Almorávidů a dobyl v letech 1118–1119 větší část povodí řeky Ebro se Zaragozou (ze které učinil nové hlavní město Aragonu). Po jeho smrti v roce 1134, jelikož byl bezdětný, byla rozdělena unie Navarry a Aragonu, navarrský trůn získal García VI. Navarrský a aragonský trůn získal Ramiro II. Aragonský. Ten byl původně předurčen pro duchovní dráhu a zpočátku vlády musel potlačit vzpouru aragonských šlechticů, ke které se váže hrůzostrašná "pověst o zvonu z Huesky". Zvěst o tomto „zvonu“ se vskutku brzy rozšířila do celého Ramirova panství a přiměla ostatní vzbouřence k ukončení odporu.  Po získání papežského dispensu se Ramiro roku 1135 oženil s Agnes z Poitou a z tohoto manželství o rok později vzešla jediná dcera Petronila. Tu otec záhy provdal za barcelonského hraběte Ramona Berenguera IV. a na královský titul rezignoval. Faktickým vládcem se tak stal Petronilin manžel (jako aragonský kníže), švagr kastilského krále Alfonse VII. (ten se snažil po smrti Alfonse I. získat sám trůn).

Nástup barcelonské dynastie a vznik zemí aragonské koruny.

Sňatkem královny Petronily s hrabetěm Raimundem Berengarem IV. byl položen základ zemí aragonské koruny. S nástupem jejich syna Alfonse II. roku 1162 tak bylo Barcelonské hrabství trvale spojeno personální unií s Aragonským královstvím, v jehož rámci se stalo základem nově vytvořeného "knížectví Katalánie", s nímž pak sdílelo další osudy. Zároveň tím nastoupila na trůn barcelonská dynastie.  Za vlády jeho jediného syna Jakuba I. byly k aragonskému království připojeny Baleárské ostrovy, království Valencie a Murcie. Tím se podstatně zvětšilo soustátí zemí aragonské koruny a zahrnovalo již většinu budoucí aragonské části dnešního Španělska. Proto je také pro tato území souhrnně používán spíše název "Aragonské království" než "země Aragonské koruny".  Roku 1282 získala aragonská dynastie díky tzv. sicilským nešporům Sicílii a vyvolala tím dlouhodobou rivalitu s Francií. V boji o převahu ve Středomoří dobyl Aragon Maltu (1284), Sardinii (1323–1324) a Athénské vévodství (1379, ztratili ho už v roce 1388). V roce 1410, ale vymřela vládnoucí barcelonská dynastie, poté následovalo 2 roky interregnum (bezkráloví), než byl dědičně zvolen nový král Ferdinand I.

Nástup trastámarské dynastie.

Když v roce 1410 vymřela původní aragonská královská barcelonská dynastie, rozhořel se boj o trůn. Jedním z kandidátů byl také druhorozený syn kastilského krále Jana I. Ferdinand z Antequery. Ten nakonec na základě rozhodčího výroku z Caspe nastoupil v roce 1412 jako Ferdinand I. čímž založil aragonskou linii trastámarské dynastie.  Syn Ferdinanda I. král Alfons V. Aragonský získal v roce 1442 království neapolské, byl tak králem aragonským, valencijským, sicilským, neapolským a hrabětem barcelonským. Neapolské království po jeho smrti připadlo jeho nelegitimnímu synovi Ferdinandovi I. Ferrantemu. V Aragonu nastoupil Ferdinandův legitimní syn Jan II. Aragonský, který se stal sňatkem také králem (horno)navarrským. Za jeho vlády zažívalo aragonské království hospodářský rozkvět, který přispěl k rozvinutí systému feudální reprezentace, zvaného paktismus (rozdělení vládní moci mezi panovníka a kortesy jednotlivých zemí koruny). V 15. století prudké sociální boje v bohatých katalánských městech a nevolnická povstání.  Jeho syn Ferdinand II. Aragonský uzavřel v roce 1469 ještě jako dědic trůnu sňatek s dědičkou kastilského trůnu Isabelou Kastilskou (taktéž z dynastie Trastámára). V roce 1474 se tak spolu se svou ženou stal "králem manželem" v Kastilii. V roce 1504 získal Ferdinand II. Aragonský také zpět pro aragonskou korunu Neapolské království a stal se králem jako Ferdinand III. Neapolský. V zemích aragonské koruny vládl až do své smrti v roce 1516, kdy nastoupil na trůn jeho vnuk Karel I. (V.) z rodu Habsburků, který sjednotil kastilské a aragonské území a stal se prvním španělským králem.  Definitivní konec aragonské autonomie v rámci zemí aragonské koruny přišel až s nástupem Bourbonů na španělský trůn v roce 1707. To učinily tzv. Dekrety de Nueva Planta, které ze Španělska utvářely centralizovaný stát.

Aragonské království (španělsky "Reino de Aragón",,, ) bylo středověké království s proměnlivým územním rozsahem, existující v letech 1035–1516. Království Aragonie vzniklo z Aragonského hrabství, které bylo východní částí království Navarra. Královskou rezidencí bylo město Zaragoza. V roce 1162, když vzniklo soustátí Zemí Aragonské koruny, stalo se Aragonské království jádrem a centrem soustátí pod společnou vládou aragonského krále. Aragonské království bylo stejně jako další země aragonské koruny (Valencie, Katalánie, Baleáry) v roce 1516 spojeno s Kastilií do nového státního útvaru, Španělska. Do roku 1707 užíval Aragon autonomie, ta byla obnovena až v roce 1978, kdy bylo vytvořeno Aragonské autonomní společenství.

The Kingdom of Aragon (,,, ) was a medieval and early modern kingdom on the Iberian Peninsula, corresponding to the modern-day autonomous community of Aragon, in Spain. It should not be confused with the larger Crown of Aragon, that also included other territories — the Principality of Catalonia (which included the former Catalan Counties), the Kingdom of Valencia, the Kingdom of Majorca, and other possessions that are now part of France, Italy, and Greece — that were also under the rule of the King of Aragon, but were administered separately from the Kingdom of Aragon.


Děj.

První část: 19. až 21. září.

Dvacetiletý Arkadij Makarovič Dolgorukij přijíždí do Petrohradu, aby se tu setkal se svými rodiči a sestrou, které do té doby téměř nepoznal. Arkadij vysvětluje, co ví o vztahu mezi matkou, Sofia Andrejevna, a biologickým otcem Andrejem Petrovičem Versilovem: jí bylo osmnáct let, jí dvacet pět; ona byla služka, on šlechtic; ona byla již vdaná za padesátiletého Makara Dolgorukého, vdovce se dvěma dětmi.  Versilov svedl Sofii, z tohoto spojení se narodil Arkadij. Dali mu příjmení Dolgorukij, ne Versilov. Jako nemanželské dítě byl umístěn v internátu a vyrůstal bez lásky, s nejednoznačnými vztahy vůči své rodině a hlavně k otci Versilovovi. Arkadij má svou „velkou ideu“: chce zbohatnout („stát se Rothschildem“), dosáhnout toho tvrdošíjností a vytrvalostí. Přísnou askezí chce dosáhnout „osamoceného a klidného vědomí síly“. Napíše Versilovovi, že chce přetnout vazby s rodinou, kterou vlastně nezná. Ten ho požádal, aby přijel za ním do Petrohradu. Po příjezdu zjistí, v jaké nouzi jeho rodiče žijí: Versilov již utratil tři dědictví a má šanci v právě probíhajícím soudním procesu získat čtvrté. Arkadij se vrhá do zdejší společnosti; je nezkušený a nevyzná se ve vztazích mezi lidmi, často ze zbrklosti jiné urazí nebo se sám znemožní, ale s ohledem na jeho věk mu všichni jeho chování odpouštějí.  Arkadij potká u známého dvě ženy, které přicestovaly do Moskvy a žijí v bídě. Dcera, Olja, si stěžuje na Versilovovo chování, domnívá se, že se ji snažil svést; nakonec spáchá sebevraždu. Arkadij je přesvědčen, že příčinou tohoto neštěstí je jeho otec. Naopak matka Olji Versilova hájí a tvrdí, že byl jediný, kdo se jim snažil pomoci. Soudní proces se zatím pro Versilova vyvíjí příznivě, ale Arkadij předá Versilovovi jistý dokument významný pro výsledek sporu. Proti všem očekáváním jej Versilov předává protistraně a dědictví se vzdává. Syn toto gesto obdivuje. Arkadij vede se svým otcem dlouhé rozhovory. Arkadij mu vypráví o svém dětství a dospívání v internátu, otec snad tuší potřeby syna, ale nesnaží se vystupovat jako otec, nedává mu žádné rady ani zákazy, neprojevuje náklonnost; nechává Arkadije učit se ze zkušenosti.

Druhá část: 15. až 17. listopadu.

Arkadij, který si půjčil dva tisíce rublů od knížete Sergeje Sokolského, aby mohl žít na vysoké noze, zapomněl na svou „velkou ideu“. Myslí si, že je přítelem knížete. Neví ale, že tyto peníze dostává proto, že Arkadijova sestra Líza je s knížetem těhotná. Když jednoho večera vyhraje velkou sumu v ruletě, Arkadij chce své dluhy splatit. To ale k vyřešení finančních problémů knížete nestačí. Kníže mu prozradí, že je vydírán kvůli tomu, že kdysi napomáhal podvodu s padělanými akciemi. Kníže se nakonec sám přizná policii a je zatčen.  Arkadij pravidelně diskutuje se svým otcem, ale nenacházejí odvahu otevřeně si promluvit o svém vzájemném vztahu. Jediná rada, kterou od otce dostává, je dodržovat Desatero. Přesto stačí malé gesto k tomu, aby Arkadij otci padl do náruče. Jednoho večera se těší z toho, že ve tmě líbá ruku otce, jako kdyby láska němu mohla existovat jen ve skrytu.  Katěrina Nikolajevna Achmakovová se dovtípí, že Arkadij ví o důležitém dopisu, ve kterém žádala o radu, jak zbavit svého otce svéprávnosti (a tak získat jeho majetek). Z tohoto důvodu si s ním dává schůzku. Arkadij je do ní zamilován a domnívá se, že láska je vzájemná. Když pochopí její záměr, zažije své první milostné zklamání. Přesto zachová klid a neprozradí, že dopis je v jeho vlastnictví. Jeho otec, který pochopil Katěrinin manévr, jí napíše, že její pokus o svádění mladíka je nedůstojný. Zdá se, že otec a syn jsou zamilovaní do stejné ženy.  Tato druhá část končí skandálem, kdy se Arkadij v herně stane obětí podvodníka, pak putuje nočním Petrohradem, potká Lamberta (spolužáka z internátu v Moskvě), vážně onemocní a zůstane devět dní v bezvědomí.

Třetí část: 26. až 29. listopadu.

Arkadij, který pobývá u příbuzných, se během své rekonvalescence setká se sedmdesátiletým Makarem Dolgorukým, jenž přijel na svou každoroční návštěvu ke své ženě Sofii Andrejevně. Arkadij teď poprvé vidí muže, jehož jméno nosí a který je oficiálně jeho otcem. Je to prostý, dobrý a chudý člověk, většinu života strávil putováním mezi ruskými kláštery. Diskuse, které spolu vedou, na Arkadije zapůsobí.  Starý Makar zemře. Po jeho smrti má Versilov nyní možnost normalizovat své vztahy a oženit se Sofií Andrejevnou, což představuje pro Katěrinu Nikolajevnu šanci, že ji Versilov „nechá žít v míru.“ Arkadij, jenž byl svědkem scény, kde jeho otec navrhuje Katěrině Nikolajevně manželství, by rád otce od Katěriny oddělil, chtěl by totiž sám získat její lásku.  Versilov a Arkadij spolu konečně vedou rozhovor, na který Arkadij čekal. Objeví jinou, skrytou stránku svého otce, která se projevuje pokorou, láskou k Sofii Andrejevně a uvažuje o vizi role Ruska (téma Dostojevskému drahé).  Ke své smůle Arkadij, když byl nemocen, v horečkách prozradil existenci dopisu Lambertovi. Lambert, člověk bez morálních zábran, se snaží dopis nalézt, pak Arkadij opije a snaží se mu namluvit, že by se mohl oženit s Katěrinou Nikolajevnou. Nakonec najde dopis, ukryté v podšívce kapse kabátu a chce jej za peníze nabídnout jedné ze dvou znepřátelených žen (Katěrině Nikolajevně nebo Anně Andrejevně).  Arkadij si (naivně) představuje, že dokáže obě ženy v přítomnosti starého knížete usmířit. Böhring přijede a vymaní knížete z vlivu Anny Andrejevny, Arkadij chce zasáhnout, ale je zatčen policií a stráví noc ve vězení. V konečné fázi, Lambert, který se spolčil s Versilovem, požaduje od Katěriny za dopis třicet tisíc rublů. Katěrina mu plivne do tváře, Lambert vytáhne revolver, Versilov udeří a omráčí Lamberta, pak uchopí zbraň a chce zabít Katěrinu a sebe, ale Arkadij a Trišatov mu v tom zabrání a Versilov se jen lehce poraní.

Epilog: o šest měsíců později.

Versilov žije u Sofii Andrejevny a obrátil se k náboženství. Jeho chvíle šílenství byla odpuštěna.  Starý kníže (otec Katěriny) zemřel a Katěrina Nikolajevna odešla do ciziny. Anna Andrejevna odmítla svůj podíl na dědictví po starém knížeti. Líza potratila. Arkadij opustil svou „ideu“ a pravděpodobně půjde dokončit studia na univerzitu.

Výrostek (') je předposlední román F. M. Dostojevského. Dílo bylo poprvé zveřejněno v časopise "Vlastenecké zápisky" ('), kde vycházelo od ledna do prosince 1875, později vyšlo ve třech svazcích v roce 1876.

The Raw Youth (, "Podrostok"), also published as The Adolescent or An Accidental Family, is a novel by Russian writer Fyodor Dostoevsky, first published in monthly installments in 1875 in the Russian literary magazine "Notes of the Fatherland". Originally, Dostoevsky had created the work under the title "Discord".


Život.

Bramer se narodil v Delftách. V roce 1614, ve věku 18 let, se rozhodl cestovat. V roce 1616 dorazil přes francouzská města Arras či Atrecht, Amiens, Paříž, Aix- en-Provence (Aix, únor 1616), Marseille, italský Janov a Livorno do Říma. V Římě se stal jedním ze zakladatelů umělecké skupiny Bentvueghels. Dostal přezdívku "Nestelghat" (Neposeda). Žil s nizozemským malířem Wouterem Pietersz. Crabethem II. (1594 – kolem 18. června 1644). Dostal se do sporu s Claudem Lorrainem. Věnoval báseň malíři Wybrandem Simonsz. de Geestem z Fríska (16. srpna 1592 - kolem 1661). Bramer žil v Římě přerušovaně do října 1627, navštěvoval Mantovu a Benátky, často z důvodu dodávek či setkání s Domenicem Fettim. V Itálii Bramer získal přezdívku "Leonardo della Notte" ("Leonardo noci"). V roce 1628 se vrátil do Delftu, kde vstoupil do uměleckého spolku Cechu svatého Lukáše. V roce 1629 se stal členem "schutterij" – dobrovolné městské stráže nebo občanské milice ve středověkém a raném Nizozemsku, jejichž cílem bylo chránit město před útokem a jednat v případě vzpoury nebo požáru. Mezi jeho četnými patrony byli členové dynastie Nasavských, která hrála ústřední roli v politice a vládě Nizozemska. Jeho obrazy si ve velkém množství kupovali také přední měšťané, radní či soudci. Byl to všestranný umělec, navrhoval tapisérie pro firmy v Delftu, maloval nástěnné malby a stropy, z nichž některé jsou v iluzionistickém stylu. Vytvořil fresky v Domě občanské gardy, v blízkých místodržitelských palácích v Honselersdijku, Rijswijku a v paláci Prinsenhof v Delftu. Vzhledem k nizozemskému klimatu se nedochovaly. V roce 1648 Bramer odcestoval podruhé do Říma.

Dílo.

Svým malířským stylem se Leonaert Bramer přikláněl spíše k italské než holandské malbě. Vybíral si náměty mytologické, alegorické, historické či biblické scény (jako je "Zapření sv. Petra", Rijksmuseum, Amsterdam). Jeho obrazy málokdy ukazují typické nizozemské motivy, jako jsou krajiny, zátiší, portréty či žánrové scény a jen zřídka maloval pastorální italské scény oblíbené u utrechtských caravaggistů. Jeho styl je nervózní, ale jeho technika, zvláště se světlem je úchvatná. Jeho práci ovlivnil Adam Elsheimer a Agostino Tassi. Po jeho smrti v roce 1649 byla jeho díla nabízena podle inzerátu v regionálních novinách "Haarlems Dagblad" v nizozemském Haarlemu k prodeji. Bylo to pravděpodobně zaviněno neutěšenou ekonomickou situací v Nizozemsku.  Text inzerátu: Překlad:

Leonaert Bramer, také Leendert nebo Leonard (24. prosince 1596 – pohřben 10. února 1674) byl nizozemský malíř. Je známý především svými žánrovými obrázky, maloval obrazy s náboženskými a historickými tématy, S oblibou zobrazoval nočních scény s exotickými detaily. Velmi plodný byl také jako návrhář. Maloval také fresky, což nebylo severně od Alp obvyklé. Fresky se nedochovaly, stejně jako nástěnné malby na plátně, z nichž existuje jen málo. Bramer je jednou z nejzajímavějších osobností v nizozemském umění 17. století.

Leonaert Bramer, also Leendert or Leonard (24 December 1596 – 10 February 1674 (buried)), was a Dutch painter known primarily for genre, religious, and history paintings. Very prolific as a painter and draftsman, he is noted especially for nocturnal scenes which show a penchant for exotic details of costume and setting. He also painted frescos—a rarity north of the Alps—which have not survived, as well as murals on canvas, few of which are extant. Bramer is one of the most intriguing personalities in seventeenth-century Dutch art.


Životopis.

Reda se již v 16 letech stala členkou Německé sociálnědemokratické strany (SPD). Avšak kvůli postoji SPD vůči cenzurování obsahu na Internetu a obecnému zanedbávání internetových témat přešla v roce 2009 k Pirátské straně, protože Internet považuje za důležitou část svého života a podporu v jejím aktivismu. V roce 2011-2012 se účastnila organizace úspěšných protestů proti mezinárodní dohodě ACTA.  Mezi lety 2010 a 2012 byla předsedkyní Mladých pirátů Německa. Aby více přiblížila práci pirátských europoslanců mladým lidem, organizovala cesty Mladých pirátů do Evropského parlamentu. Díky těmto cestám se seznámila s tehdejší švédskou pirátskou europoslankyní Amelií Andersdotter, u které v roce 2012, právě ve chvíli odmítnutí ACTA, absolvovala praxi. Při příležitosti založení Mladých pirátů Evropy v srpnu 2013 byla zvolena jejich první předsedkyní. V lednu 2014 byla, krátce před ukončením magisterského studia v oboru politologie a publicistiky na Johannes Gutenberg-Universität Mainz, zvolena v Bochumi na první místo stranické kandidátky pro volby do Evropského parlamentu.  Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 byla zvolena na kandidátní listině Pirátské strany.

Práce v Evropském parlamentu.

Dle svých slov se chce Reda soustředit v příštích pěti letech především na centrální téma pirátské politiky, tedy reformu autorského práva, k níž mimo jiné v roce 2014 proběhly veřejné konzultace Evropské komise. Podle Redy ""i postoje jednotlivých europoslanců mohou mít velký dopad na rozhodnutí většiny, pokud spolupracují s lidmi z ostatních politických skupin a zapojí občanskou společnost."" Tvrdí též, že Evropská pirátská strana má potenciál stát se první skutečnou evropskou stranou, která umožní lidem dělat rozhodnutí překračující hranice národních států. Podpoří proto snahy vytvořit společnou evropskou platformu pro participativní demokracii.  Přidala se k The Greens/EFA stejně jako před ní Amelia Andersdotter. Navíc se stala místopředsedkyní v předsednictvu této skupiny. Za cíl si vzala větší zapojení nových stran a jednotlivců do společné práce. Poprvé se tak pirátská zastupitelka dostala do vedoucí pozice politické skupiny v Evropském parlamentu.

Julia Reda (* 1986 v Bonnu, Německo) je německá politička a od roku 2014 europoslankyní za Pirátskou stranu Německa a místopředsedkyní v parlamentní skupině Zelení – EFA. Reda je také předsedkyní Mladých evropských pirátů.

Julia Reda (born 30 November 1986) is a German researcher and politician and was Member of the European Parliament (MEP) from Germany. She was a member of the Pirate Party Germany until 27 March 2019, part of The Greens–European Free Alliance. She has been Vice-President of the Greens/EFA group since 2014. She was also previously the president of Young Pirates of Europe. After the 2019 European Parliament election Reda was succeeded by Dr. Patrick Breyer (Pirate Party Germany) and three pirate MEPs from the Czech Pirate Party.


Vznik libreta.

Podkladem pro libreto opery, které napsal dramatik a operní libretista Modest Iljič Čajkovskij, se stala adaptace divadelní hry ve verších "Kong Renés Datter" (Dcera krále Reného) od dánského básníka Henrika Hertze podle Hanse Christiana Andersena. Inspirována byla skutečnými historickými postavami. Princezna Jolanda Lotrinská (1428–1483) byla dcerou krále Reného I. z Anjou (1409–1480) a Izabely Lotrinské (1400–1453). V roce 1445 se provdala za svého bratrance Bedřicha II., hraběte z Vaudémontu (cca 1428–1470).  Princeznina slepota, která je důležitým, romantizujícím prvkem děje hry i opery, není v žádných historických pramenech uváděna či potvrzena. Autorem adaptace divadelní hry byl Vladimir Zotov.

Charakteristika díla.

K příběhu o nevidomé královské dceři, která nic neví o světě vidoucích, zkomponoval Čajkovskij jemnou, symfonicky laděnou hudbu Opera je koncipována stylem hudebního dramatu, v němž lyrické partie mají ráz citlivých a výrazných meditací. Libreto je podkladem k rozvedení ústřední myšlenky “silná vůle člověka je nejmocnější hnací silou„jak dramaticky, tak i hudebně. V partituře Jolanty přináší Čajkovskij bohatství své zpěvnosti s impresionistickými prvky.

Uvedení.

Opera "Jolanta" měla premiéru 6. 12. 1892 v Mariinském divadle v Petrohradu, podle přání autora, spolu s jeho baletem "Louskáček", pod taktovkou dirigenta Eduarda Nápravníka. 3. 1. 1893 byla opera uvedena v Hamburku a 22.3. 1900 ve Vídni. Obě tato představení dirigoval Gustav Mahler. Ve Velkém divadle v Moskvě byla uvedena 2 aktová verze opery 14. 6. 1997. V roce 1997 a 2011 byla opera uvedena v USA v roce 2013 zaniklém divadle Dicapo Opera Theatre.  Poprvé v Metropolitní opeře v New Yorku byla uvedena 29. 1. 2015 spolu s operou Modrovousův hrad maďarského skladatele Bély Bartóka. V titulní roli Jolanty se představila pěvkyně Anna Netrebko. Režisér a uměleckéhý ředitel varšavské Polské národní opery Mariusz Treliński pojal iscenaci dvou jednoaktovek jako psychologickou sondu do duše člověka, kde se skrývají i tajné touhy ovládat druhé a manipulovat s nimi. Dirigentem byl Valerij Gergijev.  Přímý přenos z Metropolitní opery byl zaznamenán také jako HD film (v rámci projektu Přidáváme) a je uváděn v kinech v ruském a maďarském provedení s anglickými a českými titulky.  Premiéra opery v pražském Národním divadle se konala v říjnu 2015, 22. (1. premiéra) a 23. (2. premiéra). V roli Jolanty se představily pěvkyně Veronika Dzhioeva a Dana Burešová. Opera "Jolanta" byla uvedena spolu s operou Igora Stravinského "Slavík" v hudebním nastudování britského dirigenta Jana Latham-Koeniga a v režii Dominika Beneše.

Děj opery.

Místo: zámek v horách jižní Francie (Provence)  Čas: polovina 15. století  Princezna Jolanta, která se narodila slepá, vyrůstá na zámku vysoko v horách, obklopená péčí svých pěstounů a zámeckého služebnictva. Netuší, že je slepá, ani že je princezna. Její otec, král René, ji svěřil do péče kastelána Bertranda a jeho ženy Marty, kteří mají přísný zákaz prozradit jeho dceři i komukoliv jinému, že jeho dcera nevidí. Jolanta si tak myslí, že všichni kolem ní žijí stejným způsobem jako ona a svět vnímají jen prostřednictvím svých představ. Se svým životem je spokojená a nejraději pobývá v zámecké zahradě, kde kvetou růže a roste ovoce. Někdy ale pociťuje smutek a nejasnou touhu po něčem nepoznaném. O její slepotě neví ani Robert, burgundský vévoda, kterému je Jolanta od mládí zaslíbena jako budoucí manželka.  Když zrovna usne v zahradě, oznamuje zbrojnoš Alméric příchod jejího otce, který je pro ni jen pouhým rytířem. Ten s sebou přivádí i maurského lékaře, který se má pokusit vrátit Jolantě zrak, dříve než dojde ke svatbě s vévodou Robertem. Když ji lékař prohlédne, dojde k závěru, že Jolantu může uzdravit, ale jen když se dozví o své slepotě a sama projeví opravdovou touhu vidět.  Potom se i s králem vzdálí a Jolanta zůstane v zahradě, kam i přes přísný zákaz na bráně, proniknou zatím dva muži. Je to vévoda Robert, který chce požádat krále, aby zrušil jeho zasnoubení s Jolantou, protože již dlouho miluje jinou ženu. Doprovází ho jeho přítel rytíř Vaudémont. Oba se seznámí s Jolantou a zatím co Robert odchází pro své zbrojnoše, jeho přítel Vaudémont je princeznou okouzlen a brzy pozná, že je slepá. Snaží se jí vysvětlit, že svět kolem ní je plný krás, ale princezna je spokojená tak, jak žije.  Když se král vrátí a zjistí že Vaudémont prozradil princezně, že nevidí, je rád, že je splněna jedna z lékařových podmínek. Aby byla splněna i ta druhá, prohlásí před Jolantou, že pokud se lékařův pokus o navrácení zraku nezdaří, Vaudémont bude zabit. Princezna si nepřeje smrt muže, který s ní tak něžně hovořil, a proto si z celé duše začne přát, aby viděla. Rytíř se mezitím vyznává králi z lásky k Jolantě, ale je králem odmítnut s tím, že Jolanta je již zasnoubena s vévodou Robertem.  Když dorazí Robert se svými zbrojnoši a zastihne krále, žádá ho o zrušení zasnoubení. Lékaři se s pomocí Jolantiny vůle podaří vrátit jí zrak a šťastný král ruší zasnoubení s Robertem a dává její ruku Vaudémontovi. Princeznin první pocit z navrácení zraku je rozčarování z neznámého světa a jí blízkých lidí, které si představovala jinak. Stále více ji ale naplňuje pocit štěstí, že zachránila život muži, který jí otevřel srdce. Jejich svatbě nestojí již nic v cestě.

Opera Jolanta (rusky: ), opus 69, je poslední z operních děl ruského hudebního skladatele Petra Iljiče Čajkovského z roku 1891. Lyrická opera o jednom dějství na libreto skladatelova bratra Modesta Iljiče Čajkovského měla premiéru 6. (podle gregoriánského kalendáře 18.) prosince 1892 v Petrohradě.

Iolanta, Op. 69, () is a lyric opera in one act by Pyotr Tchaikovsky. It was the last opera he composed. The libretto was written by the composer's brother Modest Tchaikovsky, and is based on the Danish play "" ("King René's Daughter") by Henrik Hertz, a romanticised account of the life of Yolande de Bar. In the original Danish play, the spelling of the princess's name was "Iolanthe", later adopted for the otherwise unrelated Gilbert and Sullivan operetta of that name. The play was translated by Fyodor Miller and adapted by Vladimir Zotov. The opera received its premiere on 18 December 1892 in Saint Petersburg.


Vznik a I Love You (2011-2013).

Členové si vybrali britské hláskování "sousedství" (neighbourhood) na radu svého manažera, aby se odlišili od kapely již využívají americké hláskování (neighborhood). Na počátku roku 2012, The Neighbourhood vydali "Female Robbery" a jejich nejslavnější hit "Sweater Weather". V květnu 2012 kapela představila EP s názvem "I'm sorry..." a v prosinci vydali EP "Thank You", ve které jsou písně "Let It Go" a "Little Death". "I Love You." vyšla 23. dubna 2013 a album lámalo všechny žebříčky hitparád i s písní "Sweather Weather" například ve slavné americké "Billboard" a magazín Rolling Stone popsal album jako náladové a atmosférické. Důkazem jsou i točení jejich oficiálních videí, jsou pod černobílou barvou. "The Love Collection" zahrnoval tři písně "West Coast", "No Grey", a "Sting".

Mixtape and "Wiped Out!" (2014–současnost).

Dne 16. ledna kapela oznámila, že je opouští bubeník Bryan Sammis. Jejich mixtape "# 000000 & #FFFFFF" (tak to jsou označovány barvy černé a bílé) bylo vydáno 28. listopadu 2014 s jednodenním zpožděním. Vystupují v něm DJ Drama, který představuje hip-hop a rock, poté hosté YG, Dej Loaf, French Montana, Danny Brown. V srpnu 2015, skupina oznámila, že 30. října 2015 vydání jejich druhého alba "Wiped Out!" s debutovým singlyem "R.I.P 2 My Youth".

Turné a koncerty.

S vydáním alba I Love You., kapela také hrála na slavné Coachelle v roce 2013 a na SXSW také představili hit Afraid v březnu 2013. Na jejich letním turné The Love Collection se zúčastnili i kapely Lovelife, the 1975 a JMSN. Pozvali si je i Imagine Dragons na jejich letní turné. To léto vystoupili i na kanadských festivalech Edgefest a Osheaga. Po úspěchu s písní Sweater Weather si je zvalo mnoho talk show. Kapela již dvakrát zavítala do České republiky. V roce 2016 zahráli v pražské Lucerně, v roce 2019 ve Fóru Karlín a v roce 2020 zahrají v pražském O2 universum.

The Neighbourhood (někdy nazývaná jako ""NBHD"") je americká alternativní rocková kapela, která vznikla v Newbury Park, Kalifornie v roce 2011. Kapela se skládá ze zpěváka Jesseho Rutherforda, kytaristů Jeremyho Freedmana a Zacha Abelse, basisty Mikeyho Margotta a bubeníka Brandona Frieda. Po uvolnění dvou EP, "I'm Sorry..." a "Thank You", The Neighbourhood vydali jejich první plně dlouhé album, "I Love You.", 23. dubna 2013, přes Columbia Records. V listopadu 2014 vydali mixtape s názvem "# 000000 & #FFFFFF". Druhé album "Wiped Out!" bylo vypuštěno do světa 30. října 2015.

The Neighbourhood (sometimes rendered as "THE NBHD") is an American alternative rock band formed in Newbury Park, California, in 2011. The band is composed of vocalist Jesse Rutherford, guitarists Jeremy Freedman and Zach Abels, bassist Mikey Margott, and drummer Brandon Alexander Fried. After releasing two EPs, "I'm Sorry..." and "Thank You", The Neighbourhood released its first full-length album "I Love You." on April 23, 2013, via Columbia Records. The same year, the EP "The Love Collection" was released; and in November 2014, a mixtape titled "#000000 & #FFFFFF". A second album, "Wiped Out!" was released on October 30, 2015. On March 9, 2018, a self-titled third studio album came out, preceded by the release of two EPs: "Hard" on September 22, 2017, which briefly charted on the Billboard 200, and "To Imagine" on January 12, 2018. After the release of the album, the tracks from the extended plays not included on the final tracklisting were collected in another EP, "Hard to Imagine".


Dětství.

Princezna Helena se narodila 1. června 1888 v Grünholz Manor ve pruském Šlesvicko-Holštýnsku jako třetí dcera Fridricha Ferdinanda Šlesvicko-Holštýnského a jeho manželky Karolíny Matyldy Šlesvické. Její otec byl nejstarším synem Fridricha Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburského a synovcem dánského krále Kristiána IX. Tři roky před Heleniným narozením se stal otec hlavou rodu Glücksburků a po smrti svého otce v roce 1885 se stal vévodou.

Manželství a potomci.

V roce 1908 se Helena zasnoubila a 28. dubna 1909 v Glücksburgu provdala za Haralda Dánského, čtvrté dítě a třetího syna Frederika VIII. a jeho manželky Luisy Švédské.  Po svatbě žila Helena s Haraldem ve venkovském domě Jægersborghus severně od Kodaně, který Harald v roce 1907 koupil. Zde se v letech 1910 až 1923 narodilo jejich pět dětí.  Jedinou aktivitou považovanou za přijatelnou pro členku královského domu byla kromě reprezentace charita. Princezna Helena v roce 1913 zahájila kampaň na založení sirotčince v Gentofte. Sirotčinec "Spædbørnshjemmet Danmark" byl nakonec založen v roce 1923. Poté působila jako ochránkyně sirotčince, kterému poskytovala finance.

Pozdější život.

Helena se stala během druhé světové války velmi nepopulární, protože sympatizovala s německou okupací Dánska v roce 1940 a s nacismem. Dánský odboj uvedl, že princezna Helena byla jediným členem dánské královské rodiny, který zradil Dánsko: přijímala a bavila Němce ve svém domě a zúčastnila se večírků pořádaných Němci a byla představena dánským kolaborantům. Její akce byly tak neoblíbené, že v některých případech jí rozzuření Dánové rozbíjeli okna její limuzíny. Kvůli její podpoře Němcům s ní její synové nemluvili, protože byli jejím chováním v rozpacích. Dokonce i manžel se jí vyhýbal. Jeden z jejích vlastních zaměstnanců, který měl na starost uspořádání jejího stolu, byl v kontaktu s německou rozvědkou v Kodani, Abwehr a po válce byl souzen jako špion.  18. ledna 1942 se Helena zúčastnila vzpomínkově bohoslužby za důstojníka SS, C.E. von Schalburga, který zemřel na ruské frontě. Této bohoslužby se panovník odmítl zúčastnit. V roce 1942 se pokusila přesvědčit Knuta Dánského, aby přesvědčil panovníka k přijetí nacistů do dánské vlády.  Princezna Helena není považována za regulérního německého agenta, ale spíše za neformálního informátora. Po válce nebyla jakožto členka královského domu souzena soudem, ale králem. Ten rozhodl, že bude 30. května 1945 vyhoštěna z Dánska a umístěna do domácího vězení na zámku Glücksburgu v Německu.  V roce 1947 jí byl povolen návrat do Dánska, když princ Harald vážně onemocněl. Zůstala se svým manželem až do jeho smrti o dva roky později. Princ Harald zemřel 30. března 1949 v Kodani. Princezna Helena přežila svého muže o 13 let a zemřela 30. června 1962 v Hellerupu, Dánsku. Pohřbena byla v katedrále v Roskilde.

Potomci.

Helena měla s Haraldem pět dětíː

Helena Adléta Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburská (1. června 1888, Grünholz, Šlesvicko-Holštýnsko, Prusko – 30. června 1962, Hellerup, Dánsko) byla třetí dcera Fridricha Ferdinanda Šlesvicko-Holštýnského a Karolíny Matyldy Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Augustenburské. Sňatkem s Haraldem Dánským se stala dánskou princeznou. Během druhé světové války sympatizovala s nacismem a po válce byla z Dánska vyhoštěna, nakonec jí však byl povolen návrat.

Princess Helena Adelaide of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (; 1 June 1888 - 30 June 1962) was the third eldest daughter of Friedrich Ferdinand, Duke of Schleswig-Holstein and his wife Princess Karoline Mathilde of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg. She was a princess of Denmark through her marriage within the House of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg to Prince Harald of Denmark. Princess Helena was a Nazi sympathiser during World War II and was after the war exiled from Denmark, but eventually allowed to return, where she died.


Biografie.

Narodil se v Rechovotu ještě za dob britské mandátní Palestiny. Vystudoval sociologii na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a pedagogiku na Morešet Ja'akov College. Během své povinné vojenské služby u Izraelských obranných sil dosáhl hodnosti četaře a za svou chrabrost během jomkipurské války mu byla udělena medaile Za zásluhy. Později pracoval jako generální ředitel na ministerstvu pro náboženské záležitosti a na ministerstvu školství a kultury. Společně se svou ženou Ninou žije v jeruzalémské čtvrti Givat Mordechaj. Společně mají čtyři děti.

Politická kariéra.

Poslancem byl poprvé zvolen ve volbách v roce 1999, v nichž kandidoval za Národní náboženskou stranu. Svůj poslanecký mandát obhájil i v následujících volbách v roce 2003, po nichž byl jmenován ministrem sociální péče a sociálních služeb ve vládě premiéra Ariela Šarona. Během stranické krize, způsobená Šaronovým plánem na jednostranné opuštění Pásma Gazy, Orlev vedl tu část strany, podle níž bylo lepší volbou zůstat ve vládě, spíše než ji opustit. V důsledku toho označil Orleva předseda strany Efrajim Ejtam „mejmadnikem.“ Když Ejtam a Jicchak Levy opustili v roce 2004 vládu, odmítl Orlev a řada poslanců strany učinit totéž. Orlevovi se podařilo převzít kontrolu nad stranou, což vedlo k odchodu Ejtama a Levyho, kteří založili Obnovenou národní náboženskou sionistickou stranu (později Achi), která se následně připojila k Národní jednotě.  Svůj poslanecký mandát obhájil ve volbách v roce 2006. V roce 2008 vystoupil v Knesetu s projevem francouzský prezident Nicolas Sarkozy, jehož slova Orlev okomentoval následovně: Před následujícími volbami v roce 2009 byla Národní náboženská strana rozpuštěna a její členové přešli do nově vzniklé strany Židovský domov. Na její kandidátní listině získal Orlev druhé místo a v následujících volbách tak opět obhájil svůj mandát.  V roce 2009 Kneset projednával zákon, navržený Orlevem, podle něhož by byl trestně stíhán každý, kdo by popíral, že je Izrael židovský a demokratický stát. Zákon prošel v prvním čtení.

Zevulun Orlev (: זבולון אורלב, narozen 9. listopadu 1945) je izraelský politik a bývalý předseda Národní náboženské strany. V letech 2003 až 2004 byl členem izraelské vlády, v níž zastával post ministra sociální péče a sociálních služeb. V letech 1999 až 2013 zastával post poslance Knesetu za strany Židovský domov a Národní náboženská strana. Orlev je vyznamenaný válečný hrdina; za jeho chrabrost během jomkipurské války mu byla udělena medaile Za zásluhy.

Zevulun Orlev (, born 9 November 1945) is an Israeli politician and a former Knesset member, Minister of Welfare & Social Services and leader of the National Religious Party. Orlev is a decorated war hero who received the Medal of Distinguished Service in the Yom Kippur War.


Okolnosti.

Rozhovory o uzavření paktu o neútočení byly zahájeny v lednu 1926. Byly přerušeny po zrušení diplomatických vztahů mezi Velkou Británií a SSSR ve květnu 1927 roku (špionážní aféra kolem sovětské obchodní mise v Londýně) a po vraždě sovětského vyslance ve Varšavě Petra Vojkova (Vojkov byl jedním z organizátorů a vykonavatelů popravy ruské carské rodiny v Jekatěrinburgu v červenci 1918), které se dopustil ruský emigrant Boris Koverda v červnu 1927.  Přestože 9. února 1929 byl v Moskvě podepsán mezi SSSR z jedné strany a Polskem, Rumunskem, Lotyšskem a Estonskem z druhé strany tzv. Litvinovův protokol (později se k podpisu připojily Litva, Turecko a Persie), Polsko považovalo záruky plynoucí z této smlouvy za nedostačující. Proto pozastavené polsko-sovětské rozhovory o uzavření paktu o neútočení byly opět obnoveny, ale stalo se tak až koncem roku 1931.

Obsah smlouvy.

Preambule paktu navazovala na Rižský mír z roku 1921 jako na základ vzájemných vztahů i závazků mezi signatáři smlouvy. Článek 1 zakazoval každé ze stran útok na signatáře dohody jak samostatně, tak společně s nesignatářem dohody. Za útok smlouva uznávala jakýkoliv druh agrese, narušující celistvost a nedotknutelnost území nebo politickou nezávislost signatáře dohody, a to i v případě kdy by nedošlo k vypovězení války a nedošlo by k vojenskému střetu.  V případě útoku na signatáře dohody třetí strany, dle Článku 2 nenapadený signatář dohody nemohl poskytovat žádnou pomoc útočníkovi. Útok signatáře na třetí stranu umožňoval neútočícímu signatáři na vypovězení paktu bez varování.  Článek 3 zakazoval signatářům dohody podepisovat smlouvy, které by byly namířeny proti jednomu ze signatářů Paktu o neútočení. Článek 4 tvrdil, že Články 1 a 2 nenarušují závazky dříve uzavřených dohod, pokud neobsahují články o útoku na signatáře dohody.  Článek 5 zavazoval signatáře k mírovému řešení sporů. Spory které se nedalo vyřešit diplomaticky, měly být předány smírčí komisi (dle zvlášť podepsané Konvence, která je také integrální součástí Paktu o neútočení).  1. dodatečný protokol tvrdil, že uplynutí termínu platnosti smlouvy nebo dřívější vypovězení smlouvy neumožňuje omezení nebo nevyplnění závazků plynoucích z Briando-Kelloggova paktu. 2. protokol oznamoval, že mezi signatáři nejsou žádné zásadní spory.

Další vývoj.

26. listopadu 1938 polská a sovětská vláda vydala prohlášení, že základem vzájemných vztahů zůstávají všechny doposud podepsané smlouvy včetně Paktu o neútočení ze dne 25. července 1932. Stejné prohlášení vydal 2. června 1939 také nový sovětský velvyslanec v Polsku Nikolaj Šaronov.  Aktem, který byl v rozporu se všemi smlouvami podepsanými mezi SSSR a Polskem byl tajný protokol k Německo-sovětské smlouvě o neútočení podepsané dne 23. srpna 1939, který předpokládal likvidaci Polska a rozdělení jeho území mezi SSSR a nacistické Německo. Po německém útoku na Polsko, dne 17. září 1939 Sovětský svaz jednostranně uznal Pakt o neútočení a všechny ostatní smlouvy s Polskem za neplatné z důvodu neexistence polského státu a zahájil útok na území Polska doposud kontrolované polskou armádou. Sovětský útok byl porušením všech polsko-sovětských mezinárodních smluv, v tom paktu o neútočení (1932), Litvinovova protokolu (1929), Konvence o určení útoku (1933) a paktu Společnosti národů (1920).

Sovětsko-polský pakt o neútočení (rusky "Договор о ненападении между Польшей и Советским Союзом", polsky "Pakt o nieagresji między Polską a ZSRR"), byla smlouva o neútočení, uzavřená mezi SSSR a druhou Polskou republikou 25. července 1932. K výměně ratifikačních dokumentů došlo ve Varšavě 23. prosince téhož roku.

The Soviet–Polish Non-Aggression Pact (,, translitterated in "Dogovor o nenapadenii mezhdu SSSR i Pol'shey") was an non-aggression pact signed in 1932 by representatives of Poland and the Soviet Union. The pact was unilaterally broken by the Soviet Union on September 17, 1939, during the Soviet invasion of Poland.