Otázka historické existence.

U Platóna vystupuje Timaios jako vznešený a bohatý občan řecké kolonie Lokroi Epizephyrioi (dnes město Locri v Kalábrii), kde měl, než přišel do Athén, vykonávat vysoké úřady. V Athénách se měl také odehrát literárně pojatý rozhovor zachycený v dialogu "Timaios". V dialogu jsou zdůrazněny Timaiovy znalosti v oblasti přírodní filosofie a astronomie.  V antice se Timaiova existence nezpochybňovala. Cicero píše, že Platón cestoval do Itálie, aby se tam u Timaia a dalších pythagorejců informoval o podstatě jejich učení. Zpráva, že Platón potkal Timaia na své italské cestě, vedla pozdně antického učence Macrobia k tvrzení, že Timaios nemohl být Sókratovým současníkem a tudíž s ním ani nemohl vést dialog, protože tehdy už Sókratés dávno nežil. Pozdně antický filosof Iamblichos z Chalkidy řadí Timaia mezi známé pythagorejce.  V moderní vědě o starověku převažuje názor, že si Platón Timaiovu postavu vymyslel. Předpokládá se, že ji obdařil rysy jemu známého pythagorejce Archytase. Hlavní argument ve prospěch literární fikce spočívá v konstatování, že všechny informace o Timaiovi pocházejí výhradně z Platónových údajů. Hlavním protiargumentem je, že Platón ve svých dialozích nechává vystupovat pouze historické postavy.

Nepravá díla.

Dórsky napsaný spis s názvem "O podstatě kosmu a duše" (Περὶ φύσιος κόσμω καὶ ψυχᾶς – Peri phýsios kósmō kai psychās), který se dochoval celý a existuje ve více než padesáti rukopisech, začíná slovy: ""Timaios z Lokry práví následující:"". Směrodatné rukopisy ho označují jako Timaiovo dílo. V pramenech se poprvé uvádí ve 2. století n. l. (u Nikómacha z Gerasy a v komentáři k dialogu "Timaios" od platonika Lukia Kalbena Taura). V antice nebyla pravost spisu zpochybněna. Spis shrnuje nauku, kterou Timaios formuluje ve stejnojmenném dialogu a ve výstavbě se z větší části shoduje s Platónovým dílem. Proto se věřilo, že se jedná o Timaiův spis, z něhož Platón čerpal při koncipování Timaiovy řeči v dialogu. Tuto domněnku posílila pověst kolující od 3. století př. n. l., že je dialog "Timaios" plagiát; tvrdilo se, že si Platón za mnoho peněz koupil pythagorejskou knihu, z níž v "Timaiovi" převzal přírodovědnou nauku. Tato kniha byla tehdy identifikována se zmíněným spisem "O podstatě kosmu a duše". Teprve moderní filologická zkoumání prokázala, že spis "O podstatě kosmu a duše" pochází až z pozdního 1. století př. n. l. nebo z 1. stol. n. l. a je založený na Platónově "Timaiovi". Jedná se o jeden z četných pseudepigrafů filosofických traktátů, jejichž anonymní autoři připisovali své spisy známým pythagorejcům minulosti. Hlavní rozdíl od Platónova "Timaia" spočívá v tom, že "Pseudotimaios" podává pouze obsah nauky, zatímco na její zdůvodnění a metodologické úvahy rezignuje. Naopak příležitostně připojuje vlastní vysvětlení a materiál z jiných platónských dialogů. Autorův postoj k pojednávaným otázkám je jednoznačnější než v Platónově "Timaiu", přístup k řešení problematiky je školský. Některé pasáže v "Pseudotimaiovi" jsou bez znalosti dialogu "Timaios" zmatené a zavádějící. Sloh "Pseudotimaia" je ve srovnání s entuziastickým způsobem vyjadřování v platónském dialogu střízlivý.  Ve spisu "O podstatě kosmu a duše", nazývaného zde také "Pseudotimaios", nalézáme stopy myšlenkového světa a terminologie středního platonismu. Nejvíce nápadné jsou styčné body se spisy Eudora z Alexandrie a Filóna Alexandrijského. Proto se nabízí hypotéza, že autor spisu žil v Alexandrii a byl obeznámený s Eudorovou filosofií. Přírodní filosofii Platónova "Timaia" modernizoval, když do svého spisu zařadil poznatky helénistické astronomie a medicíny.  Tyto poznatky pravděpodobně pocházejí ze staršího, dnes nezvěstného komentáře (nebo více komentářů) k "Timaiovi". Podle hypotézy Richarda Hardera, přijímané mnoha klasickými filology, vzniklo dílo ve dvou etapách: Nejprve kdosi v helenistické době přepracoval původního Platónova"Timaia". A z tohoto – nedochovaného – textu vycházel autor spisu "O podstatě kosmu a duše", nazývaný dnes "Pseudotimaios".  V Sudě, byzantské encyklopedii z 10. století, a ve Scholiích k Platónovu "Timaiovi" se Timaiovi z Lokry také připisuje dílo "Mathēmatiká", o kterém ale jinak není nic známo. Pravděpodobně se jedná o záměnu Timaia z Lokry se stejnojmenným astrologem. Kromě toho měl Timaios z Lokry sepsat Pythagorův životopis. Také v tomto případě jde zřejmě o záměnu dvou osob: zde s historikem Timaiem z Tauromenie, který se ve svém díle Pythgorou zabýval.

Recepce.

Spis "O podstatě kosmu a duše" byl v pozdní antice známý novoplatonikům Iamblichovi z Chalkidy, Syrianovi a Simplikiovi. "Pseudotimaios" podpořil v novoplatonských kruzích rozšířené přesvědčení, že Pythagorova nauka a platonismus tvoří jednotnou soustavu. To odpovídalo názoru anonymního autora "Pseudotimaia", který chtěl zakotvit Platóna v pythagorejské tradici. V 16. století přeložil humanista Giorgio Valla spis "O podstatě kosmu a duše" do latiny. Roku 1498 byl spis vytištěn v Benátkách. Řecký text vyšel tiskem poprvé roku 1513 jako součást kompletního vydání Platóna u Alda Manutise rovněž v Benátkách. Následovala řada dalších tisků; spis, který byl všeobecně považovaný jako předloha Platónova "Timaia", byl často zahrnován do vydání Platónových dialogů.

Timaios, nazývaný též Timaios z Lokry, řecky Τίμαιος Λοκρός, byl údajně řecký antický filosof z pythagorejské školy. Pokud měl být Sókratovým partnerem v rozhovorech, musel žít v 5. století př. n. l. Jeho existence je ale nejistá, protože se vyskytuje pouze jako literární postava ve dvou Platónových dialozích. Všechny údaje v pozdějších pramenech jsou buď smyšlené, nebo založené na těchto dialozích. Timaios je hlavním Sókratovým partnerem v dialogu po něm pojmenovaném a objevuje se ještě v dialogu Kritiás.

Timaeus of Locri (; ; ) is a character in two of Plato's dialogues, "Timaeus" and "Critias". In both, he appears as a philosopher of the Pythagorean school. If there ever existed a historical Timaeus of Locri, he would have lived in the fifth century BC, but his historicity is dubious since he only appears as a literary figure in Plato; all other ancient sources are either based on Plato or are fictional accounts.


Život.

Narodil se jako Edgar Nahoum v sefardské rodině v Paříži, kam se jeho rodiče přestěhovali z řecké Soluně, sám však je výrazný ateista. Vystudoval historii a geografii na Sorbonně, kde pak vystudoval také práva. Po obsazení Francie nacisty se roku 1942 připojil k partyzánské armádě "Résistence" a přijal krycí jméno Morin, které si pak už ponechal. Od roku 1945 pracoval ve štábu francouzské okupační armády a poválečnou situaci v Německu popsal v knize „Německo - rok nula“. Za války vstoupil do komunistické strany Francie, od roku 1948 se však s ní dostával do sporu a roku 1949 z ní byl vyloučen pro kritiku Stalina. Aktivně se stavěl proti válce v Alžíru a působil při založení francouzské socialistické strany.  S podporou Maurice Merleau-Pontyho a V. Jankélévitche byl roku 1950 přijat do CNRS, kde se rok věnoval terénnímu výzkumu proměn vesnice ve francouzské Bretani. Roku 1956 spoluzakládal revue "Arguments", založil a vedl Centrum pro studium masové komunikace a vedl revue "Communications". Po roce 1960 přednášel dva roky v Latinské Americe a roku 1969 pracoval v Salk Institute v San Diego v Kalifornii.

Myšlení a dílo.

V knize „Věda se svědomím“ ("Science avec conscience") z roku 1982 vyložil svůj koncept „komplexního myšlení“ a transdisciplinarity. Od roku 1977 vycházela jeho šestidílná „Metoda“ s tituly „Povaha přírody“ ("La nature de la nature"), „Život života“ ("La vie de la vie", 1980), „Poznání poznání“ ("La connaissance de la connaissance", 1986), „Ideje“ ("Les idées", 1991), „Lidství lidstva - lidská identita“ ("L’humanité de l’humanité - l’identité humaine", 2001) a „Etika“ (2004).  Roku 1993 vydal knihu „Země - naše vlast“ ("Terre - Patrie"), věnovanou ekologickým problémům. Morin říká, že „Země závisí na člověku, který závisí na Zemi“ a vyzývá k „civilizační politice“, jejímž jádrem je starost o budoucnost člověka. Článek „Izrael-Palestina: rakovinný nádor“ z roku 2002, kde spolu se dvěma dalšími autory kritizoval izraelskou politiku vůči Palestincům, vyvolal bouřlivou diskusi a Morin byl dokonce odsouzen, ale odvolací soud rozsudek zrušil s odvoláním na svobodu slova.

Vyznamenání a ocenění.

Ocenění.

Je čestným doktorem 14 univerzit v Evropě, Latinské Americe a Kanadě a nositelem zlaté medaile UNESCO.

Edgar Morin ["edgar more"] (8. července 1921 Paříž) je francouzský filosof a sociolog s velmi širokým záběrem témat a interdisciplinárním přístupem k současným problémům. Byl jedním z vědeckých ředitelů CNRS a založil Asociaci pro komplexní myšlení.

Edgar Morin (; ; born Edgar Nahoum on 8 July 1921) is a French philosopher and sociologist who has been internationally recognized for his work on complexity and "complex thought" (), and for his scholarly contributions to such diverse fields as media studies, politics, sociology, visual anthropology, ecology, education, and systems biology. He holds degrees in history, economics, and law. Though less well known in the anglophone world due to the limited availability of English translations of his over 60 books, Morin is renowned in the French-speaking world, Europe, and Latin America.


Zvyklosti.

Seder na Tu bi-švat.

Nejvýznamnější událostí, která se vztahuje k tomuto svátku, je "seder" – hostina, během které jsou vypity čtyři poháry vína a ochutnány symbolické plodiny. Původ sederu spadá do 17. století a je připisován kabalistům z okruhu Jicchaka Luriji v Safedu. Kabalistický vliv souvisí s koncepcí tzv. sefirotického "Stromu života".

Čtyři poháry.

Čtyři poháry jsou paralelou ke čtyřem pohárům, které se podávají během sederu na Pesach. Čtyři poháry symbolizují čtyři světy, mohou rovněž symbolizovat čtyři pohledy na svět (materiální, citový, intelektuální a duchovní) nebo čtyři přístupy k přírodě a světu (podle moderních výkladů např. sociální, národní, ekologický, všeobecný). Čtyři poháry se vypijí tak, že první pohár obsahuje pouze bílé víno s kapkou červeného, druhý obsahuje (zhruba) třetinu červeného a dvě třetiny bílého, třetí pohár již obsahuje dvě třetiny červeného a jednu třetinu bílého a čtvrtý již pouze červené víno s kapkou bílého. Poměry jsou skutečně pouze orientační a nejsou nijak závazné.

Symbolické plodiny.

Během sederu se konzumuje řada různých plodů, ať už plodů stromů či země. Na sederovém stole by neměly chybět tyto plodiny:

Sázení stromů.

Novodobým prvkem v Tu bi-švat je sázení stromů. Vysazování stromů a zakládání lesů se stalo jednou z priorit sionistického hnutí a Židovský národní fond (, : "Keren Kajemet le-Jisra'el"). Od sedmdesátých let dostalo vysazování stromů symbolický význam, který postupně přerůstá v pojetí náboženské, kdy je v období kolem Tu bi-švat zvykem vysadit v Izraeli alespoň jeden strom, v diaspoře se vybírá dobročinný příspěvek na vysázení stromů a kultivaci přírody v Izraeli.

Tu bi-švat (, dosl. "15. ševat") se slaví, jak již název napovídá, patnáctý den měsíce ševatu a bývá označován jako „Nový rok stromů“ (, "Roš ha-šana la-ilanot"), „Svátek stromů“ (חג האילנות, "Chag ha-ilanot") či „Slavnost plodů“. Tu bi-švat připadá většinou na konec ledna případně na začátek února, kdy v Izraeli začínají kvést první stromy (mandlovníky) a označuje začátek nového vegetačního cyklu.

Tu BiShvat (; "") is a Jewish holiday occurring on the 15th day of the Hebrew month of Shevat (in 2020, Tu BiShvat begins at sunset on February 9 and ends in the evening of February 10). It is also called "Rosh HaShanah La'Ilanot" (), literally 'New Year of the Trees'. In contemporary Israel, the day is celebrated as an ecological awareness day, and trees are planted in celebration.


Životopis.

Bachelard se narodil v chudé rodině, po maturitě a vojenské službě pracoval od roku 1907 v Paříži na poště a ve volném čase studoval matematiku, fyziku a chemii. Tři roky strávil na frontě a byl vyznamenán Válečným křížem za statečnost. Po válce dokončil studia a v letech 1919 až 1930 učil v Bar-sur-Aube fyziku a chemii. Zároveň studoval filosofii a promoval 1927 disertací "O aproximativním poznání". Roku 1930 nastoupil na univerzitu v Dijonu a roku 1940 se stal profesorem dějin a filosofie vědy na pařížské Sorbonně. Roku 1951 byl vyznamenán Řádem čestné legie a 1955 byl zvolen členem "Académie des sciences morales et politiques".  Měl dceru Suzanne Bachelard (1919 - 2007). Spolu s ní je pochován na hřbitově v obci Bar-sur-Aube.

Myšlení.

Bachelard byl ve vědě i ve filosofii autodidakt a řada jeho knih má blízko k poezii. Jeho rané práce se týkají filosofie vědy: kolem roku 1900 došlo ve vědě k několika převratným proměnám pohledu na svět a Bachelard se tuto schopnost vidět nově snažil uplatnit i ve filosofii. Jak vědy musí i filosofie být tvořivou činností, musí být otevřená novým náhledům. Bachelard se hlásil k Descartovu racionalismu, ale jak empirismus tak racionalismus mohou postihnout jen jisté stránky skutečnosti. Filosofie potřebuje vědu a věda potřebuje filosofii, aby věděla, co dělá. Empirické a teoretické poznání se tedy doplňují a podmiňují a Bachelard hovoří o „surracionalismu“. Vědecké poznání se od běžného smyslového poznání ostře liší tím, že je založeno na hypotézách, že je kritické a nezaujaté. Není spojité, nýbrž podléhá „mutacím“, kdy se vědci musí zbavit „epistemologických bariér“ ("obstacle épistémologique"); proto jsou dějiny vědy plné „epistemologických přeryvů“.  Ani skutečnost a zejména čas nejsou spojité, nýbrž vždy přetržité, neboť jen tak v nich mohou vznikat nové počátky. „Jenom nicota je skutečně spojitá.“ Tuto otevřenost pro nové sdílí věda a filosofie s poezií, s básnickou imaginací. „Ve vývoji vskutku tvořivém platí jen jeden obecný zákon, a to že u kořene každého pokusu o další vývoj je vždy nějaká nehoda ("accident").“ V této souvislosti se Bachelard zprvu hodně zabýval psychoanalýzou, později se s ní však rozešel, protože vědecká i básnická inspirace pochází podle něho z věcí, ne z vlastního nevědomí.  Jako dlouholetý učitel se Bachelard zabýval také didaktikou, kde kladl hlavní důraz na probouzení „nezištného zájmu“ o poznání, na výchovu k otevřenosti a k vlastní aktivitě:

Působení.

Bachelard měl velký vliv na dvě generace francouzských filosofů i vědců. Jeho přímým žákem a nástupcem byl Georges Canguilhem. Na Bachelardovu epistemologii a teorii vědy navázali Alexandre Koyré, Thomas Kuhn, který rozvinul jeho pojem „epistemologického zlomu“, Michel Foucault, Roland Barthes i Emmanuel Lévinas, který převzal představu nespojitého času vždy nových počátků. Zda se Bachelardovou myšlenkou poznávání jako „přibližování“ ("connaissance approchée") inspiroval Karl Popper, není jisté. Oba se však účastnili 8. filosofického kongresu v Praze (1934), kde Bachelard na toto téma přednášel.  Bachelardovy práce o imaginaci oceňovali postmodernističtí a hermeneutičtí filosofové, mj. Paul Ricœur v díle "Živá metafora"; mezi spisovateli se k Bachelardovu odkazu hlásí např. romanopisec Michel Tournier.

Gaston Bachelard (27. června 1884, Bar-sur-Aube, Champagne – 16. října 1962, Paříž) byl francouzský filosof a spisovatel 20. století. Zabýval se hlavně filosofií vědy, epistemologií a poetikou, protože vědu a básnickou imaginaci pokládal za dvě rovnocenné cesty lidského růstu.

Gaston Bachelard (; ; 27 June 1884 – 16 October 1962) was a French philosopher. He made contributions in the fields of poetics and the philosophy of science. To the latter he introduced the concepts of "epistemological obstacle" and "epistemological break" ("obstacle épistémologique" and "rupture épistémologique"). He influenced many subsequent French philosophers, among them Michel Foucault, Louis Althusser, Dominique Lecourt and Jacques Derrida, as well as the sociologist Pierre Bourdieu.


Vznik.

Písmo sojombo bylo již čtvrtým mongolským písemným systémem a bylo pravděpodobně vytvořeno v roce 1686, tedy pouze 40 let po vytvoření todo bičigu.  Podle legendy viděl Dzanabadzar znaky písma jedné noci na obloze. Název písma odkazuje na tento příběh. Jedná se o úpravu sanskrtského slova "svájambhú", což znamená „zrozený ze sebe“.  Ve skutečnosti je slabičný systém založen na abecedě dévanágarí a základní forma znaků vychází z indického písma randžaná (Lantsa, Ranjana). Detaily jednotlivých znaků připomínají mongolské písmo a staroturkické písmo. Není jasné, zda Dzanabadzar sám navrhl symbol sojombo, nebo zda existoval dříve – vznik je kladen i do 14. století.

Použití.

Dzanabadzar vytvořil písmo pro překlad buddhistických textů ze sanskrtu nebo tibetštiny a široce je používal se svými žáky. Úkol písma, které mělo umožnit přesnou reprodukci jiných písem a jazyků, způsobuje jeho značnou složitost a pro běžnou potřebu bylo složité až příliš. Přesnost zápisu hlásek v písmu sojombo navíc znamenala, že psané mongolské dialekty se od sebe lišily – klasické mongolské písmo nereprezentovalo přesně výslovnost, takže různě vyslovované dialekty mohly mít společnou psanou podobu.  Sojombo bylo užíváno východními Mongoly především pro ceremoniální účely a dnes se již aktivně nepoužívá. Lze se s ním setkat (kromě historických textů) zejména v chrámových nápisech a na modlitebních mlýncích. Je také důležité pro lingvistiku, protože staré zápisy s exaktní výslovností dokládají vývoj mongolského jazyka, například vývoj délky vokálů.

Tvar.

Sojombo bylo první mongolské písmo psané vodorovně zleva doprava, na rozdíl od svislého směru psaní dřívějších písem. Stejně jako u tibetského a mnoha indických písem obsahují všechny znaky horizontální v horní části prvek, který v řadě znaků vizuálně tvoří linku.  Obě varianty symbolu sojombo slouží jako speciální znaky k označení začátku a konce textu. Dva z jeho prvků (horní trojúhelník a svislé břevno napravo) slouží jako základ pro každý znak písma.  Slabiky jsou v tomto rámci tvořeny jedním až třemi prvky. První souhláska je zobrazena v horní části prostoru vymezeného základním trojúhelníkem a břevnem (Cb). Samohláska je vyjádřena značkou nad trojúhelníkem, s výjimkou u a ü, které jsou označeny uprostřed (V pod Cb). Druhá souhláska (Cf) je v menší značka dole při břevnu uvnitř, a případně tlačí značku pro u nebo ü mírně doleva. Pro označení dlouhých samohlásek (L) se na spodní část svislého břevna použije krátký šikmý tah. Pro dvě dvojhlásky je zakřivené resp. zubaté značení vpravo od svislého břevna (Vd).

Abeceda.

První znak abecedy značí samostatnou hlásku a. U ostatních samostatných samohlásek se používá stejné značky spolu s další značkou. Všechny ostatní hlavní znaky jsou souhlásky. Pokud souhláska neobsahuje samohlásku, pak se slabika implicitně doplní znakem a.  S 20 souhláskami a 14 samohláskami je teoreticky možné vytvořit téměř 4000 kombinací, které se ale nikdy všechny nepoužívaly. Pro psaní tibetského nebo sanskrtského se přidávají další znaky a znaménka.  Jako interpunkční znaménko je vedle symbolu sojombo tečka, která je zobrazena jako svislá čárka. V nápisech často užívá tečka v horním indexu (ve výšce horního trojúhelníku) jako oddělovač slov.

Unicode.

Písmo sojombo je zahrnuto pouze ve verzi 10.0 standardu Unicode, v rozsahu U + 11A50-11AAF.

Sojombo (mongolsky ) je slabičné písmo (abugida), které vyvinul v roce 1686 mongolský mnich a učenec Dzanabadzar pro zápis mongolštiny. Může být použito také pro tibetštinu a sanskrt.

The Soyombo script (, "Soyombo biçig") is an abugida developed by the monk and scholar Zanabazar in 1686 to write Mongolian. It can also be used to write Tibetan and Sanskrit.


Historie.

Mistrovství Evropy v mužské kategorii se poprvé uskutečnilo roku 1891 v Hamburku. Ženská soutěž, stejně jako sportovní páry měly premiéru na šampionátu ve Vídni roku 1930, tance na ledě pak dokonce o dvacet čtyři let později v Bolzanu (1954).  V roce 1891 se Bruslařské svazy Německa a Rakouska spojily v jeden spolek ""Deutscher und Österrreichischer Eislaufverband"", aby uskutečnily první Mistrovství Evropy v krasobruslení a rychlobruslení v Hamburku (Německé císařství), tedy ještě před vlastním založení Mezinárodní bruslařské unie (ISU). Ta byla ustavena až v roce 1892 na zasedání v nizozemském Scheveningenu, kde se rozhodlo o každoročním konání mistrovství Evropy. V roce 1895 byl přijat návrh pořádat namísto tohoto šampionátu mistrovství světa. Proto se další dva roky (1896-1987) evropská soutěž nekonala, až v roce 1898 došlo k jejímu obnovení.  Do roku 1948 se šampionátu mohli účastnit všichni členové Mezinárodní bruslařské unie, tedy i neevropští závodníci. Po vítězství Kanaďanky Barbary Ann Scottové a Američana Dicka Buttona téhož roku bylo rozhodnuto, že napříště se mistrovství mohou účastnit jen bruslaři z evropských států. Mistrovství Severní Ameriky v krasobruslení pak existovalo do roku 1971 jen v seniorské kategorii. V roce 1999 ISU začala pořádat Mistrovství čtyř kontinentů v krasobruslení jako náhradu za neexistující mistrovství zbylých kontinentů. Startují na něm neevropští bruslaři.

Kvalifikační kritéria.

Krasobruslaři se kvalifikují na ME na základě příslušnosti k evropskému členství Bruslařské unie. Národní svaz podává standardně jednu přihlášku v každé disciplíně. Maximálně můžou v každé z nich startovat tři závodníci. Právo obsadit druhé či třetí místo země obdrží na základě zisku bodů z předešlého mistrovství. Čím jsou krasobruslaři úspěšnější, tím obdrží více bodů, které jsou dány součtem umístění (pokud jsou v soutěži tři zástupci, pak se sčítají dvě nejlepší umístění). Body nelze převádět do další sezóny, takže země musí soupeřit o druhé a třetí závodnické místo každý rok. Pokud má země v soutěži jediného bruslaře, pak pro zisk druhého člena na dalším šampionátu je třeba, aby se umístil do desátého místa nebo do druhého místa, aby země získala právo na třetího účastníka. Jestliže má země v soutěži dva zástupce, pak součet umístění obou bruslařů musí být 13 či nižší (např. 6.+7.), aby měla země právo na tři soutěžící a součet 28 či nižší (např. 10.+18.), aby měla právo na dva soutěžící. Pokud je součet umístění vyšší než 28, pak v příštím roce bude zemi zastupovat jediný krasobruslař.  Existují výjimky, pokud je soutěžící donucen odstoupit ze soutěže v průběhu závodu ze zdravotních důvodů nebo pro technické problémy výbavy.  Nominační kritéria národních svazů jsou odlišná. Některé státy preferují volbu na základě umístění závodníků v nominačních soutěžích (např. národním mistrovství), jiné toto nezohledňují.  Krasobruslař musí dosáhnout patnácti let věku k 1. červenci předešlého roku, než v jakém se mistrovství koná.

Právo na více závodníků na ME 2016.

Následující země mají právo nasadit na Mistrovství Evropy 2016 více než jednoho krasobruslaře v dané disciplíně, na základě dosažených bodových výsledků z předešlého ročníku soutěže.

Mistrovství Evropy v krasobruslení je každoročně pořádaná soutěž o titul "Mistra Evropy" ve čtyřech kategoriích. Dvou z nich se účastní jednotlivci "muži" a "ženy", dalších dvou páry – "sportovní dvojice" a "taneční dvojice" ("tance na ledě"). Šampionáty jsou pořádány Mezinárodní bruslařskou unií (ISU) a jedná se o nejstarší ze čtyř soutěží organizovaných touto unií (dalšími jsou mistrovství světa, mistrovství čtyř kontinentů a mistrovství světa juniorů). Soutěž se zpravidla koná v lednu.

The European Figure Skating Championships (also called ""Europeans"") is an annual figure skating competition in which figure skaters compete for the title of European champion. Medals are awarded in the disciplines of men's singles, women's singles, pair skating, and ice dance. The event is sanctioned by the International Skating Union (ISU) and is the sport's oldest competition. The first European Championships was held in 1891 in Hamburg, Germany and featured one segment, compulsory figures, with seven competitors, all men from Germany and Austria. It has been, other than four periods, held continuously since 1891, and has been sanctioned by the ISU since 1893. Women were allowed to compete for the first time in 1930, which is also the first time pairs skating was added to the competition. Ice dance was added in 1954. Only eligible skaters from ISU member countries in Europe can compete, and skaters must have reached at least the age of 15 before July 1 preceding the competition. ISU member countries can submit 1-3 skaters to compete in the European Championships.


Život.

Jeho šlechtický rod byl velmi chudý. Finanční potíže ho přinutily stát se knězem, aby mohl studovat. V roce 1542 se stal kaplanem v katedrále v Modeně. Poté vystudoval medicínu na univerzitě ve Ferraře, v té době jedné z nejlepších lékařských škol v Evropě. V roce 1548 získal titul pod vedením Antonio Musa Brassavoly. Po absolvování učil na různých lékařských školách a poté se stal profesorem anatomie ve Ferraře (1548). Jedním z jeho slavných studentů byl Girolamo Fabrici. V roce 1548 začal učit na univerzitě v Pise, tehdy nejdůležitější univerzitě v Itálii. V roce 1551 byl pozván k vedení katedry anatomie a chirurgie na univerzitě v Padově. Stal se zde také profesorem botaniky a vedoucím botanické zahrady. Ačkoli zemřel ještě před dovršením čtyřiceti let, získal v oboru anatomie mimořádnou proslulost, zejména díky knize "Anatomie", jež vyšla v Benátkách roku 1561.  Zabýval se hlavně anatomií lebky. Rozšířil zvláště lidskou znalost vnitřního ucha a hlavy. Podrobně popsal tympanum a jeho vztahy ke kostnímu kruhu, ve kterém je umístěn, dále slzné kanálky či kosti nosu. Byl první, kdo poukázal na spojení mezi mastoidními buňkami a středním uchem. Studoval též svaly a reprodukční orgány obou pohlaví. Popsal Fallopianovu trubici, která vede z vaječníku do dělohy a nyní nese jeho jméno. "Aquæductus Fallopii", kanál, kterým prochází faciální nerv po opuštění sluchového nervu, je také pojmenován po něm. Měl zájem o senzorické systémy v obličeji. Poprvé popsal obličejový kanál a Fallopian hiatus.  Jeho příspěvky k praktické medicíně se často také týkaly hlavy. Jako první použil speculum (zrcadlo) pro diagnostiku a léčbu onemocnění ucha. Ve své byl též považován za autoritu v oblasti sexuality. Jako první popsal kondom (plátěný) a obhajoval jeho použití, aby se zabránilo přenosu syfilisu. Testoval kondom klinicky u 1100 mužů. Jedním z jeho vědeckých omylů bylo, když vylučoval možnost existence fosilií. Nalezené zkameněliny považoval za výsledky kvašení. Publikoval pojednání o vředech a nádorech či o lázních a termálních vodách. Žádná z těchto prací, s výjimkou zmíněné "Anatomie", však nebyla nikdy vydána. Dnes jsou všechny tyto texty ztraceny, lze je však částečně rekonstruovat z rukopisů jeho přednášek a poznámek jeho studentů.

Gabriele Falloppio (1523 Modena – 9. října 1562 Padova) byl italský anatom a lékař. Známější je pod latinizovaným jménem Fallopius.

Gabriele Falloppio (1523 – October 9, 1562) was an Italian Catholic priest and anatomist often known by his Latin name Fallopius. He was one of the most important anatomists and physicians of the sixteenth century.


Příběh.

Chudý Petr se setká s podivným starým mužem, který jej požádá, aby mu prodal svůj stín. Nabízí mu za něj bezedný měšec, a protože Petr považuje stín za cosi bezcenného, rád nabídku přijme. Lidé si však brzy všimnou, že nemá stín, a začnou jím pro jeho odlišnost pohrdat, vysmívat se mu a stranit se ho. Petr zjišťuje, že udělal chybu, a postupně si uvědomuje, že podivín, který od něj stín odkoupil, nebyl obyčejný muž, ale ďábel.  Uprchne tedy z města a usadí se na venkově, kde mu jeho věrný sluha Bendl pomáhá před lidmi utajit jeho odlišnost. Petr se díky svému nezměrnému bohatství stane na vsi oblíbený. Zamiluje se do Míny, ale když ji požádá o ruku, jeho druhý, zrádný sluha Raskal prozradí lidem, že Petr nemá stín. Mína a zejména její rodiče Petra zavrhnou a otec slíbí její ruku Raskalovi, který si v Petrových službách naloupil značné jmění.  Petra vyhledá ďábel a nabídne mu, že s ním jeho stín smění za jeho duši. Petr váhá, protože nechce Mínu Raskalovi nechat, ale nakonec odmítne. Ďábel na něj nadále naléhá, avšak Petr ho zavrhne a vyhodí bezedný měšec do propasti. Po tomto činu se cítí lépe, ale stále je bezradný a neví, co si počít. Za poslední peníze si koupí staré boty -- a náhle zjistí, že jsou to sedmimílové. Uvědomí si, že s nimi může snadno procestovat celý svět, a tak se stane badatelem a sbírá po světě botanické vzorky. Jednoho dne onemocní a dostane se do nemocnice, kterou za jeho peníze postavil jeho věrný sluha Bendl a v níž je Mína ošetřovatelkou. Dozví se, že Raskal si Mínu skutečně proti její vůli vzal, ale později skončil za své zločiny na popravišti.  Petr tak žije po zbytek života sice osaměle, ale celkem spokojeně, protože nachází uspokojení ve své badatelské práci.

Motivy.

Fantastický příběh, stojící na pomezí mezi romantickou pohádkou a realistickou novelou, obsahuje celou řada autobiografických prvků. Také Adalbert von Chamisso se cítil v Německu vyčleněn ze společnosti, protože byl pouhý přistěhovalec a do konce života se nedokázal zbavit francouzského přízvuku. Přitom se několikrát ocitl před volbou, zda se vrátit do rodné Francie, kde by jeho situace byla nejistá, nebo zůstat v Německu, kde měl stálý příjem. Zůstal v Německu, kde se v období francouzské revoluce a napoleonských válek často setkával s pohrdáním a netolerancí. A stejně jako románový Petr i Chamisso nacházel uspokojení v badatelské práci.  Příběh ukazuje, jak často lidé pohrdají jakoukoli odlišností a jak nesnadné může být pokusit se napravit vlastní, zdánlivě nevinný omyl.

Jméno titulního hrdiny.

Jméno Petra Schlemihla bylo do němčiny převzato z hebrejštiny, kde slovo "šlemíl" znamená "bohumil, boží miláček," ale označuje se jím "nešika" či "smolař". Podle názora autora překladu z roku 1921 by proto bylo vhodnější uvádět jméno titulního hrdiny v původní neponěmčené podobě, tedy "Petr Šlemíl".

Podivuhodný příběh Petra Schlemihla ("Peter Schlemihls wundersame Geschichte") je nejznámější dílo německého romantického spisovatele a botanika Adelberta von Chamisso (1781–1838). Pohádková novela s autobiografickými prvky byla poprvé vydána v roce 1814. V češtině vyšel už v několika překladech, prozatím naposledy v roce 1981 v nakladatelství Odeon.

Peter Schlemihl is the title character of an 1814 novella, "" ("Peter Schlemihl's Miraculous Story"), written in German by exiled French aristocrat Adelbert von Chamisso.


Život.

Leon Chwistek byl syn lékaře Bronisława a koncertní klavíristky a malířky Emilie, rozené Majewské. Dětství strávil v Zakopaném. K okruhu jeho přátel patřili mimo jiné Stanisław Ignacy Witkiewicz, Bronisław Malinowski či Karol Szymanowski.  V letech 1903-1904 studoval na Akademii výtvarných umění v Krakově pod vedením Józefa Mehoffera. Studoval také filozofii a matematiku na Jagellonské univerzitě v Krakově. V roce 1906 získal doktorát na základě disertační práce o axiomech.  Od roku 1906 učil matematiku na gymnáziu Jana III. Sobieskiho v Krakově. V letech 1908-1909 pokračoval ve studiu filozofie na univerzitě v Göttingenu. V roce 1910 navštívil Vídeň, kde ho fascinovaly benátské renesanční malby. V letech 1913-1914 studoval v Paříži kreslení. Tam se poprvé setkal s prací kubistů.  V letech 1914–1916 působil jako voják první brigády Polské Legie.  V roce 1917 spoluzaložil polskou skupinu „Ekspresjoniści Polscy”, přejmenovanou v roce 1919 na „Formiści“. Chwistek byl vedoucí teoretik této skupiny. Od roku 1922 učil matematiku na Jagellonské univerzitě, kde také v roce 1928 habilitoval.  Učil, mimo jiné, na Lvovské univerzitě Jana Kazimierze. Po vypuknutí druhé světové války a sovětské okupaci Lvova zůstal na univerzitě. V červnu 1941, těsně před vstupem německých vojsk, byl evakuován ze Lvova sovětskými silami. Od roku 1941 do roku 1943 žil v Tbilisi, kde učil matematickou analýzu, a v roce 1943 v Moskvě. Byl aktivní v Komunistickém svazu polských vlastenců v SSSR. Zemřel v roce 1944.  Jeho žena Olga byla sestrou matematika Hugo Steinhause.  Jako logik Chwistek patřil do jisté míry k tzv. Lvovsko-Varšavské škole, založené Kazimierzem Twardowskim. Jeho koncepce logiky (rozšíření teorie logických typů) byla vytvořena v reakci na díla Bertranda Russella a Henri Poincarého.  Chwistek byl vedoucí teoretik uměleckého hnutí formismu. V malbě žádal spontánní kreativitu. Byl fascinován městem a jeho dynamikou. Značnou oblibu získal jeho obraz „Šermování“ z roku 1919. V letech 1926–1930 vytvořil portréty asi stovky osobností z akademických a intelektuálních kruhů Krakova. Samostatné výstavy jeho obrazů se konaly v roce 1927 v Krakově a v roce 1934 ve Lvově.

Leon Chwistek (13. června 1884 Krakov – 20. srpna 1944 Barvicha u Moskvy) byl polský malíř, filosof, matematik a teoretik umění.

Leon Chwistek (Kraków, Austria-Hungary, 13 June 1884 – 20 August 1944, Barvikha near Moscow, Russia) was a Polish avant-garde painter, theoretician of modern art, literary critic, logician, philosopher and mathematician.


Životopis.

Rašíd Ridá se narodil ve vsi al-Kalamún, která leží zhruba 5 km jižně od centra libanonského Tripolisu. Pocházel z velmi zbožné rodiny významných muslimských ulamá, většina členů jeho rodiny byly šejkové. V rodné ovci navštěvoval islámskou základní školu, maktab, ke se naučil číst a recitovat Korán. Nato byl poslán do Rušdího základní národní školy v Tripolisu ("Rushdiyya National Primary School in Tripoli"). Tam studoval arabskou gramatiku, matematiku, základy geografie, islámskou víru, islámské rituály, a turečtinu. Školu ovšem po roce opustil, protože většina výuky probíhala v turečtině. Posléze nastoupil do Národní islámské školy v Tripolisu ("National Islamic School"), kterou založil šajch Husajn al-Džisr (1845–1909). Zde studoval jak tradiční muslimskou teologii, tak evropské jazyky, matematiku a filosofii. Tady byl poprvé vystaven vlivu písemnictví Muhammada Abdo a Džamáluddína Afgháního, a to prostřednictvím panislámskému a antikolonialistickému časopisu "al-ʿUrwa al-Wuthká", který Abdo a Afghání vydávali v Paříži od roku 1884. Tento časopis v něm probudil jeho životní poslání oživit islám. Pokoušel se kontaktovat s Afgháním, který se mezitím přestěhoval do Istanbulu a žil pod dohledem sultanáta Abdulhamida II., tudíž mu jeho dopisy nepřišly. Roku 1894 Abdo krátce navštívil Tripolis a Ridá jej všude doprovázel.  Po Afgháního smrti roku 1897 Ridá odešel do Káhiry, aby se spojil s někdejším Afgháního žákem, a sice Muhammadem Abdo. Ridá se stal jeho věrným žákem a následovníkem. V roce 1898 založili časopis "al-Manár", který měl šířit jejich reformní myšlenky a současně ideje hnutí Salafíja v Egyptě. Salafíja se odvolávala na "al-salaf", praotce islámu, neboť chtěla obnovit Islám zevnitř. Islámské učení omezovala na Korán a sunnu jako jediné směrnice pro život. Hnutí Salafíja je předchůdcem jak dnešního reformního a liberálního pojetí islámu, tak i fundamentalismu a jeho výzev k čerpání ze šaríy.  Ridá se po vzoru Afgháního a Abdo zajímal o fungování islámského společenství jako celku, proč umma ve srovnání se Západem upadá. Nabádal proto reformní ulámá, aby následovala Abdo, jeho návrat ke Koránu a sunně, a reinterpretovala islámské prameny v kontextu moderní doby. Nejdříve se v "al-Manáru" útočil na konzervativní ulamá, shromážděné kolem Univerzity al-Azhar v Káhiře. Ridá obviňoval duchovní z toho, že podlehli vlivu státu a selhali v obraně a rozvoji islámu. Od 20. letech 20. století Ridá býval stále více radikální a současně konzervativní, varoval před sekularismem a liberálním nacionalismem Západu. Svými postoji se blížil k rigorózní Hanbalovské právní škole ze 9. století, kterou plně rozvinul Ibn Tajmíja (1263–1328) a znovu oživil Muhammad ibn ʿAbd al-Wahhab (1703–1792). Mezi al-Wahhabovy vyznavače patřili i panovníci nově ustavené Saúdské Arábie, kteří Ridu finančně podporovali.

Postoj k chalífátu, politická angažovanost.

Během raných let s Afgháním, Abdo ustoupil od otevřené politiky, ale Ridá často kritizoval osmanské, arabské politiky. Vládu sultána Abdulhamida II. v Sýrii považoval za represivní. V "al-Manáru" uveřejnil útočné články ʿAbda al-Rahmána al-Kawákibího proti Abdulhamidovi II. a příspěvky, které vyzývaly k obnově chalífátu pod vedením Arabů. Doufal také, že změněné okolnosti po mladoturecké revoluci roku 1908 mu umožní otevřít školu šířící islámskou propagandu, rok svého života proto strávil v Istanbulu. Nakonec však zamýšlenou školu otevřel v Káhiře, a to až v roce 1912. Mezitím jako člen družení "Ottoman Decentralization Society" protestoval proti zpřísnění státního dohledu Turecka nad arabskými provinciemi. Po světové válce, kdy Mustafa Kemal Atatürk zrušil osmanský sultanát a hned nato i chalifát, v "al-Manáru" otiskl sérii studií o chalífátu a možnostech jeho obnovení. Ridá účastnil islámských chalífátských kongresů v Mekce a Káhiře v roce 1926, které ovšem nepřinesly nic než jen rozbroje mezi Saúdskou Arábií a Egyptem, pretendenty na vůdce islámského světa. Naposledy se Ridá se účastnil Světového islámského kongresu roku 1931 v Jeruzalému.  Ridá jako Sýřan poznamenaný osmanskou vládou měl větší potřebu obhajovat arabský nacionalismus než Íránec Afghání nebo Egypťan Abdo. Uveřejňování příspěvků al-Kawákibího, ale i jeho vlastních, mu dopomohly získat post prezidenta syrského shromáždění, které roku 1920 vyhlásilo krátkodechou nezávislost Syrského arabského království pod vládou Fajsala I. Hášimího. Tato národně emancipační snaha arabského obyvatelstva byla zmařena francouzskými intervenčními vojsky. Ridá pak odcestoval do Ženevy, kde sídlila Společnost národ, aby vznesl protest proti mandátu Francie a Velké Británie okupovat arabská území na Blízkém východě, jak bylo dojednáno na Pařížské mírové konferenci a konferenci v San Remu po první světové válce.

Ridá jako inspirace.

Ridův vliv v posledních letech života značně poklesal. Jeho smrt v roce 1935 vzbudila jen malou pozornost. Přímým dědicem jeho myšlenek byl Hassan al-Banná, který roku 1928 v Egyptě založil Muslimské bratrstvo. Al-Banná obdivoval Ridův islámský aktivismus a jeho striktní interpretaci šaríy.  Ridá představoval neobvyklou směs bázlivosti a bojovnosti. Postrádal však charisma jako měli předešlí Afghání a Abdo a následně po něm al-Banná. Jeho práce dnes nepatří k nejčtenějším, nicméně byl základním článkem řetězu islámských aktivistů od Džamáluddína Afgháního a Muhammada Abdo k Hasanovi al-Banná a Sajjidu Qutbovi.

Dílo.

Během svého života napsal mnoho článků do "al-Manáru", vedle toho ovšem uveřejňoval i delší práce. Nejvýznamnější jsou:

Rašíd Ridá či Muhammad Rašíd ibn ʿAlí Ridá (23. října 1865 Sýrie – 22. července 1935 Egypt) byl islámský reformátor, redaktor islámského časopisu "al-Manár" (arabsky Maják), a nejvýznamnější žák Muhammada Abdo a Džamáluddína Afgháního. Byl též inspirací pro Hasana al-Banná a Sajjida Qutba.

Muhammad Rashid Rida (; 23 September 1865 or 18 October 1865 – 22 August 1935) was an early Islamic reformer, whose ideas would later influence 20th-century Islamist thinkers in developing a political philosophy of an "Islamic state". Rida is said to have been one of the most influential and controversial scholars of his generation and was deeply influenced by the early Salafi Movement and the movement for Islamic Modernism founded in Cairo by Muhammad Abduh.


Zemětřesení.

Zemětřesení se stalo během vlády císaře Ťia-ťinga dynastie Ming.  Moderní odhady založené na geologických údajích přisuzují zemětřesení magnitudo 8 až 8,3 Richterovy škály. I když to bylo nejničivější zemětřesení a pátá nejničivější přírodní katastrofa v lidské historii, byla zaznamenána i zemětřesení s vyšším magnitudem. Následné otřesy pokračovaly několikrát do měsíce dalšího půl roku. Epicentrum leželo v okrese Chua poblíž hory Chua v Šen-si.  V čínských historických záznamech byla katastrofa popsána takto:  Zemětřesení těžce poškodilo mnoho stél v Kamenném lese. Ze 114 klasických stél Kchaj-čcheng bylo 40 zlomeno.  Učenec Čchin Kche-ta zemětřesení přežil a zaznamenal o něm podrobnosti. Jedním z jeho závěrů bylo, že To naznačuje, že mnoho lidí zahynulo, když se snažili utéct ze svých domů, ale mnozí z těch, kteří zůstali uvnitř, přežili.  Otřesy snížily výšku Pagody malé divoké husy v Si-anu z 45 metrů na 43,4 metru.

Sprašové zemní příbytky.

V té době miliony lidí žily v uměle vyhloubených sprašových „jeskyních“ na svazích v oblasti Sprašové plošiny. Spraš je úlomkovitá usazená hornina navátá větrem. Měkká sprašová hornina se v oblasti usazovala po miliony let díky větru přinášejícímu prach z pouště Gobi. Spraš je velmi náchylná k větrné a vodní erozi. Sprašová plošina pokrývá skoro celé provincie Šan-si, Šen-si a Kan-su a části dalších. Většina obyvatel žila v tzv. Jao-tung obydlích právě na sprašových svazích. To byl hlavní důvod obrovského počtu obětí. Zemětřesení způsobilo sesuvy půdy, které „jeskyně“ zasypaly.

Škody.

V současnosti je prakticky nemožné vyčíslit hmotné škody. Počet obětí je tradičně udáván jako 830 000. Hmotná škoda byla obrovská – celá oblast vnitřní Číny byla zničena a odhadem 60 % populace v oblasti zahynulo. Škody lze přirovnat pouze ke škodám způsobeným výbuchem atomové bomby (samozřejmě bez radioaktivity ap.).

Srovnání.

Zemětřesení v Šen-si v roce 1556 nebylo nejhorší katastrofou v čínských dějinách. Např. během tzv. Tří let přírodních katastrof (1959 až 1961) zemřely desítky milionů Číňanů.

Zemětřesení v provincii Šen-si (嘉靖大地震, pinyin: Jiājìng dà dìzhèn) je doposud nejničivější zaznamenané zemětřesení v lidské historii, zemřelo při něm přibližně 830 000 lidí. Proběhlo ráno 23. ledna 1556 v provincii Šen-si (陕西) v Číně. Zemětřesením bylo postiženo více než devadesát sedm okresů v provinciích Šen-si (陕西), Šan-si (山西), Che-nan (河南), Kan-su (甘肃), Che-pej (河北), Šan-tung (山东), Chu-pej (湖北), Chu-nan (湖南), Ťiang-su (江苏) a An-chuej (安徽). Byl zničen 800km pás země a v některých okresech bylo zabito až 60 % obyvatel. Většina lidí v té době žila v zemních obydlích vyhloubených v sprašových svazích. Mnohá z těchto obydlí se během katastrofy sesula.

The 1556 Shaanxi earthquake, or Huaxian earthquake (), or Jiajing earthquake (), is the deadliest earthquake in recorded history: according to imperial records approximately 830,000 people lost their lives.


Vývoj.

Breguet 19 byl navržen jako nástupce velmi úspěšného lehkého bombardéru Breguet 14 z 1. světové války. Původně byl představen s experimentálním šestnáctiválcovým motorem Bugatti složeným ze dvou osmiválcových motorů Bugatti s celkovým výkonem 450 k (335 kW), který poháněl čtyřlistou vrtuli. Takto byl letoun představen (ve fázi prototypu) i na 7. pařížském aerosalonu v listopadu 1921. Nový letoun poprvé vzlétnul v březnu 1922, ale již s řadovým motorem Renault 12Kb o výkonu 336 kW (450 k).  Prvních 11 ověřovacích prototypů letounů Breguet 19 bylo během intenzivních zkoušek osazeno celou řadou různých motorů. Po zkouškách byl letoun Breguet 19 objednán v září 1923 francouzským vojenským letectvem, kdy byla zahájena i hromadná výroba. Charakteristickým znakem letounů Breguet bylo rozsáhlé použití duralu při konstrukci letounů namísto dřeva a oceli. Ve své době byl rychlejší než jakýkoliv jiný soudobý bombardér a v rychlosti překonával i některé soudobé stíhačky. Proto byl o letoun zájem po celém světě, který byl ještě posílen jeho úspěchy v leteckých soutěžích.

Popis.

Letoun byl koncipován jako dvouplošník, přesněji jako „jednoapůlplošník“ (neboli tzv. sesqiplán), protože spodní křídlo bylo podstatně menší než horní křídlo. Křídla byla dvounosníková s duralovou konstrukcí a žebry, které pokrýval plátěný potah. Podobně byly koncipovány i ocasní plochy.  Trup měl oválný průřez a kostru z duralových trubek. Přední část trupu až k zadnímu kokpitu byla potažena duralovými plechy. Zadní část letounu a křídla byla potažena leteckým plátnem. Letoun měl pevný podvozek letounu záďového typu s průběžnou osou kol a lanovým vyztužením. Posádka byla dvoučlenná. Tvořil ji pilot a pozorovatel/bombometčík, kteří seděli za sebou v tandemovém uspořádání v otevřených kokpitech se zdvojeným řízením. Pilot seděl přímo pod vykrojením v odtokové hraně horního křídla. Letouny měly nádrž na 365 l paliva v trupu.  Letoun měl dřevěnou vrtuli, kterou poháněly rozličné motory. Většinou se jednalo o vodou chlazené dvanáctiválcové motory:  Letoun byl vyzbrojen pevným synchronizovaným kulometem Vickers ráže 7,7 mm střílejícím dopředu, který ovládal pilot. Pozorovatel ovládal pohyblivý zdvojený kulomet Lewis ráže 7,7 mm. Občas byl montován i čtvrtý kulomet, který obsluhoval pozorovatel, a který střílel dolů skrz otvor v trupu. Noční stíhací varianta CN2 byla osazena dvojicí kulometů střílejících dopředu ovládaných pilotem. Bombardovací varianta mohla nést až 472 kg bomb pod trupem nebo ve svislé pumovnici (pro malé bomby do hmotnosti 50 kg). Průzkumná varianta mohla nést až 12 bomb o hmotnosti 10 kg. Tato varianta mohla být po vymontování kamer použita jako běžný bombardér. Všechny varianty byly osazeny radiostanicí.

Operační historie.

Francie.

Francouzské letectvo používalo první letouny Breguet 19 A2 od podzimu 1924, verzi B2 od června 1926 a poté i noční stíhací verzi CN2. Na konci 20. let a na počátku 30. let 20. století se jednalo o nejpočetnější francouzský bojový letoun. Francouzské letectvo obdrželo kolem 2 000 strojů, které byly téměř rovnoměrně rozděleny mezi průzkumnou a bombardovací verzi.  I když musely být na počátku služby těchto letounů podniknuty určité konstrukční úpravy, prokázaly letouny francouzskému letectvu vynikající služby. Zúčastnily se bojových akcí proti povstalcům v Sýrii a Maroku. Mnoho let tvořily i páteř bombardovacích a průzkumných jednotek ve vlastní Francii. Dokonce u 4 eskader sloužily v roli nočního stíhacího letounu. V roce 1933 bylo ve Francii ve službě ještě 230 letounů Breguet 19 A2, 28 letounů Breguet 19 B2 a 40 letounů Breguet 19 CN2.  V kontinentální Francii začaly být letouny stahovány ze služby na počátku 30. let 20. století. Poslední letoun CN2 byl stažen ze služby v roce 1935. Ale až do roku 1938 byly letouny stále používány při službě v koloniích na Středním východě a v severní Africe, kde byly používány při potlačování místních povstání.

Jugoslávie.

Většina z jugoslávských strojů byla zničena při útoku vojsk Osy na zemi. Asi 40 strojů dostala ustašovská vláda v Chorvatsku, která je používala při akcích proti partyzánům.

Španělsko.

Španělsko poprvé použilo letouny proti povstalcům v Maroku, poté byly využity na obou stranách ve španělské občanské válce, ačkoliv byly již zastaralé. Breguet 19 tvořil základní vybavení španělských bombardovacích a průzkumných jednotek. V červenci 1936 jich bylo méně než sto ve službě u španělského republikánského letectva. Během občanské války byly aktivně používány v roli bombardérů, a to hlavně na republikánské straně. V roce 1936 koupili nacionalisté dalších 20 strojů od Polska. S příchodem moderních stíhacích letounů utrpěly letouny Br.19 mnoho ztrát a po roce 1937 začaly být stahovány z frontové služby. Republikáni ztratili 28 a nacionalisté 10 letounů (včetně 2 republikánských a 1 nacionalistického, které dezertovaly k opačné straně). Letouny zůstaly ve službě u cvičných jednotek až do roku 1940.

Varianty.

Br.19.01 Br.19.02 až 011 Br.19 A2 Br.19 B2 Br.19 CN2 Br.19 GR ("Grand Raid") Br.19 TR Bidon Br.19 TF Super Bidon Br.19 ter Br.19.7 Br.19.8 Br.19.9 Br.19.10 Br.19 hydro (nebo Breguet 19 seaplane)  Byly vyvinuty i některé civilní varianty letounu Breguet 19, jako například Br.19T, Br.19T bis a Br.19 Limousine (pro 6 cestujících se silnějším trupem), ale nikdy nebyly sériově stavěny.  Další varianty pro cestující s úplně přestavěným trupem nesly označení: Tyto letouny byly používány v omezených počtech ve Francii a Španělsku.  Celkově bylo postaveno více než 2 000 Breguetů 19 ve Francii. Dalších asi 700 letounů bylo postaveno licenčně španělskou společností CASA, belgickou společností SABCA a v jugoslávské továrně v Kraljevu.

Letecké rekordy.

Jak standardní, tak i upravené letouny byly použity pro překonání řady leteckých rekordů. Prvním byl samotný prototyp letounu Br.19, který vyhrál rychlostní soutěž vojenských letadel v Madridu 17. února 1923. 12. března 1923 také vytvořil mezinárodní výškový rekord, když dosáhl výšky 5 992 m (12 660 stop) s nákladem 500 kg (1 100 liber). Tento letoun později koupila španělská vláda.  Mnoho posádek také podniklo s letouny Breguet 19 dálkové lety. V únoru 1925 letěl Edmond Thieffry z Bruselu do města Leopoldville ve střední Africe, což byla vzdálenost 8 900 km. Dva letouny Br.19 A2 byly zakoupeny japonskými novinami Asahi Shimbun a osazeny dalšími palivovými nádržemi. S těmito letouny letěli H. Abe a K. Kawachi na trase Tokio-Paříž-Londýn v červenci 1925 na vzdálenost 13 800 km. Mezi 27. srpnem a 25. zářím 1926 letěla polská posádka na trase Varšava – Tokio (10 300 km) a zpět na upraveném letounu Br.19 A2, a to navzdory skutečnosti, že si poškodila jedno ze spodních křídel během cesty. Mezi roky 1927 a 1930 se rumunské, jugoslávské a polské Br.19 zúčastnily leteckých závodů států Malé dohody.  Breguety 19 GR a TR ustanovily několik světových leteckých rekordů, většinou v délce doletu a délky letu bez přerušení. Sérii těchto rekordů odstartoval Arrachart a Lemaitre svým 3 166 km dlouhým letem z Paříže do Villa Cisneros na Západní Sahaře. Let se uskutečnil 2. −3. února 1925 a trval 24,5 hodin. 14. – 15. července 1926 ustanovili nový rekord Girier a Dordilly letem dlouhým 4 716 km z Paříže do Omsku. Překonali je Challe a Weiser 31. srpna – 1. září 1926 letem dlouhým 5 174 km a Costes a Rignot 28. října 1926 letem dlouhým 5 450 km. Od 10. října 1927 do 14. dubna 1928 podnikli Costes a Le Brix let letounem Br.19 GR (pojmenovaným "Nungesser-Coli") cestu kolem světa o délce 57 000 km, ačkoliv mezi městy San Grancisco a Tokio byli přepraveni lodí.  Verze Super Bidon byla postavena speciálně pro transatlantické lety. Letoun byl pojmenován „Point d'Interrogation“. Letci Dieudonne Costes a Maurice Bellonte ustanovili rekord v nepřerušeném letu na nejdelší vzdálenost o délce 7 905 km ve dnech 27. – 29. září 1929 na tomto letounu. 1. – 2. září 1930 pak letěli z Paříže do New Yorku na trase dlouhé 6 200 km, čímž uskutečnili první let přes severní Atlantik z východu na západ letounem těžším než vzduch. Druhý letoun Super Bidon, španělský „Cuatro Vientos“, zmizel někde nad Mexikem i s posádkou, kterou tvořili M. Barberan a J. Collar Serra poté, co uskutečnil transatlantický let ze Sevilly na Kubu ve dnech 10. – 11. června 1933.

Specifikace (Br.19 A2).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Encyklopedie letadel světa“".

Uživatelé.

Argentina Belgie Bolívie Brazílie Čínská republika Francie Nezávislý stát Chorvatsko  Japonsko Království Jugoslávie Jugoslávie Persie Polsko  Rumunsko  Sovětský svaz Spojené království Španělské království a Druhá španělská republika  Uruguay Venezuela

Breguet 19 (označovaný také Breguet XIX, Br.19 nebo Bre.19) byl lehký bombardér, průzkumný letoun a letoun určený pro rekordní lety na dlouhé vzdálenosti, který byl navržen a stavěn francouzským leteckým výrobcem Breguet.

The Breguet 19 (Breguet XIX, Br.19 or Bre.19) was a light bomber and reconnaissance aircraft, also used for long-distance flights, designed by the French Breguet company and produced from 1924.


Život.

Mládí a začátky kariéry.

Max Ophüls se narodil v Saarbrückenu v Německu jako syn židovského výrobce textilu Leopolda Oppenheimera a jeho manželky Heleny. V době, kdy začínal v divadle začal používat pseudonym Ophüls a to i přesto, že jeho rodiče s tím nesouhlasili. Zpočátku začínal v divadle v roce 1919 jako herec. Dokonce hrál i v divadle v Cáchách a to od roku 1921 do roku 1923. Poté začal pracovat jako divadelní režisér v Městském divadle v Dortmundu. V roce 1926 pracoval i ve Vídni. Účinkoval nejen po celém Německu, ale i v přilehlých zemích. Svůj první film režíroval v roce 1931 a jednalo se o krátkometrážní komedii.  Mezi jeho nejvíce uznávané filmy z této doby patří "Liebelei" (1933).  Ve Vídni se seznámil s herečkou Hilde Wall, kterou si v roce 1926 vzal. S ní měl jediného syna, Marcela Ophülse, který se později stal režisérem Oscarových dokumentárních filmů.

Exil a poválečná kariéra.

Po požáru Říšského sněmu uprchl z Německa do Francie ze strachu před nacisty. V roce 1938 se oficiálně stal francouzským občanem. Po tom, co Francii začali dobývat Němci, znovu se rozhodl cestovat, tentokrát přes Švýcarsko do Itálie a následně po moři do Spojených států. V roce 1941 se skutečně do USA dostal a stal se režisérem v Hollywoodu, kam mu pomohl jeho dlouholetý fanoušek a režisér Preston Sturges. Jeho nejuznávanější americký film je "Dopis od neznámé ženy" (1948). O dva roky později, tedy roku 1950, se ale vrátil do Evropy, konkrétně do Francie.  Zemřel v roce 1957 v Hamburku, kdy mu bylo 54 let. V té době natáčel film, který za něj nakonec dokončil Jacques Becker. Příčinou jeho úmrtí bylo revma. Dle jeho přání byl ale pohřben ve Francii.

Maximilian Oppenheimer (6. května 1902, Saarbrücken − 26. března 1957, Hamburk), známý jako Max Ophüls, byl německý filmový režisér, který účinkoval v Německu, Francii i USA. Natočil téměř 30 filmů, přičemž ty poslední jsou nejznámější: "La Ronde" (1950), "Le Plaisir" (1952), nebo "Lola Montes" (1955). Podle tohoto režiséra je pojmenován i filmový festival: "Max Ophüls Preis."

Maximillian Oppenheimer (; 6 May 1902 – 26 March 1957), known as Max Ophüls (; ), was a German-born film director who worked in Germany (1931–1933), France (1933–1940 and 1950–1957), and the United States (1947–1950). He made nearly 30 films, the latter ones being especially notable: "La Ronde" (1950), "Le Plaisir" (1952), "The Earrings of Madame de..." (1953) and "Lola Montès" (1955). He was credited as Max Opuls on several of his American films, including "The Reckless Moment", "Caught", "Letter from an Unknown Woman", and "The Exile". The annual Filmfestival Max Ophüls Preis in Saarbrücken is named after him.


Charakteristika.

Formát Office Open XML je soubor ZIP, který v sobě obsahuje XML a další potřebné soubory. Výsledkem jsou tak menší soubory, než byly původní binární soubory, které byly vytvářeny předchozími verzemi kancelářského balíku Microsoft Office. Hlavním cílem zavedení formátu bylo především zajištění splnění podmínek standardizačního procesu a úplná zpětná kompatibilita s doposud existujícími dokumenty, které uživatelé nadále používají, nebo je mají archivované, včetně plné podpory všech jejich rozšiřujících vlastností.

Dokumentace.

Seznam oficiální dokumentace ke specifikaci:

Části specifikace.

Specifikace je rozdělena do několika částí.

Open Packaging Conventions (OPC).

Popisuje vnitřní strukturu archívu ZIP, který obsahuje dokument. Základním prvkem jsou soubory s příponou.rels, které udržují informace o vztazích mezi ostatními soubory. Příkladem může být vztah mezi sešitem v tabulkovém kalkulátoru a listy, které sdružuje. Pomocí OPC lze vytvářet i vlastní formáty, protože se jedná o obecnou specifikaci. K obsahu dokumentu lze přistupovat dvěma způsoby – s využitím OPC nebo přes adresářovou strukturu archivu.

WordProcessingML.

Struktura vychází ze schématu "body" – "paragraph" – "run". Tělo dokumentu je děleno na odstavce (text, obrázek, tabulka,...) a tyto části jsou dělené na tzv. "runs". Zjednodušeně řečeno, "run" nastavuje formátování informace. Všechny textové informace, které se mají zobrazit uživateli, jsou umístěny vždy v elementu <w:t>.

SpreadsheetML.

Dokument tabulkového kalkulátoru se nazývá sešit ("workbook") a skládá se s listů ("sheet"). Sešit i listy jsou umístěny v samostatných souborech, typicky workbook.xml, sheet1.xml, sheet2.xml,... Velmi specifické je ukládání textové informace v tabulkách. Existují dva způsoby – inlinestring nebo sharedstring. Inlinestring ukládá informace přímo v buňce tabulky. Tento způsob je v podstatě identický s html. Sharedstring ukládá texty do samostatného souboru, který je sdílený pro všechny listy a každý textový obsah buňky je v něm unikátní. Buňky se pak odkazují na hodnotu v tomto seznamu.

PresentationML.

Obsah dokumentu s prezentací se dělí na snímky (slide), jejich obsah a animace. Každý snímek je opět uložen v samostatném XML souboru. To samé platí např. i pro poznámky ke snímkům.

DrawingML.

DrawingML popisuje vektorovou grafiku, která se používá v rámci WordProcessingML, SpreadsheetML a PresentationML. Kromě DrawingML se pro vektorovou grafiku používá i VML, které má být nahrazeno právě DrawingML.

ISO/IEC 29500.

Během standardizace u ISO došlo k několika podstatným změnám ve standardu ECMA-376 na základě požadavků národních standardizačních institutů. V České republice se problematikou standardizace dokumentů zabývá ÚNMZ. Nejdůležitější přijatou změnou bylo vydefinování dvou typů dokumentů, podobně jako u XHTML, Strict a Transitional. Verze Strict neobsahuje žádné elementy, které jsou zatížené zpětnou kompatibilitou směrem ke starším dokumentovým formátům. Verze Transitional pak může obsahovat elementy, které jsou pro zpětnou kompatibilitu nezbytné. Tyto verze byly schváleny jako samostatné části standardu ISO pod číslem ISO/IEC 29500. Ve standardu se přímo uvádí, že verze Transitional slouží jen pro přechodné období a nedoporučuje se používat pro vytváření dalších nových dokumentů.

Kritika a kontroverze.

Formát Office Open XML byl schválen v režimu fast-track Joint Technical Committee 1 ISO a IEC v dubnu 2008, což vyvolalo vlnu kontroverze a rozhořčení s diskuzí o specifikaci a standardizačním procesua jeho neregulérností.  Společnost IBM (která podporovala OpenDocument formát, tj. ODF) opustila standardizační komisi s tím, že dovoluje dominantním společnostem, jako je společnost Microsoft, mít neoprávněný vliv. Společnost Microsoft byla ve zmíněném článku obviněna z kooptace procesu normalizace tím, že se opřela o jisté země, aby zajistila, že bude mít k dispozici dostatek hlasů v ISO pro schválení OOXML, ačkoli neuvádí přesně, kdo obvinil společnost Microsoft.  Ve stručnosti lze konstatovat, že firma Microsoft využila svého vlivu na to, aby schválení standardu OOXML proběhlo v režimu schvalování, který pro takovou situaci nebyl určen. Tento režim nebyl určen pro schválení proprietárního standardu jedné firmy, nýbrž pro rychlé schválení nějakého široce přijímaného nekontroverzního de-fakto standardu. Tím Microsoft dosáhl stavu, kdy se sice ke všem připomínkám musel vyjádřit, ale nemusel na ně nijak reagovat, ani je vypořádat a ani zapracovat do předkládaného standardu a po jeho vyjádření byl OOXML automaticky schválen (bez možnosti jakéhokoliv odvolání či nápravného opatření).  Richard Stallman z Free Software Foundation oznámil, že „Společnost Microsoft nabízí bezplatnou patentovou licenci pro OOXML za podmínek, které neumožňují bezplatné implementace“.  Dále bylo předkladatelům nového návrh vyčítáno, že předlohou pro tento formát byl původně uzavřený formát pro dokumenty kancelářské balíku Microsoft Office. Obavy byly zejména ohledně technologické neutrality navrženého standardu. Jako vedlejším efekt potom byla možná nekompatibilita některých atributů (např. formátu data a času či barevných kódů) s již existujícími standardy ISO.  Mezi specifické odlišnosti jednotlivých formátu patří zejména tyto oblasti:

Office Open XML (OOXML) je specifikace pro souborový formát na ukládání dokumentů kancelářských balíků jako textových dokumentů, tabulek či prezentací. Formát byl navržen společností Microsoft a poprvé byl použit v Microsoft Office 2007. Finální specifikace byla vytvořena pod hlavičkou sdružení ECMA v rámci pracovní skupiny TC45, jejímiž členy jsou například také společnosti a organizace, mezi které patří: Apple, Barclays Capital, BP, Britská knihovna, Essilor, Intel, Microsoft, NextPage, Novell, Statoil, Toshiba a Knihovna kongresu USA. Tento standard dostal označení ECMA-376. Schvalování vyvolalo kontroverze.

Office Open XML (also informally known as OOXML or Microsoft Open XML (MOX)) is a zipped, XML-based file format developed by Microsoft for representing spreadsheets, charts, presentations and word processing documents. The format was initially standardized by Ecma (as ECMA-376), and by the ISO and IEC (as ISO/IEC 29500) in later versions.


Životopis.

Bartholomeus Spranger se narodil v rodině antverpského obchodníka Joachima Sprangera a Anny Roelants, s níž měl další dva syny, Quirina a Matyáše, a dceru Annu. Jako dvanáctiletý vstoupil do dílny otcova přítele Jana Mandijna (1500?–1560?), který navazoval na tvorbu Hieronyma Bosche. Po jeho smrti Spranger několik měsíců pracoval u krajináře Franse Mostaerta (1528–1560), aby nakonec vstoupil do učení ke Cornelisi van Dalem (1530/1535–1573/1576). Van Dalemův způsob malby byl ovlivněn pracemi Pietera Brueghela staršího (1525/1530–1569) a dobovým italským manýrizmem. Spranger v jeho dílně pracoval až do začátku roku 1565. Ovlivnily ho i kresby Jacoba Wickrama, se kterým na jaře 1565 odcestoval do Paříže, aby ještě téhož roku zamířil přes Lyon do Milána. Na jaře následujícího roku odešel do Parmy, kde několik měsíců pracoval s Bernardinem Gattim (1493?–1575) a jeho synem na freskách v kopuli chrámu Santa Maria della Steccata. Ale ještě v roce 1566 odešel do Říma, kde si ho všiml Giulio Clovio (1498–1578), poslední velký miniaturista působící ve službách kardinála Alessandra Farnese. Kardinál Sprangera ubytoval ve svém římském paláci Cancellaria, kde pracoval pod Cloviovou patronací. Avšak neméně významné bylo pro Sprangera římské setkání s Hansem Speckaertem, během kterého se zdokonalil v kresebné kompozici. V roce 1570 vstoupil do služeb papeže Pia V. jako „papežův malíř“. Po papežově smrti (1572) Spranger namaloval několik obrazů pro římské kostely. Jeho nezávislý umělecký projev upoutal Giovanniho da Bolognu, zvaného Giambologna (1529–1608), který jej doporučil, spolu s Hansem Montem (1542/1545–po 1582), císaři Maxmiliánu II. Oba společně pracovali na štukové a malířské výzdobě loveckého zámku Neugebäude u Vídně. Vzhledem k císařově smrti (1576) zůstala výzdoba zámku nedokončená. Na pokyn barona Wolfganga Rumpfa von Wielroo, nejvyššího komořího císaře Rudolfa II., Spranger nakonec odcestoval do Prahy (1580), kde ho následujícího roku císař jmenoval dvorním malířem. Brzy poté se oženil s Christinou, dcerou pražského zlatníka Mikuláše Müllera. V roce 1582 odjel Spranger se svou manželkou do Augsburgu, kam odcestoval císař s doprovodem, aby se zúčastnil říšského sněmu. Při návratu se Spranger zastavil ve Vídni, aby v císařském Hofburgu freskami vyzdobil několik místností. V Praze se natrvalo usadil v roce 1584, kdy vstoupil do Staroměstského malířského cechu.  Po smrti svého tchána (1588) Spranger zdědil značný majetek. Vzhledem k důvěrnému přátelství s Rudolfem II. ho v roce 1588 císař povýšil do šlechtického stavu. V roce 1593 se Spranger stal měšťanem Menšího města pražského a o dva roky později mu císař vylepšil jeho erb a opětovně ho povýšil do šlechtického stavu s přídomkem – van dem Schilde. Ještě před rokem 1598 do Prahy přicestovali i Sprangerovi sourozenci – Quirin, Matyáš a Anna – aby se zde stali malostranskými měšťany. Hluboce však malíře zasáhla smrt manželky (1600), což se projevilo přerušením práce na malířských objednávkách. Nakonec se Spranger vydal na cestu přes Drážďany a Kolín nad Rýnem do rodného Amsterodamu (1602). Konečnou zastávkou v Holandsku byl Haarlem, kde se setkal Karlem van Manderem (1548–1606), který se později stal autorem malířova životopisu. Byl přijat v Haarlemské akademii, k jejímž zakladatelům, vedle van Mandera, patřil i Hendrik Goltzius (1558–1617) a Cornelis Cornelisz van Haarlem (1562–1638). Po návratu do Prahy si císař Sprangera natolik vážil, že mu dovolil malovat i v ateliéru, který si malíř zařídil ve svém malostranském domě (dnes Thunovská 19). Snad v něm maloval ještě v den své smrt (27. září 1611). Byl pohřben do hrobky v kapli sv. Matěje v dnes již zaniklém malostranském kostele sv. Jana Křtitele. V tomto kostele byli pohřbeni i Joseph Heintz (1609) a Hans von Aachen (1615).

Umělecká tvorba.

Sprangerovo celoživotní dílo ovlivnil zejména jeho pobyt v Římě, kde se inspiroval díly Parmigianina a bratří Zuccariů. Vedle portrétů se věnoval alegorické, mytologické a náboženské malbě, včetně epitafů věnovaných významným osobnostem. Na rozdíl od ostatních rudolfínských malířů se věnoval i freskové malbě. Italská zkušenost se ve Sprangerově malbě projevila dynamickou kompozicí postav ve vířivém pohybu a zářivou barveností, s převahou žluté a červené barvy, a s jemnými odstíny modře a zeleně. Nové tvůrčí podněty se v jeho malbě objevily s příchodem protobarokních malířů, Hanse von Aachen a Josepha Heintze staršího, na císařský dvůr v Praze. Tyto podněty Spranger přetvořil ve vlastní styl zřejmý v dílech z 90. let 16. století. Další změnu vidíme v pozdním období jeho tvorby, kdy opustil přísnou eleganci postav a na odiv vystavil caravaggiovský temnosvit s převahou hnědých odstínů.

Fresky.

V roce 1566 byl Bartholomeus Spranger krátce pomocníkem Bernadrina Gaddiho při dokončování fresky v kopuli kostela Santa Maria della Steccata v Parmě. Odtud pochází jeho znalost techniky klasické fresky malované na vlhkou omítku, kterou následně využil při malířské a sochařské výzdobě pozdně renesanční vily kardinála Alessandra Farnese v Caprarole poblíž Říma. Náměty fresek inspirované básníkem Annibalem Caro namaloval Taddeo Zuccari a jeho bratr Federico Zuccari. Spolupráce s oběma bratry Zuccariovými byla tou nejlepší školou, které se Sprangerovi v Itálii dostalo. Již jako samostatný umělec byl Spranger v roce 1575, spolu se sochařem Hansem Montem, pověřen freskovou výzdobou letohrádku Neugebäude v císařské bažantnici na okraji Vídně. Do Vídně se ještě vrátil v roce 1602, kdy freskami vyzdobil několik komnat v Hofburgu. V té době však těžiště jeho tvorby bylo již v císařské Praze. Dokládá to Sprangerova freska v Bílé věži Pražského hradu (po 1585). Představuje "Herma a Athénu" (Hermathenu) jako alegorii moudrosti, výmluvnosti a bdělosti. Pro katedrálu sv. Víta v Praze Spranger namaloval fresku "Nanebevzetí Panny Marie" (1593), která byla později přenesena na dřevěnou desku a dnes se nachází v Nové arcibiskupské kapli (tzv. kaple probošta Hory). V její horní polovině malíř vyobrazil Pannu Marii jako Immaculatu, v dolní části namaloval apoštoly, přičemž jejich kompozici čerpal z dřevořezu Dürerových Velkých Pašijí. A podobně jako Dürer, i Spranger propůjčil svou tvář apoštolovi nesoucímu svíci.

Obrazy a epitafy.

Již během římského pobytu převažovaly v umělcově tvorbě obrázky nočních krajin, které upoutaly pozornost jak Giulia Clovia, tak i papeže Pia V., jenž si u Sprangera objednal obrazy s námětem pašijového cyklu. Získané italské zkušenosti Spranger definitivně zhodnotil v obraze "Zmrtvýchvstání Krista" (asi 1576, Strahovská obrazárna, Praha). K tomuto námětu se o několik let později vrátil v "Epitafu Mikuláše Pycklera". Epitaf s klečící postavou zemřelého slezského hraběte objednal jeho bratr pro katedrálu sv. Víta v Praze (dnes v katedrální Schwarzenberské kapli). Okolo roku 1588 Spranger namaloval další obraz s obdobným námětem a to "Epitaf Michaela Peterleho", knihtiskaře a iluminátora z Annabergu, bydlícího ve stejné ulici jako Spranger. Byl umístěn v kostele sv. Štěpána v Praze (dnes v depozitáři). Vliv Hanse von Aachen a Josepha Heintze staršího se projevil v "Epitafu pražského zlatníka Mikuláše Müllera" (počátek 90. let 16. století, Národní galerie, Praha), který Spranger považoval za jedno ze svých nejlepších děl. Pod vzkříšeným Kristem je vyobrazen Mikuláš Müller s manželkou Julianou a třemi dětmi, Mikulášem, Christinou (Sprangerova manželka) a neznámou dívkou.  V 80. letech 16. století vznikl cyklus mytologických obrazů pro Rudolfa II., v nichž se postavy vyznačovaly rafinovaným držením těla, jak patrno v "Herkulovi, Déianeiře a kentauru Nessovi", zatímco postavy umístěné v krajině se vyznačovaly vertikalizací dobře patrnou v obraze "Salmakis a Hermafrodítos" (oba Uměleckohistorické muzeu, Vídeň). S Aachenovým poučením připadla ve Sprangerových obrazech z té doby významnější prostorová úloha světlu doložitelná v cyklu Venušiných dobrodružství. Postavy v něm nabývají až sošné podoby, dobře patrné v obraze "Venuše a Adonis" (Uměleckohistorické muzeu, Vídeň). V nevelké "Alegorii na vládu Rudolfa II." (asi 1592, Uměleckohistorické muzeum, Vídeň) barevnost i figurální kompozice navazovala na obrazy z poloviny 70. let, zatímco z téhož období pocházející obraz "Alegorie Moudrosti" (Uměleckohistorické muzeum, Vídeň) vykazovala styl malby navazující na Mülerův epitaf z 90. let 16. století.  Na přelomu století Spranger upustil od malby elegantních postav z Venušina cyklu a nahradil je neobvyklými ikonografickými motivy s moralizujícím obsahem, jak to dokládá obraz "Alegorie osudu sochaře Hanse Monta" (1607, Obrazárna Pražského hradu) nebo "Alegorie na turecké války" (asi 1610, česká soukromá sbírka). Obraz připomínající turecké války vyniká ponurostí, kterou malíř chtěl vyjádřit dramata blížícího se nového evropského konfliktu.  Jako malíře portrétů Sprangera známe především z jeho epitafů. Vlastní portréty dokládají, že k zobrazené osobě měl malíř hlubší vztah. Vedle jeho autoportrétu je "Podobizna Zdeňka Vojtěcha Popela I. knížete z Lobkowicz" (1598–1603, Lobkowiczký palác na Pražském hradě) tím nejlepším z portrétní tvorby v období rudolfínského manýrizmu.

Kresby.

Období 1570–1572, kdy Spranger působil v papežových službách, mělo pro malířovu techniku kresby velký význam. Papežovu objednávku pašijového cyklu předcházelo posouzení dvanácti přípravných kreseb křídou a uhlem na modrém papíře. Ve vídeňské Albertině se však dochovaly jen dvě z nich. Spranger se v nich představuje jako Parmigianinův následovník. Některé malířovy kresby z 80. let převedl do podoby grafických listů Hendrick Goltzius tak působivě, že svou kompozicí, zahrnující i několik desítek postav, se staly vzorem mladším umělcům. Později však Spranger ve svých kresbách redukuje počet postav. Pozdní malířovy kresby se vyznačovaly omezením perokresby a význam spočíval v jejím lavírování a bělobě, čímž dosahoval modelace a sjednocení tvarů.

Grafika.

Především Sprangerovy kresby byly natolik podnětné, že iniciovaly zájem o reprodukování jeho děl. Počínaje Cornelisem Cortem, který ryl podle Sprangera již v roce 1573, a Johannem Sadelerem v roce 1581, kdy pracoval v Antverpách, se malířovy předlohy rozšířily po Evropě v Goltziusových grafikách. Grafický list "Svatba Amora a Psyché" patří k nejambicióznějším projektům kresby a grafiky závěru 16. století, ve kterém Spranger (kresba) a Goltzius (rytec) prokázali své umělecké kvality. Ty měly význam pro formování malby pozdního manýrismu. Od roku 1597 vytvářel podle Sprangera grafické listy i Aegidius Sadeler, který v letech 1608 až 1612 bydlel ve Sprangerově domě. Aegidius Sadeler tak měl k dispozici široký výběr z jeho děl. Na rozdíl od Goltzia však Sadeler šířeji využil kontrastu tmavých stínů a osvětlených partií, čímž dosáhl dojmu trojrozměrnosti. Dokladem přátelství Sprangera s rytcem Sadelerem je rytina, v níž Spranger „zveřejnil“ svůj zármutek nad ztrátou manželky. Kompozičně i významově je list rozdělen na dvě poloviny. Vpravo je věnován zesnulé manželce, vlevo zarmoucenému Sprangerovi. Obě části spojují postavy Smrti a Chrona, který zabraňuje Smrti zabodnout předčasně šíp do malířova srdce. Asi roku 1607 vznikl nejvýznamnější grafický list, ve kterém Sadeler zachytil perspektivní pohled do interiéru Vladislavského sálu na Pražském hradě. Mědiryt dokumentoval bohatý společensko-politický život rudolfínského dvora. Přibližně ze stejné doby pocházejí i grafická díla Jana Müllera a Lucase Kiliana napodobující šerosvit Sprangerových obrazů. A byl to především Lucas Kilian, kdo v prvních desetiletích 17. století hojně ryl podle Strangerových a Heintzových předloh.

Sochařství.

Spranger se se sochařskou dekorací seznámil již během svého italského pobytu. Významných podnětů se mu dostalo při spolupráci s Hansem Montem, kdy společně pracovali pro císaře Maxmiliána II. na výzdobě letohrádku Neugebäude u Vídně. Po odchodu Hanse Monta z rudolfínské Prahy vzniklo z této spolupráce několik drobných plastik, kterými Spranger vyplnil sochařské vakuum, které zaplnil až Adrian de Vries po svém příchodu do Prahy (1601). Jedním z mála dokladů Sprangerovy sochařské tvorby je 60 cm vysoké sousoší "Achileus a Deianeira" (asi 1600, Waltersovo uměleckém muzeum v Baltimoru, U.S.A.).

Umělecko-historický význam Sprangerova díla.

Všestrannost Sprangerovy tvorby byla inspirativní po celou první polovinu 17. století jak pro umělce v Čechách a v Holandsku, tak i jinde v Evropě. Holandského malíře Abrahama Bloemaerta ovlivnil Spranger natolik, že některé jejich obrazy a kresby byly vzájemně zaměňovány. Spranger se prostřednictvím svých oltářních obrazů v pražských kostelích podílel na formování české raně barokní malby, což dokládají především obrazy Karla Škréty a jeho následovníka, Jana Jiřího Heinsche. Působil ale i na umělce druhého rokoka, jmenovitě na Josefa Mánesa. Později Sprangerova malířská tvorba ovlivnila i historickou malbu Františka Ženíška.

Bartholomeus Spranger, též Bartholomaeus či Bartholomäus Spraneers (21. březen 1546 Antverpy – pohřben 27. září 1611 Praha) byl po 30 let vůdčí uměleckou osobností na dvoře císaře Rudolfa II. v Praze. Původem Vlám, vynikl jako manýristický malíř obrazů a fresek, byl vynikajícím kreslířem a doloženy jsou i jeho sochařské a grafické pokusy. K malířově věhlasu přispěly četné přepisy jeho obrazů do podoby grafických listů, které zhotovovali přední evropští rytci.

Bartholomeus Spranger or Bartholomaeus Spranger (21 March 1546 in Antwerp – 1611 in Prague) was a Flemish painter, draughtsman, sculptor and designer of prints. Working in Prague as a court artist for the Holy Roman emperor Rudolf II, he responded to his patron's aesthetic preferences by developing a version of the extreme style, full of conceits, which has become known as Northern Mannerism. This style stressed sensuality, which was expressed in smoothly modeled, elongated figures arranged in elegant poses, often including a nude woman seen from behind. Spranger's unique style combining elements of Netherlandish painting and Italian influences, in particular the Roman Mannerists, had an important influence on other artists in Prague and beyond as his paintings were disseminated widely through prints.


Objev.

Vrak byl objeven v létě roku 1982 díky skicám "kovových keksů s oušky" Mehmeta Çakira, v nichž byly rozpoznány ingoty tzv. typu "hovězí kůže" (obdélné ingoty, které svým tvarem připomínají hovězí kůži). Turečtí potápěči pro mořské houby byli často poučováni týmem Institutu podmořské archeologie (Institute of Nautical Archaeology – INA), jak během svých ponorů rozpoznat vraky pravěkých lodí. Çakirovy nálezy podnítily Oğuze Alpözena, ředitele Muzea podmořské archeologie v Bodrumu, k vyslání průzkumného týmu muzejníků a archeologů z INA za účelem lokalizování vraku lodi a záchrany jeho nákladu. Tým objevil několik měděných ingotů pouhých 50 metrů od Uluburunského pobřeží.

Předpokládaná trasa lodi.

V souvislosti s nálezy objevenými na palubě lodi je zřejmé, že loď vyplula buď z kyperských nebo syrsko-palestinských přístavů. Loď z Uluburun nepochybně plula do oblasti západního Kypru, o jejím cíli se lze pouze dohadovat na základě výskytu artefaktů, odpovídajících typům nalezeným na palubě. Předpokládá se, že cílovou destinací plavby byl některý z přístavů v Egejském moři. Jako nejpravděpodobnější možnost se jeví přístav na ostrově Rhodos, který byl v této době v oblasti Egejského moře důležitým překladištěm. Podle výzkumníků měl být finálním cílem nákladu některý z mykénských paláců v pevninském Řecku.

Datování.

Peter Kuniholm z Cornellovy univerzity v Ithace (stát New York) odebral vzorky cedrového a dubového dřeva pro dendrochronologické datování stáří nalezeného dřeva, a tím i k absolutnímu datování nálezu. Výsledky ukazují na rok 1305 př. Kr., ale vzhledem k tomu, že se nedochovaly žádné podkorní letokruhy, je vysoce pravděpodobné, že se loď potopila až po tomto roce. Původ dřeva byl shledán na území dnešního Libanonu, Kypru (cedr) a Turecka (dub).  Z obsahu a výzdoby keramických nálezů lze vyvodit interval, v němž loď klesla ke dnu. Bylo to na konci amarnského období, ale nemohla se potopit po smrti egyptské královny Nefertiti (̝†1338 př. Kr.), jak svědčí unikátní nálezy zlatých skarabeů s jejím jménem, nalezené na palubě. Po smrti panovníků se totiž upomínky na jejich vládu ničily. V současnosti je uznávané datování havárie na závěr 14. století př. Kr..  Původ artefaktů nalezených na palubě lodi se geograficky pohybuje od severní Evropy, přes Afriku, Sicílii, Sardinii až po dalekou Mezopotámii. Předměty se zdají být produkty devíti nebo deseti kultur. Různé provenience ukazují, že oblast Egejského moře byla v pozdní době bronzové velmi důležitým mezinárodním distributorem zboží.  Podle rekonstrukcí vědců různých oborů vrak z Uluburnu ilustruje prosperující námořní síť v pozdně bronzovém mediteránním prostoru. Inventář obrovského množství luxusních předmětů, královských darů i surovin vedl k hypotéze, že na lodi mohli plout i mykénští státníci doprovázející drahocenné dary.

Loď.

Loď byla poháněna větrem (plachtou) a veslaři a byla řízena kormidelníkem. Rozmístění fragmentů vraku a nákladu ukazuje, že loď byla dlouhá asi 15 až 16 metrů.

Náklad.

Většina nákladu se skládala ze surovin, které byly obchodním artiklem a které byly před tímto nálezem známy primárně z antických textů nebo z maleb z egyptských hrobek. Nálezy odpovídají mnoha královským darům zmiňovaným v dopisech z Amarny nalezených v El-Amarně v Egyptě.

Výzkum a výkopy.

Institut podmořské archeologie započal výzkumy v roce 1984 pod vedením svého zakladatele George F. Basse a pokračoval pod vedením Cemala Pulaka, viceprezidenta institutu pro oblast Turecka, který řídil výzkumy od roku 1985 do roku 1994. Vrak ležel v hloubce 44 až 52 metrů na strmém skalnatém svahu plném pískových kapes. Polovina zaměstnanců participujících na výzkumu žila v táboře vybudovaném na jihovýchodním ostrohu, který se lodi kdysi patrně stal osudným. Zbytek týmu pobýval na palubě lodi Virazon - plavidla INA. Výzkumníci využívali podvodních telefonních budek a vzduchového výtahu. Lokalita byla i geodeticky zaměřena. Jako pomůcky pro orientaci exkavátoři užívali pásmo a kovové čtverce. Po dokončení terénních prací v září 1994 se veškeré úsilí soustředilo na konzervaci, studium a vzorkování pro různé analýzy v konzervátorské laboratoři v muzeu podvodní archeologie v Bodrumu.

Vrak z Uluburun je vrak lodi z pozdní doby bronzové datovaný na konec 14. stol. př. Kr., objevený poblíž východních břehů Uluburnu (Grand Cape) necelých 10 km jihovýchodně od města Kaş v jihozápadním Turecku. Vrak byl objeven v létě roku 1982 Mehmedem Çakirem, místním potápěčem z vesnice Yalıkavak poblíž Bodrumu, hledajícím mořské houby.

The Uluburun Shipwreck is a Late Bronze Age shipwreck dated to the late 14th century BC, discovered close to the east shore of Uluburun (Grand Cape), and about miles southeast of Kaş, in south-western Turkey. The shipwreck was discovered in the summer of 1982 by Mehmed Çakir, a local sponge diver from Yalıkavak, a village near Bodrum.


Nacistická strana a SS.

Před 1. světovou válkou střídavě studoval i pracoval. Od roku 1914 sloužil jako důstojník na západní frontě. Za svou službu obdržel mj. vyznamenání železným křížem druhé třídy. Na konci války procházel leteckým výcvikem, ale nasazení nestihl. Po porážce Německa byl propuštěn ze služby a pracoval na farmě u Gdaňsku. Oženil se s Charlottou Hirschovou, dcerou majitele farmy, která byla židovského původu. Měl s ní tři děti, nicméně v roce 1926 se rozvedli. Jeckeln rodinu opustil a neplatil ani požadované alimenty. Několik let měl existenciální potíže. V roce 1929 se oženil znovu s Annemarie Wienessovou, s níž měl následně 5 dětí. Před vstupem do nacistické strany 1. října 1929 pracoval jako inženýr. V prosinci 1930 byl přijat do SS. Do konce roku 1931 byl pověřen velením pluku a následně brigády. V roce 1932 byl zvolen členem Reichstagu. V lednu 1933, když se nacistická strana dostala k moci v Německu, byl pověřen velením SS skupiny Jih. V roce 1936 byl jmenován SS a policejním vůdcem západního Německa a povýšen na SS-Obergruppenführera.  Byl známý svou nemilosrdností a brutalitou. Političtí odpůrci, obzvláště členové KPD, SPD a odborů, byli neúnavně pronásledováni a mnohdy i připraveni o život. Společně s členem strany Friedrichem Alpersem byl primárně zodpovědný za vraždy v Riesebergu v létě roku 1933 (jednalo se o zavraždění 11 komunistů a socialistů). Během křišťálové noci koordinoval protižidovské násilí v Brauschweigu a Hannoveru. Od roku 1941 do roku 1945 působil také jako velitel SS-Oberabschnittu Ostland (součást Říšského komisariátu Ostland).

Druhá světová válka.

Po zahájení druhé světové války byl povolán do služby k Waffen-SS. Stejně jako v předchozí praxi v SS, nejprve získal nižší post z pozice Allgemeine-SS a sloužil jako důstojník v pluku 2. divize "Totenkopf" v letech 1939-1941. Začátkem roku 1941 však byla jeho frontová mise ukončena a byl převeden k Reichsführerovi-SS Heinrichu Himmlerovi. Ten ho následně pověřil, aby sloužil jako vyšší důstojník SS a policejní velitel jižního Ruska (Russland-Süd). V této úloze převzal vedení a kontrolu masových vražd "Einsatzgruppen" a protipartizánských operací na Ukrajině (tedy v oblasti působení "Einsatzgruppe C"). Stejnou pozici zastávali i jeho souputníci Hans-Adolf Prützmann (Russland-Nord) a Erich von dem Bach-Zelewski (Russland-Mitte). V srpnu 1941 dosáhlo i jeho přičiněním masové vraždění na východě prvního vrcholu - při akci v Kamenci Podolském bylo zabito více než 23 000 lidí. Dále měl zásadní podíl na masové vraždě Židů v roklině Babí Jar v září 1941, kdy zemřelo přes 33 000 lidí. Kombinované zabíjení, k němuž docházelo v prvních měsících útoku na Sovětský svaz představuje jeden z největších zločinů za války; bývá označováno jako "holokaust kulkami". Koncem října 1941 se Jeckeln přesunul do Lotyšska, kde nahradil Prützmanna a působil opět jako policejní komisař a vyšší velitel SS. Po celou dobu byl odpovědný přímo Himmlerovi.  Vyvinul vlastní metody zabíjení velkého počtu lidí, později známé jako "Jeckelnův systém". Měl personál, který se specializoval na každou jednotlivou část procesu. Jeho metoda byla použita u masakru Židů v Rumbule 30. listopadu a 8. prosince 1941. Systém fungoval takto:  Tento systém se nazýval "balení sardinek" ("Sardinenpackung"). Z hlášení víme, že i někteří zkušení vrazi z řad "Einsatzgruppen" byli zděšeni jeho krutostí. V Rumbule se díval na oba dva dny masakru a bylo před ním zabito na 25 000 lidí. Ukázal se jako účinný zabiják, který se nezdráhal zajistit vraždění obrovských množství neozbrojených a dokonce nahých mužů, žen, dětí a starších lidí. Jedna ze tří přeživších z masakru Rumbula, Frida Michelsonová, se zachránila předstíráním, že je mrtvá, když vrazi na její tělo vršili boty zavražděných. Později vypověděla následující:  Dne 27. ledna 1942 byl vyznamenán válečným záslužným křížem s meči za zabití 25 000 lidí v Rumbule ""z rozkazu nejvyššího velení a s nejvyšší možnou prioritou"". V letech 1942 a 1943 se více zapojil do protipartyzánských akcí, především v Bělorusku. V té době navrhoval Himmlerovi, aby se zasadil o větší zapojení pobaltských a ukrajinských jednotek v boji po boku nacistů. V roce 1944 mu zemřeli dva jeho synové. V únoru 1945, nyní jako "General der Waffen-SS und Polizei", byl jmenován do velitelství "SS-Freiwilligen-Gebirgs-Korps" a sloužil také jako velitel náhradních jednotek SS a policejní velitel v jihozápadním Německu.

Zatčení a odsouzení.

Zajatý byl sovětskými vojsky v blízkosti Halbe u Berlína 28. dubna 1945. Spolu s ostatními německými zajatci, kteří sloužili ve vojenském okrsku Riga, byl od 26. ledna 1946 do 3. února 1946 souzen před sovětským vojenským tribunálem v Rize. Při vyšetřování byl klidný a v podstatě odpověděl na všechny otázky vyšetřovatelů. Prodělal celkem 29 výslechů. Po celou dobu vypadal nudný a nestranný. Byl ve svých posledních slovech zdrženlivý, plně uznal svou vinu a souhlasil, že nese plnou zodpovědnost za činnost sobě podřízené policie SS a SD v Ostlandu. V závěru svého projevu řekl:  Jeckeln a ostatní obžalovaní byli odsouzeni k smrti za spolupodíl na vraždě několika set tisíc lidí. Oběšeni byli v Rize dne 3. února 1946 před asi 4 000 diváky. Poprava se uskutečnila na Náměstí vítězství v Rize ("Uzvaras laukums"), nikoli jak je někdy mylně uváděno na půdě bývalého rižského ghetta.

Friedrich Jeckeln (2. února 1895 Hornberg - 3. února 1946 Riga) byl vysoký německý důstojník SS, který sloužil jako vyšší velitel policie a SS v obsazeném Sovětském svazu během druhé světové války. Podílel se na nasazení a koordinaci pohotovostních skupin "Einsatzgruppen" a byl osobně zodpovědný za organizaci zabití více než 200 000 Židů, Slovanů, Romů a dalších "nežádoucích osob". Po skončení druhé světové války byl za své válečné zločiny sovětským vojenským tribunálem v Rize odsouzen a popraven v roce 1946.

Friedrich Jeckeln (2 February 1895 – 3 February 1946) was a German SS commander during the Nazi era. He served as a Higher SS and Police Leader in the occupied Soviet Union during World War II. Jeckeln was the commander of one of the largest collection of "Einsatzgruppen" death squads and was personally responsible for ordering and organizing the deaths of over 100,000 Jews, Romani, and others designated by the Nazis as "undesirables". After the end of World War II in Europe, Jeckeln was convicted of war crimes by a Soviet military tribunal in Riga and executed in 1946.


Osobní život.

Manželky Jurije Sedycha.

Jurij Sedych je podruhé ženatý. Obě dvě jeho manželky jsou olympijskými vítězkami v atletice. Jeho první ženou byla jeho krajanka, rodačka rovněž z Rostovské oblasti, Ljudmila Kondraťjevová, olympijská vítězka v běhu na 100 metrů z olympijských her 1980 v Moskvě. Jeho současnou manželkou je bývalá sovětská koulařka, vítězka z olympijských her 1988 v Soulu a světová rekordmanka Natalja Lisovská. Dnes žije i s rodinou v Paříži a věnuje se trenérské práci.

Dcery Jurije Sedycha.

Jurij Sedych je otcem dvou dcer, které se obě na vrcholové úrovni věnují hodu kladivem. Starší dcerou je Oksana Kondraťjevová ("Oksana Kondratyeva", * 22.11.1985, 180cm, 80 kg), která závodí pod rodným příjmením své matky a je občankou Ruské federace. V roce 2013 vytvořila osobní rekord 77,13 m, kterým ve světových tabulkách této sezóny figurovala na třetím místě (druhá v ruských tabulkách 2013). Na mistrovství světa v Moskvě v roce 2013 obsadila v hodu kladivem 7. místo, jako studentka Moskevské státní univerzity (obor tělesná výchova) získala na letní světové univerziádě 2013 v Kazani stříbrnou medaili.  Mladší dcera, jejíž matkou je Natalja Lisovská, se jmenuje Alexia Sedykhová ("Alexia Sedykh", * 13.9.1993, 173 cm, 70 kg) a je občankou Francie. Přestože zatím nedosahuje výkonnosti své starší nevlastní sestry, dosáhla už několika úspěchů. Je to především zlatá medaile na Olympijských hrách mládeže, pořádaných v roce 2010 v Singapuru (59,08 m), bronzová medaile na juniorském mistrovství Evropy 2011 v Tallinnu (65,02 m) nebo bronzová medaile na mistrovství Evropy atletů do 23 let v roce 2013 v Tampere (66,67 m).

Příjmení "Sedych".

Příjmení Sedych se v češtině skloňuje obvyklým způsobem, v ruštině či ukrajinštině však žádné koncovky nepřibírá (podobně jako česká příjmení typu Janků, Petrů apod.) I v případě jména Sedych jde o druhý pád množného čísla, v tomto případě přídavného jména "sedyj. K"oncovka -ych je tedy totožná s českou koncovkou -ých (šedých, černých, bílých apod.) – Věta "Znám Jurije Sedycha "se tedy v ruštině řekne "Ja znaju Jurija Sedych". Věta "Mluvil jsem s Jurijem Sedychem "zní "Ja govoril s Jurijem Sedych."

Světové rekordy Jurije Sedycha.

hod kladivem (juniorské světové rekordy).

69,04 m Jalta, 7.10.1973  70,86 m Alušta, 1.4.1974

hod břemenem (35 liber = 15,88 kilogramu), v hale.

23,00 m Montreal, 10.3.1979  23,35 m Montreal, 10.3.1979  23,46 m Montreal, 10.3.1976

10 nejlepších výkonů Jurije Sedycha.

86,74 (1) Stuttgart 30.8.1986 (mistrovství Evropy)  86,66 (1) Tallinn 22.6.1984 (mezistátní atletické utkání SSSR-NDR)  86,34 (1) Cork 3.7.1984 (mítink Cork City Sports International)  85,68 (1) Budapešť 11.8.1986 (mezinárodní mítink BGP)  85,60 (1) Londýn 13.7.1984 (mezinárodní mítink PTG)  85,60 (1) Moskva 17.8.1984 (mezinárodní závody Družba)  85,14 (1) Moskva 4.9.1988 (Memoriál Vladimira Kuce)  85,02 (1) Budapešť20.8.1984 (mezinárodní mítink BGP)  84,92 (1) Drážďany 3.7.1986 (mezinárodní mítink Olympijský den)  84,72 (1) Moskva 9.7.1986 (Hry dobré vůle)

Výkony Jurije Sedycha v jednotlivých sezónách.

"(v závorce pořadí ve světových tabulkách příslušného roku, = stejného výkonu dosáhli dva atleti či více atletů)"  1971 --- 57,02 m... 8. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1953 a mladší  1972 --- 62,96 m... 3. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1954 a mladší  1973 --- 69,04 m (50)... 21. místo v seniorských tabulkách SSSR, 1. místo v tabulkách SSSR pro ročník 1954 a mladší  1974 --- 70,86 m (31=)... 13. místo v seniorských tabulkách SSSR, 1. místo v tabulkách SSSR pro ročníky 1954-1955  1975 --- 75,00 m (8)  1976 --- 78,86 m (1)  1977 --- 76,60 m (3)  1978 --- 79,76 m (3)  1979 --- 77,58 m (7=)  1980 --- 81,80 m (1)  1981 --- 80,18 m (2)  1982 --- 81,66 m (3)  1983 --- 80,94 m (5)  1984 --- 86,34 m (1)  1985 --- 82,70 m (2)  1986 --- 86,74 m (1)  1987 --- 80,34 m (12)  1988 --- 85,14 m (1)  1989 --- 81,92 m (4)  1990 --- 82,80 m (4)  1991 --- 82,62 m (3)  1992 --- 82,18 m (4)  1993 --- 76,92 m (28)  1994 --- 80,14 m (11)  1995 --- 79,48 m (12)  1996 --- 69,62 m (115)

Jurij Sedych v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v hodu kladivem mužů v roce 1980.

81,80 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Moskva 31.7.1980  81,66 Sergej LItvinov (SSSR), 1958, 1, Soči 24.5.1980  80,80 Karl-Hans Riehm (SRN), 1951, 1, Rhede 30.7.1980  80,48 Boris Zajčuk (SSSR), 1947, 2, Soči 24.5.1980  80,46 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 2, Leselidze 16.5.1980  80,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 2, Moskva 21.6.1980  78,94 Detlef Gerstenberg (NDR), 1957, 1, Erfurt 18.5.1980  78,59 Aleksandr Kozlov (SSSR), 1952, 5, Soči 24.5.1980  78,52 Aleksej Maljukov (SSSR), 1950, 6, Soči 24.5.1980  77,96 Manfred Hünning (SRN), 1953, 2, Rhede 30.7.1980

dlouhodobé světové tabulky v hodu kladivem mužů k 31.12.1980.

81,80 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Moskva 31.7.1980  81,66 Sergej LItvinov (SSSR), 1958, 1, Soči 24.5.1980  80,80 Karl-Hans Riehm (SRN), 1951, 1, Rhede 30.7.1980  80,48 Boris Zajčuk (SSSR), 1947, 2, Soči 24.5.1980  80,46 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 2, Leselidze 16.5.1980  80,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 2, Moskva 21.6.1980  79,30 Walter Schmidt (SRN), 1948, 1, Frankfurt nad Mohanem 14.8.1975  79,16 Manfred Hünning (SRN), 1953, 1, Dortmund 22.8.1979  78,94 Detlef Gerstenberg (NDR), 1957, 1, Erfurt 18.5.1980  78,62 Aleksej Spiridonov (SSSR), 1951, 1, Kyjev 22.8.1976

světové tabulky v hodu kladivem mužů v roce 1986.

86,74 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Stuttgart 30.8.1986  86,04 Sergej Litvinov (SSSR), 1958, 1, Drážďany 3.7.1986  82,34 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 3, Drážďany 3.7.1986  82,24 Benjaminas Vilučkis (SSSR), 1961, Klaipėda 24.8.1986  81,70 Günther Rodehau (NDR), 1959, 1, Dráždany 16.8.1986  81,32 Klaus Ploghaus (SRN), 1956, 1, Paderborn 25.8.1986  80,88 Jud Logan (USA), 1959, 1, Walnut 27.4.1986  80,88 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 1, Leselidze 18.5.1986  80,70 Vasilij Sidorenko (SSSR), 1961, 1, Tbilisi 10.8.1986  80,68 Igor Astapkovič (SSSR), 1963, 1, Minsk 1.6.1986

dlouhodobé světové tabulky v hodu kladivem mužů k 31.12.1986.

86,74 Jurij Sedych (SSSR), 1955, 1, Stuttgart 30.8.1986  86,04 Sergej Litvinov (SSSR), 1958, 1, Drážďany 3.7.1986  84,40 Jüri Tamm (SSSR), 1957, 1, Banská Bystrica 9.9.1984  83,54 Igor Nikulin (SSSR), 1960, 1, Atény 2.9.1982  82,64 Günther Rodehau (NDR), 1959, 1, Dráždany 3.8.1985  82,24 Benjaminas Vilučkis (SSSR), 1961, Klaipėda 24.8.1986  81,56 Christoph Sahner (SRN), 1963, 1, Rehlingen 27.5.1985  81,52 Juha Tiainen (Finsko), 1955, 1, Tampere 11.6.1984  81,44 Jurij Tarasjuk (SSSR), 1957, 1, Minsk 10.8.1984  81,32 Klaus Ploghaus (SRN), 1956, 1, Paderborn 25.8.1986

Jurij Georgijevič Sedych (; rusky Юрий Геopгиевич Седых, * 11. června 1955 Novočerkassk, Rostovská oblast, SSSR, dnešní Ruská federace) je bývalý sovětský atlet ukrajinské národnosti, specializující se na hod kladivem.

Yuriy Georgiyevich Sedykh (; ) (born 11 June 1955) is a retired Soviet track and field athlete who represented the Soviet Union, specialising in the hammer throw. He was a World and Olympic Champion and holds the world record with a throw of 86.74 m.


Popis.

Serenoa plazivá je nízká palma keřovitého vzrůstu. Kmen je větvený nebo nevětvený, plazivý nebo vystoupavý a dosahuje výšky od 1 do 3 metrů. Při poškození růstového vrcholu často vytváří postranní výběžky. V mládí je pokrytý listovými bázemi, později holý a hladký. Listy jsou dlanité, induplikátní, složené z kopinatých, na bázi srostlých, na vrcholu špičatých nebo dvouklaných segmentů. "Hastula" je zřetelná na líci i na rubu listu. Řapík je tenký, buď po celé délce nebo jen na bázi jemně ostnitý a jeho báze není rozštěpená. Květenství jsou vystoupavé laty, vyrůstají z listové růžice mezi bázemi listů a jsou asi stejné délky jako listy. Jsou větvená do 2. až 3. řádu. Květy jsou vonné, smetanově bílé, 4 až 5 mm velké, oboupohlavné, přisedlé a na větvích květenství vyrůstají buď jednotlivě nebo ve dvojicích. Kalich je miskovitý, trojlaločný. Koruna je složena ze 3 eliptických, nazpět ohnutých korunních lístků. Tyčinek je 6 ve 2 kruzích, nitky jsou trojúhelníkovité, na bázi srostlé a připojené ke koruně. Gyneceum je složené ze 3 plodolistů, které jsou na bázi volné a ve čnělkové části srostlé. Čnělka je dlouhá, zakončená drobnou, mělce trojlaločnou bliznou. Plodem je černá, hladká, elipsoidní peckovice o délce asi 2 cm. Dužnina (mezokarp) je černavá. Pecka je tvrdá a hnědá. Obsahuje jediné semeno.

Rozšíření.

Druh je rozšířen na jihovýchodě USA od východní Louisiany po Floridu a jih Jižní Karolíny. Vyskytuje se na různých nížinných stanovištích v nadmořských výškách do 50 metrů. Často tvoří husté a rozsáhlé porosty v podrostu borových lesů, roste též na prériích, pobřežních dunách aj. Na Floridě je to velmi hojná, obecně rozšířená rostlina, pokrývající asi 10 % rozlohy tohoto státu (celkem asi 1420000 ha). Často roste pospolu se vzrůstnějším druhem "Sabal palmetto".

Ekologické interakce.

Vonné květy serenoy jsou opylovány hmyzem, zejména včelami. Navštěvují je také motýli. Rostliny v některých letech kvetou masivně a více než v jiných. Zralé plody vyhledávají různá zvířata, např. medvěd baribal, jelenec běloocasý, želva myší, mývalové, lišky, vačice a mnoho druhů ptáků. Rozsáhlé porosty poskytují úkryt četným druhům divokých zvířat, jako je např. puma americká nebo medvěd baribal, který pod jejich ochranou též vyvádí mladé. Rostlina je dobře přizpůsobena periodickým požárům vegetace a ohořelé kmeny brzy opět obrážejí.  Na listech serenoy se vyvíjejí housenky soumračníkovitých motýlů "Asbolis capucinus" a "Euphyes arpa" a žije na nich řada druhů červců.

Taxonomie.

Rod "Serenoa" je v rámci systému palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Livistoneae". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií rovněž monotypický a americký rod "Acoelorrhaphe". Druh byl popsán v roce 1791 Williamem Bartramem pod názvem "Corypha repens". Do samostatného rodu "Serenoa" jej přeřadil John Kunkel Small v roce 1922.

Význam.

Šedolistá forma této palmy je ceněna jako okrasná rostlina. Je možno ji pěstovat v oblastech se zónou odolnosti 8 až 11. Množí se výsevem semen. Semenáčky rostou jen pomalu a zejména větší rostliny špatně snášejí přesazování. Rostlina snáší i mírné zasolení půdy. Olejnaté plody jsou jedlé buď syrové nebo vařené a místně slouží k výrobě nápojů. Semena mohou být také mlety na mouku. Růstový vrchol je konzumován jako zelenina (palmové zelí). V místě výskytu je ze serenoy získávána řada produktů, zejména vlákna, vosk, olej, léčiva, střešní krytinu. Podle archeologických nálezů to byl jeden z nejdůležitějších zdrojů potravy indiánů v předkolumbovské době.  Sušené a drcené plody serenoy jsou v lékařství používány pod názvem "Fructus Serenoae Repentis" zejména při léčení zvětšené prostaty. V domorodé medicíně jsou využívány zejména jako afrodiziakum, sedativum a při léčení nachlazení, bronchitidy a bolestí v krku, při zánětech močového měchýře, bolestivé menstruaci aj. Z plodů je vyráběn extrakt, který je pod názvem Permixon používán při léčení benigního nádoru prostaty u mužů.

Serenoa plazivá ("Serenoa repens") je druh palmy a jediný druh rodu serenoa. Je to nízce rostoucí palma s plazivým kmenem a vějířovitými listy. Vyskytuje se v jihovýchodních oblastech USA, zejména na Floridě, kde často tvoří rozsáhlé porosty. Květy jsou opylovány zejména včelami, plody konzumuje celá řada druhů zvířat a ptáků. Druh je pěstován jako okrasná palma a poskytuje různorodý místní užitek. Z plodů se vyrábějí léčivé přípravky zejména k léčení onemocnění prostaty.

Serenoa repens, commonly known as saw palmetto, is the sole species currently classified in the genus Serenoa. It is a small palm, growing to a maximum height around. It is endemic to the subtropical Southeastern United States, most commonly along the south Atlantic and Gulf Coastal plains and sand hills. It grows in clumps or dense thickets in sandy coastal areas, and as undergrowth in pine woods or hardwood hammocks.