Nové Nizozemí.

Název Nové Nizozemí (nizozemsky Nieuw-Nederland) použil poprvé na své mapě Adriaen Block v roce 1614. Tou dobou již 5 let holandské lodě prozkoumávaly zdejší oblast Severní Ameriky (Henry Hudson), plavily se proti proudu řek Hudson, Connecticut a Delaware, mapovaly zdejší pobřeží. Hned od začátku docházelo k obchodu s Indiány, zakládaly se malé stanice (první roku 1613). Toto živelné a neorganizované období skončilo v roce 1624, kdy se Nové Nizozemí stalo oficiální provincií Spojených provincií neboli Nizozemské republiky. V květnu 1624 dorazilo do kolonie prvních 30 rodin, které se usadily na dvou místech – na dolním toku Hudsonu a ve Fort Orange na horním toku téže řeky. V dalších letech imigrantů pomalu přibývalo. Nejednalo se jen o Nizozemce, ale podstatnou část tvořili také Valoni, hugenoti, Afričané a později i Angličané z Nové Anglie. V roce 1625 začala kolonizace Manhattanu – došlo k založení města Nový Amsterdam. Osídlování však nepokračovalo podle představ, o přesídlení z Evropy byl jen minimální zájem. Nizozemská Západoindická společnost, která vlastnila na obchod s kožešinami a na osídlování Nového Nizozemí patent, se pokusila v roce 1629 urychlit kolonizaci vydáním charty o patronství. Tzv. patroni mohli získat obrovské území a rozsáhlá práva, pokud na něm usadili a minimálně 4 roky udrželi alespoň 50 rodin nájemců. Nejúspěšnější takto vzniklou osadou byl Rensselaerswyck na horním Hudsonu. Přes tuto pobídku bylo Nové Nizozemí v porovnání s anglickými koloniemi svou populací zanedbatelné. V roce 1628 zde žilo asi 270 lidí o deset let později necelá tisícovka.

Guvernér Kieft.

V roce 1638 se guvernérem Nového Nizozemí stal 41letý Willem Kieft. Pocházel z Amsterdamu a původem byl obchodník. Jeho podnik však zkrachoval a on byl poslán do Osmanské říše vykupovat křesťanské zajatce. Při tomto úkolu si sám finančně značně polepšil. Následovalo jmenování guvernérem v Novém Nizozemí, kam připlul v březnu 1638. V úřadu se nejprve zaměřil na rozvoj Nového Amsterdamu, který se rychle rozrůstal. V roce 1641 nechal zřídit Radu dvanácti mužů, později zúženou na Radu osmi, první zdejší "parlament", ale jejich radami a pokyny se řídil jen málo. Jeho dalším úkolem bylo vypořádat se s nízkým příjmem kolonie. Pokusil se to vyřešit vybíráním tributu za "ochranu" od některých indiánských skupin, tato taktika se však minula účinkem.

Nizozemci a Indiáni.

V roce 1639 došlo ke zrušení monopolu Západoindické společnosti na kožešinový obchod. Jediné, co museli zájemci o obchod učinit, bylo platit daně. Toto nařízení zafungovalo a migrace do kolonie začala přece jen vzrůstat. Základem nizozemského osídlení ale bylo zemědělství, především na jihu kolonie. Osadníci k tomu potřebovali půdu a tu si museli kupovat od Indiánů. Indiáni, kteří se s Nizozemci setkávali, tvořili několik uskupení. Na severu šlo o tři kmeny patřící do Irokézské ligy. Jednalo se o Mohawky, Oneidy a Onondagy. Jejich sousedé, nějakou dobu nepřátelé a pak podřízení spojenci byli Mohykáni. Dále směrem na jih po proudu Hudsonu žili Catskillové a Esopové, řazení někdy k Munsee-Delawarům či správněji Lenni Lenapům. Na dolním Hudsonu, přilehlém okolí a na Long Islandu sídlilo několik skupin a komunit řazených rovněž k Munsee-Delawarům. Jednalo se o Wappingery, Haverstrawy, Nochpeemy, Wecquaesgeeky, Tappany, Hackensacky, Rockawaye, Canarsee, Raritany ad. (viz mapa).

Sever kolonie - Irokézové a Mohykáni.

V roce 1614 ustavili Nizozemci na horním Hudsonu obchodní pevnůstku Fort Nassau a později větší opevněnou osadu Fort Oranje (Orange). Tím začaly trvalé obchodní a politické vztahy s místními Indiány. Hlavními obchodními partnery byli Mohykáni a Mohawkové. Za obchodem sem docházeli a doplouvali i členové jiných domorodých etnik – Oneidové, Onondagové, nějakou dobu i Algonkinové, Montagnaisové, Huroni, Abenakové a zřejmě i Sokokiové. Pravděpodobně v roce 1624 se situace v oblasti začala měnit. Mohykáni a Mohawkové se dostali do konfliktu. Proč se tak stalo, se již zřejmě nepodaří zjistit. Dříve se historikové domnívali, že šlo o první ze série tzv. bobřích válek, neboli o snahu ovládnout přístup k evropskému zboží a stát se prostředníkem v kožešinovém obchodě. Dnes je tato teorie rázně zpochybňována a za válkou se vidí spíše tradiční důvody. Několik Nizozemců se v roce 1626 připojilo k výpravě Mohykánů na území Mohawků, ale akce skončila katastrofou a 4 Nizozemci při ní zemřeli. Ačkoli si Mohykáni zajistili pomoc nevelkého množství francouzských Indiánů, byli nakonec v roce 1628 ve válce poraženi a museli Mohawkům přenechat část území. Pro Holanďany se však prakticky nic nezměnilo, neboť Mohawkové jejich účast v boji na straně svých nepřátel považovali jen za nedůležitou epizodu, která nesmí narušit důležité obchodní partnerství. A měli pravdu, neboť Nizozemci se od té doby do válečných konfliktů Irokézů přímou účastí již nikdy nezamíchali. Obchodní vztahy mezi Irokézi a Nizozemci se brzy pro obě strany staly zcela zásadní. Nizozemci dodávali Irokézům wampumy a evropské zboží a za to získávali bobří a jiné kožešiny. Důležitým přelomem v obchodě se stalo to, že kolonisté zřejmě od konce 30. let začali zásobovat Irokéze střelnými zbraněmi a to v takovém množství, že Indiáni během několika let prakticky přezbrojili a přestali používat v boji na dálku luky a šípy. Tímto Nizozemci nepřímo ale výrazně zasáhli do irokézských útočných válek a podíleli se na jejich drtivých vítězstvích nad Hurony, Petuny, Neutrály, Erii a Algonkiny ve 40. a 50 letech 17. století. Ačkoli ne vždy probíhal vzájemný obchod a vztahy v přátelské atmosféře, nenarušil tuto "idylu" na horním Hudsonu – na níž doplácela "jen" kožešinová zvířata a nepřátelé Irokézů – až do zániku Nového Nizozemí v roce 1664 žádný zásadní problém.

Jih kolonie - cesta k válce.

V roce 1639 došlo k velkým nákupům půdy na Long Islandu a v okolí Manhattanu. Kolonie se začala "legálně" rozrůstat. Podle smluv si Indiáni obvykle ponechali právo zde žít, čili i farmařit, lovit a rybařit. Stalo se poměrně běžnou praxí, že Indiáni prodali stejné území několikrát, než definitivně odešli. Za půdu platili kolonisté mnoha různými druhy zboží. Za poměrně velké území (300 čtverečních mil) Westchester County severně od Nového Amsterdamu, získali indiánští prodejci toto: 300 nožů, 185 seker, 141 motyk, 67 pušek, 227 liber střelného prachu, 130 olověných prutů, 3 tavící sběračky, 5 kadlubů na výrobu kulí, 182 plášťů, 300 metrů látek, 113 košil, 92 párů punčoch, 82 dek, 10 šňůr korálků, 117 železných a mosazných kotlů, 76 džbánů, 12 křesadel, 20 lžic, 1000 rybářských háčků, 220 jehel, 120 šídel na vrtání děr do wampumů, 130 dýmek, 10 zvonečků, 10 židovských harf (hudební nástroj), pár rolí tabáku a 32 krabiček na tabák, 25 soudků piva, 162 galonů rumu a asi 1640 metrů wampumů. Toto zboží nedostali domorodci naráz, ale bylo jim dodáváno v delším časovém období. Nicméně je evidentní, že ačkoli z dnešního pohledu šlo o levný nákup, rozhodně nelze hovořit o šizení za "tretky", jak se někdy nákupy půdy od Indiánů paušalizují.  Jak rostl počet osadníků, začaly se množit incidenty, které narušovaly mírovou koexistenci. Indiánští psi ohrožovali dobytek kolonistů a ten zase ničil indiánská pole. Guvernér Kieft se rozhodl tyto problémy ošetřit právně. Indiáni sice měli zaručeno soudně se vymoci nápravy, ale zato měli podléhat zdanění, což však vesměs odmítali. Pokus vymoci "daň" od indiánské skupiny Tappanů odmítli tito slovy: ""náčelník (Kieft)... musí být velmi zlý člověk, když přišel nepozván do této země a nyní je chce donutit platit jim (Nizozemcům) kukuřicí za nic."" V roce 1640 došlo k prvnímu vážnějšímu incidentu. Indiáni-Raritané napadli posádku obchodní lodě, načež Nizozemci uspořádali odvetnou trestnou výpravu, které padlo za oběť několik domorodců, včetně náčelníkova bratra.  V roce 1641 se situace dále vyhrotila – rozmíšky na obou stranách vzrůstaly a opět to stálo několik životů. Nizozemci několikrát žádali Wecquaesgeeky, aby vydali Indiána, který zabil a okradl jednoho Nizozemce. Ti to odmítli a tak kolonisté po dlouhém rozvažování rozhodli vyslat trestnou expedici. Tvořilo jí 80 mužů a vydala se na pochod v březnu 1642. Nicméně zabloudila a musela se s ostudou vrátit do Nového Amsterdamu. Ačkoli i druhá výprava nedosáhla požadovaného cíle, Indiáni se zalekli a požádali o jednání. Došlo k dohodě, kterou ale Indiáni nesplnili. Napětí stále vzrůstalo. Na Long Islandu a zřejmě i jinde narragansettský náčelník Miantonomo nabádal domorodce k hromadnému povstání proti bělochům. Komunita Hackensacků se dostala do konfliktu s Nizozemci v Newark Bay poté, co dobytek plundroval indiánská pole a kolonisté pravděpodobně podváděli při prodeji alkoholu. Opět došlo k několika vraždám a znovu Indiáni odmítli vydat viníky. Bylo evidentní, že soužití v okolí Nového Amsterdamu nefunguje.

Válka.

Bezprostřední příčiny.

V únoru 1643 napadli Wecquaesgeeky nespecifikovaní Indiáni, podle všeho zřejmě Mohawkové, zabili nejméně 17 z nich a mnoho dalších odvedli do zajetí. Zbývajících několik stovek Wecquaesgeeků uprchlo k Nizozemcům. Rozdělili se na dvě skupiny – jedna se usadila na Manhattanu a druha v Pavonii. Nizozemci Indiánům zprvu pomohli, ale pak vycítili možnost pomstít se za incidenty z minulosti a tajně připravili útočnou akci. Hlavním propagátorem útoku byl evidentně guvernér Kieft.

Boje v roce 1643.

Tentokrát byla akce pečlivě naplánována včetně průzkumu ale utajena před prostými kolonisty. 25. února 1643 okolo půlnoci dorazilo 80 vojáků k indiánskému táboru v Pavonii a dalších asi 50 k táboru Corlaer ́s Hook na Manhattanu. Výsledkem kombinovaného útoku bylo více než 100 mrtvých a 30 zajatých domorodců. Dobový pramen popisuje akce takto: ""Malé děti vyrvané svým matkám byly před očima svých rodičů rozsekány na kusy...a ty byly hozeny do ohně nebo do vody...několik (Indiánů) uniklo k našim osadníkům, někteří bez ruky, posekáni a jinak zmrzačeni, nic horšího si ani nelze představit...a naši lidé se zprvu domnívali, že byli přepadeni svými nepřáteli Mohawky."" Kieft krátce doufal, že se Indiáni zaleknou a v kolonii zavládne klid, ale mýlil se. Prakticky záhy začali být nizozemští osadníci na různých místech napadáni domorodci z asi 11 různých komunit, kteří se okamžitě postavili na stranu Wecquaesgeeků. V kolonii nastal zmatek, počet vojáků nestačil na zajištění ochrany. Mnozí osadníci obvinili Kiefta z toho, že svou akcí ohrozil jejich životy a majetek a dva se dokonce guvernéra pokusili zabít. Některé skupiny Indiánů si uvědomily, že válka jim znemožní zemědělskou činnost a tím pádem i obživu a velmi záhy uzavřely mír. Stalo se tak v březnu a dubnu 1643 a jednalo se o domorodce z Long Islandu a Hackensacky. Nicméně náčelníkům dalo hodně práce zchladit horké hlavy mladých bojovníků, kteří byli naladěni se pomstít. V srpnu 1643 se do bojů zapojili i Wappingerové a během několika akcí zabili desítky osadníků. Jednou z obětí se stala i náboženská exulantka z Nové Anglie Anne Hutchinsonová a její děti. V kolonii zavládl chaos, mnoho lidí ve spěchu prchalo do Evropy. Jediné bezpečné místo na dolním Hudsonu byl Nový Amsterdam. Rada kolonie rozhodla, že je třeba zahájit útoky na všechny nepřátelské Indiány – což bylo asi 7 komunit disponujících podle odhadů 1500 bojovníky. Nizozemci proti nim mohli postavit jen asi 60 trénovaných vojáků a 250 domobranců. Do čela vojska byl jmenován John Underhill, anglický veterán z pequotské války, který žil již nějakou dobu v Novém Nizozemí. Přestože v početní nevýhodě, podnikli kolonisté do konce roku 1643 několik útočných operací, při nichž zničili či zabavili úrodu a vypálili několik vesnic. Indiáni se jim neodvážili postavit v otevřené bitvě a ani se nepokusili bránit opevněné vesnice.

Rok 1644.

V únoru 1644 se nizozemské síly rozdělily na dvě části – větší, převážně nizozemskou jednotku vedl La Montagne, menší převážně anglickou vedl Underhill. Podrobnosti o prvních akcích nejsou známy, zprávy pouze hovoří o tom, že Indiáni přišli o 120 mrtvých, zatímco koloniální útvary jen o 1 mrtvého a 3 zraněné. V březnu 1644 se 130 mužů vedených Underhillem vydalo na severovýchod a napadlo indiánskou opevněnou vesnici u dnešního Pound Ridge ve státě New York. Indiáni nestačili utéct a to se jim stalo osudným. Underhill použil stejnou taktiku, jaká se osvědčila při likvidaci Pequotů v pevnosti Mystic o sedm let dříve. Koloniální vojáci postříleli ty Indiány, kteří se odvážili jim postavit a poté vesnici zapálili. ""Indiáni se snažili uniknout, ale když neuspěli, vraceli se zpět do plamenů, dávajíce přednost smrti v ohni než našima rukama."" Podle svědectví samotných domorodců jich více než 500 zemřelo a jen 8 se podařilo uniknout. Nizozemci a Angličané ztratili jen 1 mrtvého a několik zraněných včetně samotného Underhilla. Tato bitva potvrdila několik skutečností. 1) Indiáni nebyli schopni čelit kompaktní síle evropských jednotek vyzbrojených mušketami v jakékoli otevřenější bitvě či při obraně vesnic. 2) Kolonisté při snaze zbavit se domnělé či skutečné indiánské hrozby postupovali naprosto nekompromisně a neznali slitování – bylo zcela běžné, že nešetřili ani děti a ženy. Totéž však platilo i z druhé strany. 3) Palisádou chráněné vesnice se domorodcům neosvědčily, neboť je nebyli schopni před evropskými vojáky účinně bránit, naopak se pro ně stávaly nebezpečnou pastí a tudíž během 17. století od jejich budování upouštěli.  Ačkoli po tomto drtivém vítězství požádalo několik skupin Indiánů o mír, válka pokračovala. Okolí Nového Amsterdamu bylo stále nebezpečné, útoky Indiánů nepřestávaly. Nizozemská Západoindická společnost byla krajně nespokojená s vývojem v kolonii. Její vedení chtělo, aby došlo co nejrychleji k uzavření míru, nepřálo si zničení a vyhlazení Indiánů – ""nejen, že by to bylo nemožné a nekřesťanské, ale také finančně neúnosné pro společnost"." Hlavním viníkem současné situace byl shledán guvernér Kieft. V prosinci 1644 bylo rozhodnuto ho odvolat.

1645 - uzavření míru.

Za Kiefta byl vybrán Peter Stuyvesant, guvernér na Curaçau. Trvalo však ještě další dva roky, než se výměna uskutečnila a Kieft zatím ve své funkci setrvával. Situace se přesto zlepšovala. V dubnu 1645 dorazili k Novému Amsterdamu zástupci několika indiánských skupin a "zakopali válečnou sekeru". Stále však zůstávalo mnoho domorodců ve válečném stavu. Nizozemci se proti nim pokusili najmout spřátelené Indiány, ale výsledek byl chabý. Kieft se v červenci 1645 vydal do Fort Orange vyjednávat s Mohawky a Mohykány. Když se vrátil na dolní Hudson, místní kmeny konečně souhlasily s uzavřením obecného míru. Jako prostředníci sloužili mohawští a mohykánští náčelníci. 30. srpna 1645 byla smlouva s asi 10 indiánskými kmeny a skupinami uzavřena. Podmínky dohody byly následující: 1) udržovat mír, 2) problémy řešit právní cestou, 3) nepohybovat se ozbrojeni v blízkosti osad druhé strany bez předchozího upozornění. 31. srpna 1645 se v Novém Amsterdamu slavilo díkůvzdání, válka skončila.

Výsledky.

Během bojů přišli Indiáni nejméně o 1000 lidí (některé zdroje uvádějí až 1600). Přímé bojové ztráty Nizozemců nejsou známy, ale jednalo se o přibližně 100 kolonistů. Stovky dalších raději unikly do Evropy. Z hlediska počtu obětí šlo tedy jednoznačně o koloniální vítězství, jednalo se však o prohru obou stran. Nové Nizozemí bylo výrazně populačně oslabeno a trvalo několik let, než se to změnilo. Soužití obou kultur již nikdy neprobíhalo v ovzduší vzájemné důvěry. Přes mírové podmínky se v dalších letech znovu objevily problémy a incidenty, které vedly k dalšímu konfliktu – broskvové válce. Muž, jehož jméno válka nese, guvernér Kieft se v roce 1647 vydal na cestu do Evropy, ale nikdy tam nedoplul – jeho loď ztroskotala nedaleko pobřeží Walesu a Kieft zahynul. V roce 1645 to Nizozemci ještě netušili, ale skutečnou hrozbou pro ně nebyli Indiáni ale Angličané. Již brzy měla vzájemná obchodní a imperiální rivalita převážit dřívější spojenecké vazby a náboženskou spřízněnost. V roce 1664 se Nové Nizozemí stalo New Yorkem.

Kieftova válka (možná další pojmenování válka guvernéra Kiefta, válka s Wappingery, první nizozemsko-indiánská válka, válka s kmeny Munsee) byl konflikt, k němuž došlo v letech 1643-1645 v Novém Nizozemí. Střeli se v něm holandští kolonisté a indiánské kmeny a komunity ze skupiny Munsee (Lenni Lenape). Pomoc Nizozemcům poskytli i Angličané ze sousední Nové Anglie. Válka neskončila rozhodným vítězstvím ani jedné ze stran, byla však neobyčejně krvavá a vyžádala si obrovský počet mrtvých především na straně domorodců.

Kieft's War (1643–1645), also known as the Wappinger War, was a conflict between the colony of New Netherland and the Lenape Indians in New York. It is named for Director-General of New Netherland Willem Kieft who had ordered an attack without approval of his advisory council and against the wishes of the colonists. Dutch colonists attacked Lenape camps and massacred the inhabitants, which encouraged unification among the regional Algonquian tribes against the Dutch and precipitated waves of attacks on both sides. This was one of the earliest conflicts between settlers and Indians in the region. The Dutch West India Company was displeased with Kieft and recalled him, but he died in a shipwreck while returning to the Netherlands; Peter Stuyvesant succeeded him in New Netherland. Numerous Dutch settlers returned to the Netherlands because of the continuing threat from the Algonquians, and growth slowed in the colony.


Život.

Mládí v Británii.

Lillian May Davies se narodila 30. srpna 1915 ve městě Swansea v Jižním Walesu jako dcera Williama Johna Daviese a jeho manželky Gladys Mary, rozené Curran. Liliana se stala modelkou a fotila pro časopisy jako "Vogue". Její rodiče se ve 20. letech 20. století rozešli, ale rozvedli se až kolem roku 1939.  V roce 1940 se v Horshamu, Západním Sussexu prodala za skotského herce Ivana Craiga. Krátce po svatbě se Ivan připojil k britské armádě a odešel do Afriky. Během jeho nepřítomnosti pracovala v továrně, která vyráběla rádia pro královské námořnictvo a v nemocnici pro raněné vojáky.

Manželství s princem Bertilem Švédským.

V roce 1943 se v Londýně setkala s princem Bertilem Švédským, údajně na cocktail party na jejích 28. narozeninách. Brzy po setkání se stali milenci, přestože byla Liliana stále vdaná za Craiga. Když se po válce s manželem shledala, vyjádřil přání oženit se s jinou ženou, a následoval přátelský rozvod.  Bertilův starší bratr Gustav Adolf Švédský byl druhý v následnictví švédského trůnu; v roce 1947 však zemřel. Protože jeho synpvi Karlu Gustavovi bylo méně než rok, bylo zřejmé, že kdyby král zemřel, musel by se stát Bertil regentem (další dědicové se vzdali svých míst v řadě dědictví kvůli sňatkům pro krále nepřijatelných). Z toho důvodu se Bertil nemohl s Lilianou oženit, a tak spolu pár žil diskrétně po více než třicet let. V roce 1946 Bertil získal dům v Sainte-Maxime ve Francii. Dům se stal jejich soukromým útočištěm.  Bertil se regentem nikdy nestal, protože jeho otec král žil dostatečně dlouho na to, aby jeho vnuk mohl usednout na trůn. Karel XVI. Gustav nastoupil v roce 1973 na trůn a poté, co se sám oženil s ženou z lidu, povolil také Bertilovi a Lilianě sňatek. Svatba se konala 7. prosince 1976 v kapli Drottningholmského paláce za přítomnosti krále a královny.

Vdovství.

Princ Bertil zemřel 5. ledna 1997 v jejich domě. Do roku 2010 Liliana pokračovala v reprezentaci královské rodiny na různých schůzkách a dalších příležitostech. Byla patronkou mnoha organizací.  V roce 2008 Liliana ve svém bytě upadla a zlomila si stehenní kost a v únoru 2009 utrpěla ve svém domě další pád. 3. června 2010 bylo oznámeno, že Liliana trpí Alzheimerovou chorobou. V posledních letech žila ve vile Solbacken, ošetřovaná třemi zdravotními sestrami.  Liliana zemřela 10. března 2013 ve Stockholmu.

Liliana Švédská ("rozená" Lillian May Daviesová, později Craigová; 30. srpna 1915 Swansea – 10. března 2013 Stockholm) byla britská modelka, která se v roce 1976 stala sňatkem s princem Bertilem Švédským členkou švédské královské rodiny. Byla tak tetou švédského král Karla XVI. Gustava, dánské panovnice Markéty II. a řecké královy Anne-Marie Dánské.

Princess Lilian of Sweden, Duchess of Halland (born Lillian May Davies, later Craig; 30 August 1915 – 10 March 2013), was a British fashion model who became a member of the Swedish royal family through her 1976 marriage to Prince Bertil, Duke of Halland (1912–1997). As such, she was a paternal aunt of King Carl XVI Gustaf of Sweden and a maternal aunt of Queen Margrethe II of Denmark and Queen Anne-Marie of Greece.


Osobní život.

Narodil se v obci St Austell v Cornwallu roku 1943. Po narození byl adoptován truhlářem Ericem a jeho manželkou Elsie Nettlesovými. Navštěvoval místní základní školu. Ve věku sedmi let se dozvěděl, že jeho biologická matka byla irská zdravotní sestra římskokatolického vyznání, která během druhé světové války pracovala v Anglii. Po nelegitimním porodu byla hospitalizována v psychiatrické léčebně a zemřela na tuberkulózu ve dvaceti osmi letech. Nettles nikdy nezjistil skutečnou identitu biologického otce, ale získal informaci, že otec měl bratra a dvě sestry.  V roce 1962 získal stipendium ke studiu historie a filosofie na southamptonské univerzitě. Zde také poprvé vystoupil jako herec v několika ochotnicky nastudovaných hrách.

Herecká kariéra.

V sezóně 1969-70 hrál repertoár v northcottském divadle v Exeteru a v druhém roce debutoval na filmovém plátně ve snímku "Ještě jednou". Následovala postava "doktora Iana Mackenzieho" v seriálu "A Family at War", kterou ukončil v roce 1972. Objevil se v několika epizodních rolích seriálů "The Liver Birds", "Dickens of London" či "Robin of Sherwood"..  V roce 1981 přišla první výrazná příležitost, když získal part "Jima Bergeraca" v kriminální dramatické sérii "Bergerac", odehrávající se na ostrově Jersey, s celkovým počtem 87 dílů odvysílaných do roku 1991. Po skončení tohoto projektu se na pět sezón stal součástí Královské shakespearovské společnosti, v níž se objevil v divadelních hrách "Zimní pohádka", "Veselé paničky windsorské", "Julius Caesar", "Richard III." a "The Devil is an Ass". Roku 1992 si zahrál v díle seriálu "Boon" a o rok později pak jako "Jim Bergerac" v policejní parodii "The Detectives".  Roku 1995 byl přizván Brianem True-Mayem, aby se podílel na novém kriminálním seriálu "Vraždy v Midsomeru", v němž získal hlavní roli detektiva šéfinspektora Toma Barnabyho. Postava jej proslavila i za hranicemi Spojeného království. V únoru 2009 bylo oznámeno, že po dotočení dvou následujících sérií projekt opustí. Poslední 81. díl "Fit pro vraždu" s jeho obsazením, natočený v roce 2010, měl britskou televizní premiéru 2. února 2011 a Prima TV jej odvysílala 11. března téhož roku.

Další televizní projekty.

Na počátku roku 2010 dopsal a zpracoval třídílný dokumentární film "Channel Islands At War" (Normanské ostrovy ve válce), k 70. výročí nacistické invaze a následné okupace Normanských ostrovů. V reakci obdržel několik výhrůžných dopisů od obyvatel ostrova Jersey, kteří mu vyčítali, že v dokumentu vypadali jako kolaboranti. Na to odpověděl: "„Neexistoval způsob, kterým byste se vyhli kolaboraci s okupační mocí držící vládu nad civilním obyvatelstvem. Pokud byste nebalancovali při chůzi po laně, zastřelili by vás.“" Tento postoj podpořili místní historikové a členové Společnosti okupace Normanských ostrovů (Channel Islands Occupation Society).

Bibliografie.

Během natáčení seriálu "Bergerac" na ostrově Jersey napsal cestovního průvodce "Bergerac's Jersey" (BBC Books, 1988; ), který dokumentuje lokace televizního projektu. Následovala kniha "John Nettles' Jersey: A Personal View of the People and Places" (BBC Books, 1992; ) o ostrovní krajině, místních osobnostech a historii.  V roce 1991 napsal poloautobiografické dílo "Nudity in a Public Place: Confessions of a Mini Celebrity" (Robson Books; ), o tom jak se stát „nevraživou milovnicí,“ věnované divačkám seriálu "Bergerac".

Soukromý život.

V roce 1966 se poprvé oženil s Joyce Nettlesovou, se kterou má dceru Emmu (nar. 1970). K rozvodu došlo roku 1979. Podruhé si vzal v červenci 1995 Cathryn Sealeyovou v Eveshamu, Worcestershire, s níž se seznámil během práce na pantomimě. K roku 2011 žili v Pyworthu, hrabství Devon.

Ocenění.

V roce 2010 byl oceněn Řádem britského impéria (OBE).

John Vivian Drummond Nettles, OBE (* 11. října 1943, St Austell, Cornwall) je anglický herec, historik a spisovatel, známý pro ztvárnění hlavních rolí v kriminálních televizních seriálech "Bergerac" a "Vraždy v Midsomeru".

John Vivian Drummond Nettles, OBE (born 11 October 1943) is a British actor and writer. He is best known for playing the lead roles in the long-running television series "Bergerac" and "Midsomer Murders".


Biografie.

Ilja Ivanovič Ivanov se narodil ve vsi Ščigry v Kurské gubernii v Rusku. V roce 1896 absolvoval Charkovskou univerzitu a v roce 1907 se stal řádným profesorem. Několik let studoval v zahraničí, absolvoval teoretická i praktická školení v Pasteurově ústavu v Paříži. Pracoval jako vědec v přírodní rezervaci Askania-Nova, v letech 1917–1921 a 1924–1930 ve Státním institutu experimentální veterinární medicíny (), v Ústřední experimentální stanici pro výzkum reprodukce domácích zvířat () v letech 1921–1924 a také v letech 1928–1930 v Moskevském vyšším institutu zootechniky ().  Na začátku dvacátého století Ilja Ivanov zdokonalil techniku inseminace a její praktické využití v chovu koní. Dokázal, že technika umělého oplodnění umožní, aby jeden hřebec oplodnil až 500 klisen (namísto 20–30 přirozeným oplodněním). Výsledky ve své době vzbudily senzaci a Ivanovova stanice byla navštěvována chovateli koní z celého světa.

Hybridizační experimenty.

Velmi kontroverzní byly výzkumné pokusy zkřížit člověka s opicí. Již v roce 1910 přednesl takovou myšlenku na zoologickém kongresu ve Štýrském Hradci a popsal možnost získat křížence umělým oplozením.  Ve dvacátých letech Ivanov připravil sérii pokusů směřujících k vytvoření křížence člověka a opice. Použil lidské sperma, ale samice šimpanzů nezabřezly. V roce 1929 zorganizoval sérii pokusů, kde se pokoušel opičí sperma aplikovat dobrovolnicím, ale experimenty se opozdily, když Ivanovovi pošel poslední orangutan.  Radikální politické změny v Sovětském svazu se projevily i na poli vědy a spolu s Ivanovem řada vědců věnujících se primárnímu výzkumu přišla o svá místa. Na jaře 1930 byl Ivanov na veterinárním institutu podroben politické kritice. Nakonec byl 13. prosince 1930 uvězněn. Byl odsouzen k pětiletému vyhnanství v Alma Atě, kde pracoval v Kazašském veterinárně zoologickém institutu až do smrti na mozkovou mrtvici 20. března 1932. Nekrolog napsal respektovaný fyziolog a biolog Ivan Petrovič Pavlov.

Opera Orango.

Ivanovova práce se stala jedním z inspiračních zdrojů nedokončené satirické opery Orango, jejíž "Prolog" načrtl v roce 1932 Dmitrij Šostakovič na libreto A. N. Tolstého a Alexandra Osipoviče Starčakova, ale myšlenku později opustil a definitivně odložil. Rukopis nalezla ruská muzikoložka Olga Donská v Glinkově muzeu v Moskvě v roce 2004. Dílo v instrumentaci Gerarda McBurney mělo premiéru 2. prosince 2011 v Los Angeles, provedla jej Losangeleská filharmonie pod taktovkou Esa-Pekky Salonenena.

Ilja Ivanovič Ivanov (; – ) byl ruský a sovětský biolog, jehož specializací byla problematika inseminace a mezidruhového křížení. Koncipoval kontroverzní pokusy o zkřížení člověka s jinými primáty.

Ilya Ivanovich Ivanov (, – March 20, 1932) was a Russian and Soviet biologist who specialized in the field of artificial insemination and the interspecific hybridization of animals. He is famous for his controversial attempts to create a human-ape hybrid by inseminating three female chimpanzees with human sperm (with no result).


Život.

Sňatek s Jiřím z Poděbrad.

Johana se za třicetiletého Jiřího z Poděbrad vdala ve svých dvaceti letech v roce 1450, rok po smrti jeho první manželky Kunhuty ze Šternberka. Mladá Johana se tak stala druhou manželkou vdovce se sedmi dětmi. Iniciátorem tohoto sňatku byl pravděpodobně Johanin bratr Jaroslav Lev z Rožmitálu, protože otec jí zemřel už v jejím dětství. Manželství katoličky s husitským magnátem bylo příkladem náboženské tolerance, což byl snad i jeden z důvodů sňatku.  Byla ženou velmi energickou a inteligentní, zároveň zcela oddanou svému manželovi a jeho politickým ambicím. Stala se mu oporou v soukromí, ale především v jeho politickém snažení a vladařských povinnostech. Tato dvojice předčila své soupeře svými schopnostmi, soudržností a vytrvalostí. Symbolizovali náboženskou toleranci a snažili se sjednotit českou společnost, která byla stále rozdělena na katolíky a utrakvisty. Pokoušeli se o obnovu českého království rozvráceného husitskou revolucí.  Jiří z Poděbrad byl původně hejtmanem Boleslavského kraje a zaujímal vůdčí postavení v kališnickém táboře. Katolickou opozici porazil v roce 1448, kdy přepadl Prahu a zmocnil se jí. V roce 1452 vystoupil proti radikálním husitům, dobyl jejich centrum Tábor a velmi tak oslabil jejich vliv. V témže roce byl Zemským sněmem zvolen zemským správcem krále Ladislava Pohrobka. Když Ladislav Pohrobek zemřel v roce 1457 na leukémii, vyvstala otázka, kdo bude po bezdětném Ladislavovi králem. V Čechách a Uhersku se jeho nástupci stali představitelé domácí šlechty - Jiří z Poděbrad v Českém království a Matyáš Korvín v Uhersku.

Manželství a potomci.

Johana se po svatbě stala nejenom manželkou Jiřího z Poděbrad, ale i macechou jeho sedmi dětí, které mu porodila první žena Kunhuta. Byla ženou velmi tolerantní a nekonfliktní, o vyženěné děti se vzorně starala. Sama měla s Jiřím pět dětí, všechny se však narodily ještě před tím, než se stala královnou. Žádné z nich tedy nemělo dědický nárok na trůn. O dítě po své volbě královnou se velmi snažila, dokonce podstoupila i léčbu. Je velmi pravděpodobné, že neplodností netrpěla ona, ale její manžel kvůli tloušťce a dalším chorobám. O její dobrosrdečnosti svědčí i to, že ke svým vlastním i nevlastním dětem do králova sídla na Starém Městě v Praze přijala i mladičkého Matyáše Korvína a saskou princeznu.

Korunovace.

Korunovace Jiřího z Poděbrad proběhla 7. května 1458 a Johana se stala korunovanou královnou o den později. Stalo se tak poprvé v českých dějinách, že byl korunován králem český šlechtic, který na trůn neměl žádná dědická práva. Ještě před korunovací museli oba manželé učinit tajnou přísahu papežské stolici, že budou chránit katolickou víru ve své zemi.

Královna Johana.

Johana byla velkou Jiřího oporou nejenom v rodině ale také v politice, kdy mu byla nejen rádcem, ale sama se na ní aktivně podílela – účastnila se jeho politických jednání. Přestože si získala respekt katolíků i utrakvistů, musela během svého života čelit mnoha nepřátelům. Krátce po smrti Ladislava Pohrobka se rozšířily pomluvy, že jej otrávila Johana. Tato pomluva nabourávala celá léta vztah královny i krále Jiřího se zahraničím a církví.  Byla také iniciátorkou sňatku nevlastní dcery Kateřiny s Matyášem Korvínem. Tento svazek měl zajistit přátelské vztahy s Uhrami. Po smrti Kateřiny se však Matyáš Korvín postavil proti Jiřímu z Poděbrad a v jeho nepřítomnosti vyrazil v srpnu 1470 s vojskem do Čech. Tehdy prokázala Johana rozhodnost a sama se postavila do čela vojska, které se jí podařilo v krátké době svolat, a Matyáše z Čech vyhnala.  Johana i Jiří měli po celou dobu své vlády problémy s vládnoucími papeži. Na Jiřího byla dokonce jako na kacíře uvalena klatba a i Johana byla opakovaně kritizována za to, že chodila na utrakvistická kázání. Jiří se proto snažil zmenšit vliv papeže na dění v Evropě a chtěl to provést pomocí spojení evropských králů v jakousi alianci, která by společně rozhodovala o nadnárodních záležitostech. Vyslal výpravu českých pánů s výzvou ke spolupráci k evropským panovníkům. Jejich vůdcem byl bratr Johany Jaroslav Lev z Rožmitálu. Johana mu propůjčila svůj průvodní list na cestu po západní Evropě v letech 1465-7. Bohužel tato iniciativa nebyla vyslyšena a výprava se vrátila s mnoha přísliby bez následné realizace. Johana podporovala i své další příbuzné a podařilo se jí prosadit svého synovce Zdeňka Lva za člena zemské rady.  Johana měla hluboké náboženské cítění, které bylo tolerantní ke katolíkům i utrakvistům. Pro manžela dala zhotovit tzv. Modlitební knihu krále Jiřího s krásnými ilustracemi. Když roku 1464 papež Pavel II. prohlásil Jiřího za kacíře a uvrhl Čechy do klatby, vztahovalo se to i na jeho ženu a děti. Bylo to oprávněné, neboť i v náboženských otázkách podporovala Johana svého muže bezvýhradně.

Vdova Johana.

Manžel Johany Jiří z Poděbrad zemřel v roce 1471. Jako královně-vdově se jí podařilo prosadit Jiřího záměr, aby se českým králem stal Vladislav Jagellonský. Nový král si byl dobře vědom zásluh královny-vdovy a Johana mu byla zpočátku jeho vlády velkým pomocníkem. Ona ho nazývala svým synem a on ji svou matkou.  Posledním politickým činem Johany bylo roku 1473 zahájení zemského sněmu v Benešově, kde stavům připomněla politický odkaz svého manžela a jeho snahu o kompromis mezi katolicismem a utrakvismem. Kolem roku 1473 Johana přesídlila do sídla českých královských vdov, věnného města Mělníka. Zdejší královské kolegiátní kapitule sv. Petra a Pavla odkázala šest tisíc hřiven stříbrných.  Královna Johana zemřela 12. listopadu 1475. Podle své poslední vůle měla spočinout v mělnickém kostele, jiné prameny však uvádějí, že byla pohřbena v chrámu sv. Víta vedle Jiřího z Poděbrad. Úctu k ní projevil a pohřbu se zúčastnil i Vladislav Jagellonský. Zřejmě nejvýznamnější z jejích pěti potomků byl Hynek z Poděbrad, představitel literární renesance v českých zemích.

Johana z Rožmitálu (* kolem 1430 – 12. listopad 1475, Mělník) byla česká královna a manželka Jiřího z Poděbrad. Stejně jako její manžel i Johana byla jedinou českou královnou pocházející ze stavu domácí šlechty.

Joanna of Rožmitál (c. 1430 – 12 November 1475) was the Queen consort of Bohemia as the second wife of George of Poděbrady.


Toaletní papír.

Používání toaletního papíru přišlo z Číny, kde je doloženo jeho užití od 6. století n. l. a jeho rozšíření ve 13. století. Ještě v 19. století byl v Evropě k používání toaletního papíru odpor s poukazem na možné zdravotní komplikace. Současné toaletní papíry mají různé vzory, barvy, vůně a různý počet vrstev. V dobách nouze byl a je užíván i novinový papír, který ale může ucpat záchodové mísy.

Voda.

Čištění zadnice vodou se provádí jednak umytím teplou nebo vlažnou vodou jako jiné části těla, a jednak nad proudící vodou nad bidetem. Mezi země, kde je bidet užíván jako častý způsob čištění, patří Španělsko, Itálie, Řecko nebo Francie. V některých zemích se užívá spolu s toaletním papírem, v Japonsku naopak bez něho. Ve skromnějších podmínkách se užívá sprcha spojená s toaletou (také zřídka muslimská sprcha) nebo sprcha s teplou vodou spojená s umyvadlem (v Evropě častější).

Problémy s čištěním zadnice.

Možné problémy jsou:

Kulturní rozdíly.

V západní kultuře a na dálném východě je používán v drtivé většině toaletní papír, případně bidet. V některých původních indiánských kulturách se vyskytují různé zvyky vzhledem k přírodním podmínkám. Očistu chápanou daleko šířeji nařizoval i Starý zákon. Nový zákon už žádná ustanovení tohoto typu nemá a nespojuje čistotu duše s hygienickým předpisy.  Například islámská víra má celý kodex Qadaahul Haajah, který se čistotou zabývá a je kombinací citací z Koránu a Hadísů. Podle tohoto kodexu musí muslim: Pro vyznavače judaismu existují také nařízení a modlitby spojené s defekací, které jsou nazvány Asher Yatzar.  V některých severských zemích jako je Norsko nebo Švédsko existují koupelny se dvěma neoddělenými toaletami pro manžele, kteří vykonávají potřebu a očistu společně. Na dálném východě, např. v Tibetu, je zvykem hromadná návštěva toalet, ve skupince minimálně po třech. V některých afrických zemích chodí lidé do buše či na pláž, kde si s fekáliemi a čištěním zadnice poradí vlny moře nebo teplý písek.

Sexuální anální praktiky.

S narůstající oblibou análního sexu se užívá častěji v domácnostech i výplachů nebo klystýrů, a to nejen z hygienických důvodů. Pokud je předmětem sexuálního vzrušení muže ženský klystýr, jedná se zpravidla o fetišistickou úchylku, v pornoprůmyslu se užívá označení clinic sex. Některé páry nebo skupiny provádějí sexuální techniku zvanou anilingus (sexuální ukájení jazykem v anální oblasti).

Čištění zadnice, zadku, řiti, konečníku po defekaci, vyprázdnění, je důležitá hygienická aktivita v oblasti konečníku a hýždí. Nejčastěji se čistí zadnice otíráním toaletním papírem či omýváním vodou. Způsob čištění zadnice je kulturně podmíněný. V některých kulturách se užívá textilní látka, písek, listy rostlin, větvičky, kukuřice nebo dřevo. Tradiční hinduistické komunity a většina muslimských komunit používá k tomuto účelu vlastní levou ruku (pravá slouží k manipulaci s potravou a k pozdravení). Ve středověké Evropě se za tímto účelem používaly mechy a lišejníky, s nimiž se za tímto účelem ve městech čile obchodovalo. Malým dětem do 4. roku věku po vykonání potřeby utírá zadnici někdo jiný, zpravidla starší, dospělý, nejčastěji rodič.

Anal hygiene or anal cleansing refers to hygienic practices that are performed on a person's anus, usually shortly after defecation. The anus and inner buttocks may be wiped (typically with toilet paper, wet wipes, or gel wipes) or washed in order to remove remnants of fecal matter.


Historie.

Současná Papežská akademie věd navazuje na "Accademia dei Lincei" (Papežskou akademii rysů), založenou v Římě v roce 1603 papežem Klementem VIII. (1536–1605) a Fredericem Cesim (1585–1630). Jedná se o druhou vědeckou akademii na světě (po Academia Secretorum Naturae v Neapoli, která však byla nařčena z čarodějnictví a roku 1578 na příkaz papeže Pavla V. zrušena). Federico Cesi usiloval o uplatnění pozorování, experimentů a induktivní metody. Název akademie byl odvozen z latinského výrazu pro rysa, který má velmi dobrý zrak. Právě tak dobrou pozornost měli akademici věnovat výzkumu. Členem byl i Galileo Galilei (1564–1642).  V roce 1847 Pius IX. (1792–1878) v návaznosti na původní organizaci založil Accademia Pontificia dei Nuovi Lincei (Papežskou akademii nových rysů). Ta byla obnovena Piem XI. ve zmiňovaném roce 1936 jako současná Papežská akademie věd.

Aktivity.

Členové akademie pracují nezávisle na národnosti, politice a náboženství. Jejich hlavním zájmem je objektivní vědecké poznání, přístupné nejen pro Vatikán, ale také pro širokou odbornou veřejnost. Vědci pracují v oblasti fyziky, astronomie, chemie, vědy o zemi a přírodním prostředí, biologie, matematiky, aplikovaných věd, filosofie a dějin vědy. Výsledky výzkumu jsou zveřejňovány ve čtyřech publikačních řadách – Acta, Scripta varia, Documenta a Commentarii.  V současnosti výzkum zahrnuje šest hlavních oblastí:

Členové akademie.

Akademie má osmdesát stálých, doživotně jmenovaných členů. Původně bylo akademiků sedmdesát, ale papež Jan Pavel II. jejich počet v roce 1996 zvýšil. Sbor doplňuje několik čestných členů a členové „dočasní“. Dočasní členové jsou jmenováni z titulu svého úřadu a jsou jimi kancléř Akademie, ředitel Vatikánské observatoře, prefekt Vatikánské knihovny a prefekt Vatikánského tajného archivu.  Noví členové jsou vybíráni sborem akademiků na základě vědeckého významu jejich výzkumů a s přihlédnutím k jejich morálním postojům, bez ohledu na rasu či náboženské vyznání. Vybrané kandidáty poté oficiálně jmenuje papež.  V čele Papežské akademie věd stojí prezident, kterého z řad akademiků jmenuje na čtyřleté funkční období papež po doporučení sedmičlenné Akademické rady a kancléře.

Současní členové.

Seznam členů k roku 2011:

Papežská akademie věd (lat. "Pontificia Academia Scientiarum") je prestižní vědecká organizace, založená v roce 1936 papežem Piem XI. (1857–1939). Současným prezidentem je Werner Arber (od roku 2011). Patronát nad akademiky drží papež, přesto je výzkum prováděn bez omezení, nezávisle na státu.

The Pontifical Academy of Sciences (, ) is a scientific academy of the Vatican City, established in 1936 by Pope Pius XI, and thriving with the blessing of the Papacy ever since. Its aim is to promote the progress of the mathematical, physical, and natural sciences and the study of related epistemological problems. The Academy has its origins in the Accademia Pontificia dei Nuovi Lincei ("Pontifical Academy of the New Lynxes"), founded in 1847 as a more closely supervised successor to the Accademia dei Lincei ("Academy of Lynxes") established in Rome in 1603 by the learned Roman Prince, Federico Cesi (1585–1630), who was a young botanist and naturalist, and which claimed Galileo Galilei as its president. The Accademia dei Lincei survives as a wholly separate institution.


Život.

Louis Wirth se narodil roku 1897 v malé německé vesnici Gemünden jako jedno ze sedmi dětí Rosalie Lorigové a Josepha Wirtha. Louisův strýc se již dříve přestěhoval do Spojených států amerických a při jeho návštěvě Evropy v roce 1911 rodina usoudila, že Spojené státy pro mladého Louise skýtají více příležitostí. Wirthovi nejprve žili v Omaze (stát Nebraska), načež byl Louis přijat ke studiu na univerzitě v Chicagu. Jeho doktorská práce byla publikována v roce 1925 pod názvem "Ghetto". Od roku 1931 profesionálně působil na Chicagské univerzitě pod vedením Roberta E. Parka. V roce 1947 byl zvolen do čela Americké sociologické společnosti (později Americká sociologická asociace). Louis Wirth zemřel zcela náhle a neočekávaně na jaře 1952 během přednášky v Buffalu, kterou vedl.

Dílo.

Svou koncepci městského člověka Wirth poprvé představil v eseji "Urbanism as a Way of Life", publikované roku 1938 v American Journal of Sociology. V mnohém vycházel z díla Georga Simmela, ale na rozdíl od něj se opíral o velké množství empirických faktů. Wirth město pro sociologické účely definoval jako „relativně velké, husté a trvalé uskupení nestejnorodých individuí“. Na základě této definice (faktů velkého množství lidí, hustoty osídlení a heterogenity obyvatelstva) pak vytvořil charakteristiku městského člověka, v níž zdůraznil především následující rysy:  Současné působení těchto prvků je podle Wirtha příčinou městské anonymity, apatie, bezohlednosti a nezájmu o osud ostatních (nezřídka i svůj vlastní), což tvoří podhoubí pro šíření zločinného chování, nárůst počtu sebevražd, rozvrat rodiny a další sociálně-patologické jevy. Wirth zároveň poukazoval na to, že mnohé z charakteristik městského člověka se dají generalizovat a že urbanismus je převažujícím životním stylem v celé moderní společnosti.  Wirthova teorie vyvolala výraznou vlnu pozitivního i negativního ohlasu. Je sice pravda, že některé každodenní aktivity městského člověka mají výrazně neosobní povahu a formy interakce zrozené ve městech se do určité míry staly obecně platnými pro moderní společnost, ale již od 60. let mezi sociology spíše převažuje názor, že městská „anonymita a odlidštěnost mezilidských vztahů“ není zdaleka tak děsivá, jak se Wirth domníval. Představa o anonymním a osamoceně žijícím městském individuu je dnes již překonaná a je zřejmé, že na chování člověka působí mnohem více různých proměnných, než jen samotný fakt života ve městě.

Louis Wirth (28. srpna 1897 – 3. května 1952) byl americký sociolog německého původu, člen tzv. Chicagské školy. Mezi jeho odborné zájmy patřil mj. městský způsob života, chování minoritních společenských skupin nebo masmédia.

Louis Wirth (August 28, 1897 – May 3, 1952) was an American sociologist and member of the Chicago school of sociology. His interests included city life, minority group behavior, and mass media, and he is recognised as one of the leading urban sociologists.


Život a dílo.

Pierre Charron se narodil v roce 1541 jako syn pařížského knihkupce. Vystudoval právo, doktorát získal v roce 1571 na universitě v Montpellieru a několik let provozoval advokátní praxi v Paříži. Tohoto povolání se však vzdal a věnoval se studiu teologie. Měl úspěchy jako kazatel a královna Markéta Navarrská ho jmenovala svým dvorním kazatelem. Z náboženské horlivosti chtěl vstoupit do řádu kartuziánů, ale rozmluvili mu to. Z tohoto období pocházejí jeho kázání, která byla později sebrána do sbírky "Discours chrétiens" [Křesťanské promluvy] (vydáno v Bordeaux, 1600).  Od roku 1589 žil v Bordeaux a stýkal se tam s Michelem de Montaignem, kterého si velmi vážil a s nímž se posléze i spřátelil. V roce 1593 vydal v Bordeaux dílo "Les trois vérités contre les athées, idolâtres, juifs, mahométans, hérétiques et schismatiques" [Tři pravdy proti ateistům, modlářům, židům, mohamedánům, kacířům a schizmatikům], které bývá zkráceně citováno jako "Trois vérités" [Tři pravdy]. V této knize Charron shromažďoval důkazy o existenci Boží, hájil katolickou víru proti judaismu, islámu i kalvinismu a dokazoval, že katolické náboženství je jedině pravé a spasitelné. Tato práce mu získala vážnost u jeho představených, což vedlo k jeho jmenování generálním vikářem v Cahorsu. V roce 1595 se zúčastnil valného shromáždění kněžstva, na němž působil jako sekretář. V roce 1600 odešel do Condomu, kde se stal kanovníkem.  Plodem dlouholetých přátelských styků s Montaignem se stal spis "De la sagesse, en trois livres" [O moudrosti, ve třech knihách], který vyšel v Bordeaux roku 1601. V této práci se Charron přiklání ke skeptickému stanovisku a tvrdí, že rozum lidský není schopen poznat pravdu, jež v Bohu spočívá; proto náboženství potřebuje zjevení, jemuž musíme věřit. Když však člověk sám sebou nemůže dospět k pravému poznání Boha, je obtížné nalézt pravé náboženství, poněvadž všechna tvrdí, že mají na základě Božího zjevení pravdu. Hlavní však není náboženství, nýbrž mravnost, jež spočívá v poctivosti smýšlení; nejvyšší normou mravnosti je, aby člověk jednal ve shodě se svým přesvědčením. Charron věřil v existenci universálního mravního řádu, který je nezávislý na náboženství, a odlučoval proto „přirozenou mravnost" od náboženské. Základem přirozené morálky je následování přírody. Náboženství bez přirozené mravnosti považoval za nebezpečnější než zjevný ateismus.  Práce "O moudrosti" vzbudila velké rozhořčení v řadách teologů a autor byl obviňován i z toho, že skrytě hlásá ateistické myšlenky. Charron své názory hájil, ale 16. listopadu 1603 v Paříži náhle zemřel na mrtvici. Katolická církev dekretem ze dne 9. září 1605 zařadila jeho spis "O moudrosti" na Index zakázaných knih.  Charronova kniha "O moudrosti" se stala oblíbenou četbou svobodomyslných intelektuálů v 17. století. Zdá se, že také Descartova „provizorní morálka" byla ovlivněna některými podněty z tohoto Charronova díla.

Pierre Charron (1541 – 16. listopadu 1603) byl francouzský teolog a idealistický filosof. Byl to také přítel a žák Montaignův. I při obhajobě existence Boha vystupoval jako skeptik. Zdůrazňoval rozhodující ethický význam sebepoznání a přírodní původ moudrosti. Hlavní dílo: "De la sagesse" (O moudrosti).

Pierre Charron (; 1541 – 16 November 1603) was a French 16th-century Catholic theologian and philosopher, and a disciple and contemporary of Michel de Montaigne.


Mládí.

Bragaglia se narodil ve Frosinone, Lazio. V roce 1906 začal pracovat jako asistent režie ve filmovém studiu jeho otce Francesca. Získal řadu technických a uměleckých zkušeností, učil se od režisérů Mario Caseriniho a Enrica Guazzoniho. Se svými bratry Arthurem a Carlem Ludovicem začal okolo roku 1911 experimentovat ve fotografií s prvkami futurismu. Slučoval dva druhy - dokumentární a experimentální fotografii, přičemž výsledkem byla fotografická dynamika se stopami trajektorií pohybujících se postav nebo předmětů.

Futurismus.

V roce 1911 publikoval pojednání "Fotodinamismo" a začal tuto koncepci přednášet. Ve stejném roce se stal šéfredaktorem novin o umění a divadle "L'Artista". Vydal dva futuristické manifesty "Fotodinamica Futurista". (1912) a "Manifesto of Futurist Cinema" (1916). V roce 1916 založil avantgardní časopis "Cronache di Attualità", který se zabýval politikou, hudbou, divadlem a uměním z hlediska futurismu. Ve stejném roce založil filmové studio "Novissima-Film" a produkoval několik filmů, včetně vizionářského "Thais" (také známým jako "Perfido incanto").  V roce 1918 otevřel výtvarnou galerii "Casa d'Arte Bragaglia", která se stala institucí umělců a umění ve stylu "avant garde". Vystavovali zde takoví modernisté jako například Balla, Depero, De Chirico, Boccioni, Klimt a Kadinsky. Roku 1919 režíroval hru Rosso di San Secondo a Pirandello.  Od roku 1921 do 1924 Bragaglia zveřejnil satirický pamflet "Index Rerum Virorumque Prohibitorum" ("Seznam zakázaných věcí a mužů"). V roce 1922 otevřel divadlo "Teatro Sperimentale degli Indipendent", které řídil až do roku 1936. Ve stejném roce založil vlastní divadelní společnost ("Company Bragaglia Shows"), která se také stala ústředním místem pro italskou avantgardu. V roce 1932 byl jmenován poradcem "Corporazione dello Spettacolo". Teatro bylo uzavřeno v roce 1936 a v období 1937–1943 působil jako ředitel nadace "Teatro delle Arti".  Bragaglia popsal své teorie o divadle v díle "Maschera mobile" (1926), "Del teatro teatrale ossia del teatro" (1927), a "Il segreto di Tabarrino" (1933). Režíroval více než padesát inscenací. Od roku 1926 do roku 1960 také napsal řadu článků a knih o umění, divadle a filmu.  Bragaglia zemřel v Římě 15. července 1960.

Anton Giulio Bragaglia (11. února 1890, Frosinone, Itálie - 15. července 1960, Řím) byl italský fotograf, průkopník v oblasti italské futuristické fotografie a futuristického filmu. Byl to všestranný umělec s širokými intelektuálními zájmy, psal o filmu, divadle a tanci. Řadí se také k vyznavačům chronofotografie.

Anton Giulio Bragaglia (11 February 1890 – 15 July 1960) was a pioneer in Italian Futurist photography and Futurist cinema. A versatile and intellectual artist with wide interests, he wrote about film, theatre, and dance.


Kariéra.

Nikolaj Ivanovič Bobrikov pocházel ze středostavovské rodiny. Jeho otec byl lékařem. Nastoupil do služeb ruských carů jako profesionální důstojník v roce 1858. Sloužil v Kazani a následně v Novgorodě. V roce 1869 dosáhl hodnosti plukovníka. V roce 1870 byl povolán ke službě v Petrohradě a v roce 1878 byl povýšen do hodnosti generálmajora. Ruský car Mikuláš II. Alexandrovič ho v roce 1898 jmenoval generálním guvernérem Finska.

Generální guvernér Finska.

Bobrikov byl loajálním stoupencem imperiální politiky Ruska a zastáncem myšlenky rusifikace, což byl jedním z důvodů proč byl do funkce jmenován. Už vlády Alexandra III. a následně i Mikuláše II. se začaly více zaměřovat na otázku finské autonomie (finská otázka) a prosazovat postupné zrušení finských specifik v rámci Ruska. N. I. Bobrikov připravil pro Finsko desetibodový program, který by pro Finsko znamenal ztrátu autonomie.

Bobrikovovův desetibodový program pro Finsko (1898).

Krátce po svém jmenování finským generálním guvernérem Bobrikov navrhl deset bodů svého „vládního“ programu pro Finsko. V tomto programu Bobrikov navrhoval: Prosazení tohoto programu by vedlo ke ztrátě autonomního postavení Finského velkoknížectví a jeho postupnou rusifikaci v oblasti administrativy a vzdělávání.

Bobrikovova reálná politika.

Prosazení tohoto programu se setkalo s otevřenou i skrytou opozicí mezi finských obyvatelstvem a politickou reprezentací země. Únorový manifest (1899) cara Mikuláše II., který měl zahájit prosazování Bobrikovovy politiky v rámci unifikace finské armády do ruské, vyvolal ve Finsku petiční hnutí. Přes půl miliónu Finů podepsalo petici proti zrušení nezávislého postavení finské armády. O dva roky později v roce 1901 byla nezávislost finské armády a autonomní vojenské služby zrušena, což znamenalo, že finští vojáci mohli být posláni sloužit kamkoliv v Rusku a stali se vojáky ruské carské armády. V tomto bodě měl Bobrikov podporu ruského ministra obrany A. N. Kuropatkina a státního sekretáře Finska Vjačeslava von Pleve. V roce 1903 se Bobrikov zaměřil na otázky vzdělávání a nechal zřídit komisi pro revizi všech učebních materiálů užívaných ve finských základních a středních školách. Komise navrhla zrušení předmětů finských dějin a zavedení ruských dějin a ruského zeměpisu. Do škol měla být také postupně zavedena povinná ruština (tam kde nebyla) a nebo zvýšena hodinová dotace výuky ruského jazyka. Provedení těchto návrhů vražda Bobrikovova (1904) zabránila. Díky revoluci v roce 1905 byla rusifikace Finska zastavena, ale vláda se k ní vrátila těsně před a během 1. světové války. Za následovníka Bobrikovovy linie byl v této souvislosti považován generální guvernér Franz Albert Seyn (guvernérem 1909-1917).

Literatura.

POLVINEN Tuomo. "Imperial Borderland. Bobrikov and the Attempted Russification of Finland, 1898-1904". C. Hurst & Co. Publishers 1995..

Nikolaj Ivanovič Bobrikov (; – ) byl ruský generál, generální guvernér Finského velkoknížectví v letech 1898 - 1904 a exponent oficiálních snah o rusifikaci Finska a jeho integraci do Ruské říše. V roce 1904 byl v Helsinkách zavražděn finským aktivistou Eugenem Schaumanem.

Nikolay Ivanovich Bobrikov (; in St. Petersburg – June 17, 1904 in Helsinki, Grand Duchy of Finland) was a Russian general and politician. He was the Governor-General of Finland and the Finnish Military District from to during the early reign of Emperor Nicholas II, and was responsible for the Russification of Finland. After appointment as the governor-general, he quickly became very unpopular and was assassinated by Eugen Schauman, a Finnish nationalist from Kharkov.


Život.

Fonseca se narodil jako třetí dítě velké vojenské rodině ve Vila Madalena, Alagoas, ve městě, které do dnes nese jeho jméno Marechal Deodoro, v Severovýchodní Brazílii. Byl synem Manuela Mendese da Fonseca Galvão (1785–1859) a jeho manželky Rosa Maria Paulina de Barros Cavalcanti (1802–1873). Za období Brazilského císařství se jeho starší bratr, Severino Martins da Fonseca, stal prvním baronem státu Alagoas. Dalším významným příbuzným byl jeho vzdálený strýc a portugalský humanista Francisco de Holanda (zemřel roku 1585). Významným milníkem v jeho vojenské kariéře se stalo potlačení Praieirské revolty v Pernambucu v roce 1848, Brazilské odpovědi na selhání liberálních revolucí v Evropě Fonseca se také zúčastnil paraguayské války (1864–1870), kde dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1884 byl povýšen na polního maršála a později na maršála. Jeho statečnost, vojenské schopnosti a styl z něj dělaly osobnost národa.  Jako guvernér Rio Grande do Sul byl obklopen republikánskými intelektuály jako byli Benjamin Constant a Rui Barbosa (v São Paulu). V roce 1886 upozornil na to, že císařská vláda objednala zatčení prominentních republikánů, poté Fonseca odešel do Ria de Janeira a ujal se armády, která byla pro zrušení otroctví v Brazílii.  Pedro II obhajoval zrušení otroctví po celá desetiletí. Již v roce 1840 propustil všechny své otroky, ale sám doufal, že otroctví bude zrušeno pomalu a postupně, aby nenarušilo ekonomiku státu. Jeho dcera, Isabela Brazilská, zrušila otroctví úplně roku 1888 během svého třetího regentství (když byl její otec v zahraničí). Rozzuření oligarchové hráli později velkou roli v převratu. Fonsecaova prestiž jej dostala až do čela vojenského hnutí, které sesadilo císaře 15. listopadu 1889, a krátce byl vedoucím prozatímní vlády, která jmenovala ústavodárný Konstituční kongres, aby navrhl novou ústavy pro Spojené státy Brazílie. Brzy se nicméně dostal do sporu s civilními republikánských vůdci. Jeho prezidentská volba 25. února 1891 byla podpořena vojenským tlakem na kongres.  Fonsecaova správa rozdělovala osobní i politické nepřátelství mezi prezidentem a viceprezidentem Florianem Peixotonem. Následně se setkal se silnou opozicí v rámci Kongresu, který začal politiku obstrukce. Během prvních měsíců svého předsednictví měli jeho ministři téměř neomezenou kontrolu nad jejich ministerstvy. Svévolné prezidentské dekrety (například: převod přístavu Torres na soukromou společnost) a katastrofální hospodářská politika vedly k zesílení odporu v kongresu. To také způsobilo, že republikáni z jihu vydali rozkazy, aby se stáhly všechny vojenské podpory pro maršála a prozatímní vlády. Situace se dostala do kritického stádia, když Fonseca rozpustil Národní kongres a vyhlásil "výjimečný stav" ke 3. listopadu 1891. Skupina poslanců stála proti tomuto rozhodnutí a našla podporu mezi vysoce postavenými důstojníky námořnictva, včetně admirála Custódia Josého de Mela. Maršál se ocitl na pokraji občanské války. Dne 23. listopadu 1891 podepsal rezignaci (na nikoho konkrétního) a předal prezidentský úřad Florianovi Peixotovi.  Deodoro da Fonseca zemřel v Riu de Janeiru 23. srpna 1892.

Maršál Manuel Deodoro da Fonseca (5. srpna 1827 – 23. srpna 1892) se stal prvním prezidentem Brazílie poté, co vedl vojenský převrat, který svrhl císaře Pedra II a následně vyhlásil republiku v roce 1889. Brazilské císařství zaniklo.

Manuel Deodoro da Fonseca (; 5 August 1827 – 23 August 1892) was a Brazilian politician and military officer who served as the first President of Brazil. He took office after heading a military coup that deposed Emperor Pedro II and proclaimed the Republic in 1889, disestablishing the Empire, and stepped down little more than two years later, in 1891, under great political pressure. He is therefore the first Brazilian President to have resigned from office.


Historie.

Řecké "filosofos" vzniklo spojením slov "filein", mít rád, a "sofia", moudrost, znalost, dovednost. Původně souviselo se vzděláváním a označovalo člověka, který se snaží rozumově poznávat pravdu a dobře jednat, a to ne z čistě účelových pohnutek. Určitější význam dostalo patrně až u Sókratových žáků, zejména u Xenofonta a Platóna. Podle pozdějších autorů, kteří vznik pojmu připisovali už Pythagorovi, vzniklo v opozici k sofistům, kteří se živili vyučováním řečnictví a podobných dovedností, a mělo zdůraznit, že filosof není moudrý ("sofos"), nýbrž moudrost hledá. „Kdo je moudrý a vědění už má, nepotřebuje filosofovat.“ Sókratés naproti tomu o sobě tvrdí, že neví nic, ale totéž zjišťuje u svých partnerů, kteří se pokládají za vzdělance a znalce.  Praktičtější obrat nastává u stoiků, zejména latinských, kteří oproti pouhému poznávání zdůrazňují dobré jednání (Cicero, Marcus Aurelius). Podobně soudí i starší křesťanští myslitelé, k filosofii jako rozumovému poznávání často skeptičtí. Teprve ve vrcholném středověku, kdy se budovalo soustavné školské vzdělávání, je filosofie jeho nezbytnou částí. Ve filosofii se člověk učí argumentovat a soustavně myslet, což mu má pak posloužit v dalším studiu, zejména teologickém. Od 14. století se filosofie od teologie odděluje a přestává argumentovat autoritami (Bible, staří myslitelé), přesto jsou filosofy po celý středověk téměř výlučně kněží.  Nedůvěru k filosofii znovu oživil Martin Luther, přesto se na univerzitách vyučovala dále, od 16. století se však vyskytují i myslitelé laičtí, kteří působili mimo univerzity (René Descartes, Francis Bacon, John Locke, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire, David Hume). Někteří se pak prosadili i na univerzitách (Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel) a od počátku 19. století je už filosof zpravidla laik a univerzitní učitel. Filosofie se stává samostatnou disciplinou a od ní se oddělují další speciální vědy, i když se vyučují na filosofických fakultách a dodnes se i vědcům uděluje titul „doktor filosofie“ (Ph.D.)  Od 19. století přibývá nezávislých filosofů, kteří učí, živí se svými spisy a na některé z nich naváží samostatné myšlenkové školy (I. Kant, G. W. F. Hegel, Auguste Comte, Søren Kierkegaard, John Stuart Mill, Friedrich Nietzsche, Albert Camus). S rozšiřováním vysokoškolského vzdělávání se filosofové stávají početnou akademickou profesí a rozdělují se do mnoha směrů a škol, často krátkého trvání. Někteří označení „filosof“ výslovně odmítli (Hannah Arendtová, Michel Foucault) a Karl Popper často kritizoval „profesionální filosofy“, kteří místo vlastního myšlení jen komentují díla jiných.

Filosofické instituce.

Kromě univerzit se filosofové sdružují v odborných ústavech (v ČR například Filosofický ústav AV ČR), mezinárodních sdruženích a kolem odborných časopisů. V ČR k nim patří "Filosofický časopis" nebo "Reflexe", z mezinárodních časopisů například "Deutsche Zeitschrift für Philosophie, European Journal of Philosophy, Epoché, Ethics, International Philosophical Quarterly, Philosophy Today" a mnoho jiných.

Filosofické ceny.

UNESCO uděluje každé čtyři roky Avicennovu cenu za etiku ve vědách, japonská nadace Inamori uděluje Kjótskou cenu za umění a filosofii a Královská švédská akademie věd uděluje Cenu Rolfa Schocka za logiku a filosofii.

Filosof nebo filozof je člověk, který se zabývá filosofickými otázkami v různých oblastech této discipliny, který ji pěstuje a případně vyučuje. Jeho metodou je studium a výklad filosofických i uměleckých děl, racionální a kritická argumentace a diskuse. Podle Platóna je počátkem filosofické práce údiv nad tím, jak se věci mají, a filosof má podle svého poznání také žít.

A philosopher is someone who practices philosophy. The term "philosopher" comes from the Ancient Greek, ("philosophos"), meaning "lover of wisdom". The coining of the term has been attributed to the Greek thinker Pythagoras (6th century BC).


První válka.

První válka vypukla v důsledku incidentu mezi Indiány a nizozemskými kolonisty z osady "Wiltwijck" (Wiltwijk, Wiltwyck, Wildwyck) na středním toku řeky Hudson (dnes Kingston, New York). Nizozemci oblast kolonizovali v roce 1651 a záhy začali mít problémy s místními Indiány ze skupiny Leni-Lenapů zvanými Esopové. Situace se nakonec uklidnila a v říjnu 1658 obě strany uzavřely dohodu o prodeji půdy. 20. září 1659 se však Indiáni najatí na práci na kukuřičném poli opili a během "veselí" došlo k hádkám a nedorozumění. Nizozemci, kteří byli vůči Indiánům krajně podezřívaví kvůli předcházejícím nesrovnalostem a také kvůli nedávno skončené "broskvové válce", domorodce napadli a nejméně jednoho zabili. Následovala indiánská pomsta v podobě ničení úrody, zabíjení dobytka a zapalování domů. Nizozemci odpověděli stejnou mincí. Vzájemné půtky nesoucí se ve stejném duchu trvaly necelých 10 měsíců. Nakonec došlo 15. července 1660 k uzavření míru. Esopové souhlasili s potvrzením držení půdy Nizozemci za mír a dodávky jídla.

Druhá válka.

Napětí mezi oběma etniky však trvalo a především Esopové zjevně prahli po pomstě. V červnu 1663 vyzvali Nizozemci Indiány k uzavření smlouvy. Ti jim odpověděli, že je jejich zvykem jednat neozbrojeni v otevřených osadách. Nizozemci souhlasili a 7. června 1663 umožnili velkému množství Esopů vstup do opevněné osady "Wiltwijck". Část Esopů mezitím napadla sousední vesnici "Nieu Dorp" (nyní Hurley, New York) a když se zpráva o úspěšném útoku dostala mezi Indiány ve "Wiltwijcku", zaútočili tito také. Domorodci si přinesli zbraně skryté v oblečení a batozích. Nakrátko ovládli část města, kterou vydrancovali a zapálili několik domů. Nizozemští osadníci a vojáci je pak vytlačili za opevnění. Esopové během obou útoků zabili 21 osadníků a odvedli několik desítek žen, dětí a jednoho muže do zajetí. V červnu a červenci došlo k několika střetům, ale Nizozemcům se nepodařilo Esopy výrazně oslabit, neboť ti chytře využívali znalost terénu a po přepadu se vždy rychle vytratili. Nizozemci nicméně získali pomoc Mohawků a koncem července poplenili okolí hlavní esopské opevněné osady v horách na severu. V srpnu válka pokračovala ve stejném duchu - Nizozemci ničili indiánskou úrodu, k žádné větší bitvě nedošlo. V září 1663 se Nizozemcům konečně podařilo svést s Esopy bitvu. Výsledkem bylo více než 20 mrtvých členů kmene včetně náčelníka Papequanaehena, 13 zajatých a následné poničení jejich opevněné osady. Nizozemci měli 3 mrtvé a 6 zraněných. Tím válka de facto skončila, ačkoli Nizozemci provedli ještě jednu větší "destrukční" výpravu. Pravidelně pak posílali malé oddíly chránit zemědělce pracující na polích.

Výsledky.

Přesné údaje, kolik války stály životů na obou stranách, nejsou k dispozici. Jednalo se přinejmenším o mnoho desítek a možná i několik stovek lidí. Nizozemští osadníci ztratili poslední zbytky důvěry v Indiány a jednali s nimi už jen s krajní opatrností. V květnu 1664 byla v Novém Amsterdamu uzavřena formální mírová smlouva. Esopové museli propustit zajaté osadníky. Tento mír však byl labutí písní nizozemské kolonie. O několik měsíců později ji obsadili Angličané, přejmenovali ji na New York a rok poté uzavřeli s Esopy svou vlastní dohodu. Ta stanovovala pravidla při obchodu, prodeji půdy a řešení incidentů. Esopové byli postupně - mírovou cestou a "právně v pořádku" - Angličany připraveni o své území.

Esopské války byly dva konflikty mezi Nizozemci a indiánským kmenem Esopus, k nimž došlo v letech 1659-1663 v Novém Nizozemí. Války neskončily rozhodným vítězstvím ani jedné ze stran.

The Esopus Wars were two conflicts between the Esopus tribe of Lenape Indians (Delaware) and New Netherlander colonists during the latter half of the 17th century in Ulster County, New York. The first battle was instigated by settlers; the second war was the continuation of a grudge on the part of the Esopus tribe.


Historie.

Autonomie.

Město dosáhlo autonomie poprvé v roce 1719, když bylo vyhlášeno jako svobodný přístav Svaté říše římské. Příslušný dekret vydal císař Karel VI.. V roce 1776 během panování Marie Terezie bylo město převedeno pod Královské Uhersko.

Corpus separatum.

V roce 1779 obdrželo město status Corpus separatum v rámci Královského Uherska. Autonomii několikrát krátce ztratilo, naposledy v roce 1848 po okupaci chorvatským bánem Josipem Jelačićem. Autonomie v rámci Královského Uherska město opět dosáhlo v roce 1868.

Mezidobí po 1. světové válce.

Po 1. světové válce a rozpadu Rakousko-Uherska se otázka budoucího statusu Fiume stala velkým mezinárodním problémem. Polemika na nejvyšší úrovni mezi Královstvím Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italským královstvím vedla k tomu, že velmoci začaly obhajovat vytvoření nárazníkového státu. Americký prezident Woodrow Wilson se stal soudcem tohoto italsko-jugoslávského sporu. Navrhl z Fiume vytvořit nezávislý stát, který by mohl být sídlem Společnosti národů. Polemika vedla k protiprávnostem na území města, jehož správa střídavě přecházela mezi jugoslávskými a italskými výbory. Nakonec to vedlo k vylodění britských a francouzských sil. Italský správní výbor přetiskl rakouskouherské bankovky a začal nově vzniklou fiumskou korunu používat jako oficiální měnu. Konfliktní situace vyvrcholila vstupem italského básníka Gabriele D'Annunzia do města 12. září 1919, čímž začalo 15 měsíců okupace. Po roce neúspěšných vyjednávání s italskou vládou D'Annunzio vyhlásil Italské regentství Carnaro.

Rapallská smlouva.

Nevyjasněné otázky, které vyvstaly po 1. světové válce mezi Královstvím Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italským královstvím vyřešil podpis Rapallské smlouvy, ve které se oba státy zavázaly k uznání kompletní svobody a nezávislosti pro stát Fiume navždy. Tento stát pak po roce existence de facto jako Italské regentství Carnaro existoval následující čtyři roky de iure. Po podpisu Rapallské smlouvy nezávislé Fiume ihned uznaly USA, Francie a Spojené království. D'Annunzio odmítl Rapallskou smlouvu uznat a vyhlásil Itálii válku. Po ostřelování města italskou armádou během krvavých vánoc 24. prosince až 30. prosince 1920 se však vzdal a byl z města vypovězen.

Politika.

V dubnu 1921 voliči schválili plán pro nezávislý stát a konsorcium pro fungování přístavu. První parlamentní volby byly ve znamení souboje Autonomní strany a proitalského Národního bloku. Autonomisté podporovaní hlasy většiny Chorvatů získali 6558 hlasů, zatímco Národní blok sestávající z Fašistické, Liberální a Demokratické strany jen 3443 hlasů. Představitel Autonomní strany Riccardo Zanella se stal prezidentem. Vláda nad státem však byla téměř neustále v pochodu. Po odchodu sil D'Annunzia italský národní výbor ve Fiume převzal kontrolu nad městem a ustanovil prozatímní vládu. Dohoda s místním italským velitelem stanovila předání řízení armádě k 18. lednu 1921, avšak to trvalo jen tři dny než vypukly nepokoje. Následně ustanovená mimořádná vláda vydržela dva dny. V červnu 1921 oznámil italský královský komisař, že řízení z jeho strany potrvá už jen dva týdny. Poté skupina loajální D'Annunziovi obsadila část města do srpna, kdy byla vytlačena. V říjnu byl autonomista Riccardo Zanella konečně ustanoven prozatímním prezidentem.  V listopadu 1921 byla založena Komunistická strana Fiume, která byla nejmenší komunistickou stranou na světě. Byla založena na principech 3. internacionály, podle nichž měl mít každý nezávislý stát svou komunistickou stranu.  Vláda Zanelly nad městem skončila 3. března 1922, kdy provedli italští fašisté státní převrat a zákonná vláda se uchýlila do exilu v Kraljevici. 6. března byla italská vláda požádána o pomoc a opětovné nastolení pořádku a 17. března italské síly vstoupily do města. Vláda se vrátila do rukou menšiny loajální s italskými okupanty. Druhým prezidentem Fiume se tak stal od 22. března 1922 Giovanni Giurati a ve funkci vydržel až do 16. září 1923, kdy byl úřad prezidenta Fiume zrušen. Nahradil ho úřad vojenského guvernéra a ten zaujal generál Gaetano Giardino. V lednu 1924 podepsaly Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a Italské království Římskou smlouvu, která dala souhlas s anexí Fiume Italským královstvím s výjimkou přístavu Sušak, který byl přidělen Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Smlouva vstoupila v platnost 16. března 1924, nicméně už 22. února bylo město obsazeno italskými vojsky. Exilová vláda Římskou smlouvu nikdy neuznala, protože byla podle ní v rozporu s mezinárodním právem a nadále pokračovala ve svých aktivitách.

Důsledky.

Po kapitulaci Itálie ve 2. světové válce se téma Fiume opět vynořilo. V roce 1944 skupina občanů vytvořila memorandum na znovuobnovení Liburnie, což bylo pojmenování regionu v antickém období. Mělo se jednat o konfederaci tří kantonů Fiume, Sušaku a Ilyrské Bystrice. Ostrovy Krk, Cres a Lošinj měly mít rovněž možnost se připojit. Zároveň se bývalý prezident Riccardo Zanella stále pokoušel obnovit nezávislý stát. Vedení Jugoslávie, které mělo nad městem faktickou kontrolu od 3. května 1945 po ukončení německé okupace, však mělo jiné záměry. Vůdci autonomistů Nevio Skull, Mario Blasich a Sergio Sincich byli zavražděni a Fiume pod jménem Rijeka stejně jako celý poloostrov Istrie se stal součástí Jugoslávie. Od roku 1991 je pak součástí Chorvatska. Riccardo Zanella zemřel v roce 1959 v exilu v Římě.

Obyvatelstvo.

V 19. století bylo město osídleno převážně Italy, přičemž v menšině byli zastoupeni Chorvaté, Maďaři a další národnosti. Přiřazení k jednotlivým národům se měnilo od sčítání ke sčítání, přičemž národnost byla definovaná nejčastěji na základě jazyka, kterým daní obyvatelé města a okolí mluvili. Speciální status města a jeho poloha mezi různými státy vytvořili místní identitu obklopenou většinovou populací.

Jazyky.

Oficiálními jazyky byly italština, maďarština a němčina. Většina obchodní korespondence byla vedena v italštině. Většina městských rodin mluvila lokálním dialektem, v němž se prolínala benátština s příměsí slov z chorvatštiny. Na venkově se mluvilo chorvatským dialektem čakavštinou s příměsí italských a benátských slov.

Poštovní známky.

Od roku 1918 vycházely poštovní známky pro Fiume. Nejprve se jednalo o přetisky na maďarských známkách a později o definitivní známky označené "Fiume". Celkem vyšlo 195 známek a navíc 30 známek služebních. Na známkách jsou státně propagační náměty a vycházejí z italského vzoru. Emise navržené podle Guida Marussiga a Gabriele D'Annunzia mají zajímavá výtvarná řešení. V roce 1924 je nahradily poštovní známky Itálie. V roce 1942 po obsazení Sušaku italskými vojsky vyšlo 21 přetisků na jugoslávských známkách označených "Zona Occupata Fiumano Kupa", které se v katalozích vyskytují, jejichž poštovní funkce je však pochybná. V roce 1945 po obsazení města jugoslávskou armádou vyšla emise italských známek s přetiskem "Fiume/Rijeka".

Fiume (, ) byl nezávislý stát, který existoval v letech 1920 až 1924. Zahrnoval území stejnojmenného města, které se od roku 1947 jmenuje Rijeka, zemědělsky obhospodařované území severně od něj a koridor na západě, který území spojoval s Itálií.

The Free State of Fiume () was an independent free state that existed between 1920 and 1924. Its territory of comprised the city of Fiume (today Rijeka, Croatia) and rural areas to its north, with a corridor to its west connecting it to the Kingdom of Italy.


Dětství.

Elena a její tři starší přeživší bratři, Kirril, Boris a Andrei, měli anglickou chůvu a jejich prvním jazykem, jakým mluvili, tak byla angličtina. Malá Elena měla temperament a někdy se vymykala kontrole. Když ve čtyřech letech pózovala umělcům, popadla papírový nůž a ohrožovala jím zdravotní sestru, která se skryla za umělce. "Malá dáma pak přenesla svou pozornost na mě, černé oči jí planuly hněvem", vzpomínal umělec. Elena byla vychovávána matkou, která si byla vědoma svého postavení a někteří ji považovali za snobskou. "Chudák malá, je mi jí líto", napsala společenská rivalka její matky, carevna vdova Marie Fjodorovna, "protože je opravdu sladká, ale ješitná a docela grandiózní."

Manželství.

Elena byla zpočátku zasnoubená s Maxem Bádenským, ale Max ze zasnoubení vycouval. Elenina matka zuřila a společensky klábosila o problémech najít Eleně manžela. V roce 1899 byla sedmnáctiletá Elena údajně zasnoubena s Františkem Ferdinandem d'Este, nicméně ze zásnub sešlo, protože se arcivévoda zamiloval do Žofie Chotkové. Princ Mikuláš Řecký a Dánský, třetí syn Jiřího I. Řeckého, byl poprvé navržen v roce 1900, ale Elenina matka nebyla ochotna dovolit své dceři provdat se za mladšího syna s žádným skutečným bohatstvím nebo vyhlídek na královský trůn. Nakonec se svatbou souhlasila v roce 1902, když se ukázalo, že žádné další nabídky na obzoru nejsou. Pár byl oddán 29. srpna 1902 v Carském Selu v Rusku. Carevna vdova napsala Eleně, že "má velmi příkrý a domýšlivý tón, který může lidi pohoršit" a očekávala v manželství problémy. Eleniny "velkolepé způsoby" některé lidi u dvora dráždily, ale její manželství bylo šťastné.  Elena měla s Mikulášem tři dceryː

Život v exilu.

Rodina byla později ovlivněna revolucí v Rusku v roce 1917 a následnými nepokoji v Řecku, které se stalo republikou a rodina tak musela nějaký čas žít ve Francii.  Během pobytu ve Francii se Elena zapojila do charitativní činnosti pro ruské emigranty, zejména děti. Kvůli emigraci z Řecka a ztrátě ruských příjmů, žil princ Mikuláš a jeho rodina žila v nižších, ale elegantních podmínkách. Fantastická kolekce Eleniných šperků, stejně jako vlastní umělecká díla prince Mikuláše, byly zdroje jejich příjmů.  Elenina dcera Olga se provdala za jugoslávského prince Pavla Karađorđeviće; dcera Alžběta za Karla Teodora zu Toerring-Jettenbach, syna Žofie Adléty Bavorské; a dcera Marina za Jiřího, vévodu z Kentu.  Velkokněžna Elena ovdověla v roce 1938, když princ Mikuláš prodělal infarkt a náhle zemřel. Během 2. světové války zůstala v Řecku, kde také v roce 1957 zemřela. Svou osobní knihovnu odkázala škole Anavryta.

Elena Vladimírovna Ruská (17. ledna 1882 – 13. března 1957), někdy také známá jako Helen, Helena, Helene, Ellen, Yelena, Hélène nebo Eleni, byla jako jediná dcera a nejmladší dítě Vladimíra Alexandroviče Romanova a Marie Meklenbursko-Zvěřínské ruskou velkokněžnou. Jejím manželem byl bratranec cara Mikuláše II., Mikuláš Řecký a Dánský.

Grand Duchess Elena Vladimirovna of Russia (17 January 1882 – 13 March 1957), sometimes known as Helen, Helena, Helene, Ellen, Yelena, Hélène, or Eleni, was a Russian grand duchess as the only daughter and youngest child of Grand Duke Vladimir Alexandrovich of Russia and Duchess Marie of Mecklenburg-Schwerin. Her husband was Prince Nicholas of Greece and Denmark and they were both first cousins of Emperor Nicholas II of Russia. She was also first cousins with Juliana of the Netherlands and Alexandrine of Mecklenburg-Schwerin, Queen Consort of Denmark.


Hráčská kariéra.

Draftován byl týmem New York Rangers v prvním kole draftu 1966. Po dvou letech odehraných na farmě Rangers, Buffalo Bisons v AHL, se v roce 1968 stal členem prvního týmu Rangers.

New York Rangers.

Rychle se stal nejlepším obráncem Rangers a byl srovnáván s velkolepým Bobbym Orrem, protože oba byli známi především jako revolučně ofenzivní obránci. Jeho ofenzivní dovednosti, kontrola puku a bojovnost byly středem zájmu mnoha fanoušků. S Orrem se občas bil při bitce, takže mezi nimi vznikla přirozená rivalita. Park později prohlásil, že mu nevadí, že ho mnoho lidí označovalo jako číslo dvě za Orrem, protože Orr byl superhvězda a možná jeden z nejlepších hokejistů v historii.  I přesto, že v roce 1972 Rangers ztratili kvůli zranění Jeana Ratella, dovedl je až do finále Stanley Cupu, kde prohráli s Boston Bruins. V souboji o Norris Trophy pro nejlepšího obránce ligy skončil druhý. Poté co nově začínající WHA začala lákat hráče z NHL, Rangers si jej pojistili velkou částkou peněz a na chvíli z něj udělali nejlépe placeného hráče ligy.  Na Summit Series v roce 1972 Orr nemohl jet kvůli zranění a tak se stal vůdčím obráncem kanadské reprezentace. Ten byl nakonec vyhlášen nejužitečnějším hráčem rozhodujícího osmého zápasu proti SSSR a nejlepším obráncem turnaje.  V sezoně 1975-76 se Rangers nepovedlo vstoupit do sezony optimálně a začali se zbavovat přeplacených veteránů. 7. listopadu 1975 byl uskutečněn jeden z největších obchodů této éry. Z Rangers putovali Park, Jean Ratelle a Joe Zanussi za Phila Esposita a Carola Vadnaise.

Boston Bruins.

Esposito i Vadnais byli pro Rangers užitečnými, přesto se ale týmu z New York City nepodařilo odlepit se od dna ligy. Bruins se i přes odchody Orra a právě Esposita stali brzy opět jedním z nejlepších týmů NHL.  Převzal vedení v týmu Bruins od legendárního Orra, který opustil tým a brzy ukončil kariéru kvůli potížím s koleny. Zatím pokračoval ve své úžasné kariéře pod legendárním koučem Donem Cherrym. Byl sice ofenzivní obránce, který rád forecheckoval, Cherry ho ale nabádal k většímu soustředění na obranu. Přestože byl Park v Bostonu kvůli jeho předhozí kariéře u rivalů Rangers neoblíben, brzy si fanoušky získal.  Mezi lety 1977 a 1979 Bruins pod koučem Cherrym třikrát vyhráli divizi a on sám byl dvakrát nominován do prvního výběru hvězd NHL a dvakrát byl nominován na Norris Trophy. Sezona 1977-78 je považována za nejlepší v jeho kariéře. V letech 1977 a 1978 se Bruins pokaždé dostali do finále Stanley Cupu, v obou případech prohráli s Montreal Canadiens.

Detroit Red Wings.

V roce 1983 jako volný hráč odešel do Detroit Red Wings kde hned vyhrál Bill Masterton Trophy za svou vytrvalost a stanovil rekord v počtu asistencí pro obránce Red Wings. Po sezoně 1984-85 ukončil kvůli sérii zraněních kolene kariéru a v další sezóně byl krátce koučem Red Wings.

Důchod.

V roce 1988 byl uveden do Hokejové síně slávy.  Žije už 30 let na Severním pobřeží Massachusetts se svou manželkou Gerry. Mají spolu pět dětí a čtyři vonoučata.

Douglas Bradford Park (* 6. července 1948 v Torontu, v kanadské provincii Ontario) je bývalý hokejový obránce, který hrál v NHL za týmy New York Rangers, Boston Bruins a Detroit Red Wings. Je členem Hokejové síně slávy. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Douglas Bradford "Brad" Park (born July 6, 1948) is a Canadian retired professional ice hockey player. A defenceman, Park played in the National Hockey League (NHL) for the New York Rangers, Boston Bruins and Detroit Red Wings. Considered one of the best defencemen of his generation, and named to the all-star team several times, the best years of his career were overshadowed by superstar Bobby Orr, who was briefly his teammate. He was elected to the Hockey Hall of Fame in 1988. In 2017 Park was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Děj.

Hannon Fuller, vlastník bohaté společnosti zaměřené na vývoj softwaru pracuje se svým zástupcem Douglasem Hallem na precizní virtuální kopii města Los Angeles z roku 1937. Sám do umělé reality vstupuje a testuje ji. Zjistí něco velmi znepokojivého a zanechá o tom zprávu svému kolegovi Douglasovi v umělé realitě krátce předtím, než je zavražděn.  Případu se ujímá detektiv LAPD Larry McBain. Hlavním podezřelým je Douglas Hall, na nějž nedlouho před svou smrtí Fuller převedl firmu. Samotný Hall má pochybnosti, naráží na podivné stopy. Nemůže si navíc vybavit, co dělal v ten den, kdy byl Fuller zavražděn. Setká se s Jane Fullerovou, dcerou Hannona, o níž dosud neměl ponětí, přestože s Fullerem dlouho spolupracoval a byli blízkými přáteli. Douglas se s Jane sblíží, ta mu prozradí, že ji otec kontaktoval, aby přijela a pomohla mu zavřít firmu. Hall je překvapen, něco takového netušil.  Objeví se muž, jenž policii vypoví, že viděl Halla s Fullerem tu noc, kdy byl zavražděn. Douglas je zatčen a propuštěn poté, co mu poskytne alibi Jane. Je přesvědčen, že se ho Fuller snažil varovat a vydává se do umělé reality do roku 1937 pátrat po vzkazu. Objeví se zde v podobě úředníka Johna Fergusona. Dopis se vzkazem Fuller předal barmanovi noblesního podniku Jerry Ashtonovi. Ten si jej přečetl a zjistil tak šokující fakt, který si jel následně ověřit, totiž že jeho realita není skutečná. Postupoval podle pokynů v dopise. Zničený a frustrovaný Ashton napadne Halla a pokusí se jej zabít, Douglas vyvázne na poslední chvíli, podaří se mu z reality 1937 uniknout, resp. zachrání ho jeho přítel a spolupracovník Jason Whitney. Douglas se snaží nalézt Jane, po níž se slehla zem a objeví její dvojnici, Natashu Molinaro, která pracuje jako prodavačka. Natasha jej nepoznává, ale Douglas je jí povědomý. Určité souvislosti začínají docházet i detektivu McBainovi, jenž je Hallovi neustále v patách. Hall provede experiment, jenž popsal ve svém vzkazu Fuller – a rovněž zjistí deprimující věc: jeho Los Angeles roku 1990 je taktéž virtuální realita. Jane Fullerová vstupuje do roku 1990, aby hrála určenou roli, převzala kontrolu nad otcovou společností a uzavřela realitu 1937. Douglas Hall byl vymodelován podle jejího manžela Davida. Jane se do virtuálního Douglase Halla zamilovala, pozorovala ho již určitou dobu a všimla si jeho laskavosti a čestnosti. To neuniklo pozornosti Davida, jenž dokázal vstoupit do Hallovy fyzické podoby a spáchat vraždy.  Jason Whitney se vydá do roku 1937 v roli Jerryho Ashtona, jenž unesl v kufru automobilu Johna Fergusona. Při policejní silniční kontrole je nešťastnou náhodou zabit (vstoupí do vozovky před nákladní automobil) a Whitneyovo tělo v roce 1990 převezme vědomí Ashtona. Jerry Ashton se v přetechnizované době stěží orientuje. Setká se s Hallem a chce vidět stroj, počítač, který jej stvořil. Douglas Hall ho bere do třináctého patra, kde se nachází hardware. Do Hallova těla pronikne David a Jerryho Ashtona zastřelí. Pokusí se zabít i Jane, ale tomu předejde detektiv McBain. Policista pak požádá Jane, aby odešla, odkud pochází a nechala je svému osudu. Tím naznačil, že si je také vědom své „role“ a povahy prostředí roku 1990.  Davidova smrt v Hallově tělu v roce 1990 umožnila Hallovu vědomí převzít kontrolu nad Davidovým tělem v roce 2024. Tady Hall najde Jane a jejího otce ve futuristicky laděném Los Angeles. Film končí v momentě, kdy se závěrečná scénka s happy endem vypne jako televizní obrazovka.

Třinácté patro (anglicky The Thirteenth Floor) je německo-americký sci-fi thriller z roku 1999 režírovaný Josefem Rusnakem. Vychází z knižní předlohy "Simulacron-3", vědeckofantastického románu z roku 1964 amerického spisovatele Daniela F. Galouye o virtuálním městě.

The Thirteenth Floor is a 1999 neo-noir science fiction crime thriller film written and directed by Josef Rusnak, and produced by Roland Emmerich. It is loosely based upon "Simulacron-3" (1964), a novel by Daniel F. Galouye, and a remake of the German film "World on a Wire" (1973). The film stars Craig Bierko, Gretchen Mol, Armin Mueller-Stahl, Vincent D'Onofrio, and Dennis Haysbert. In 2000, "The Thirteenth Floor" was nominated for the Saturn Award for Best Science Fiction Film, but lost to "The Matrix."


Historie.

Charitativní koncert uspořádaný rakouskými šlechtičnami v roce 1812 vedl k založení "Společnosti přátel hudby" s cílem rozšířit hudební vzdělání ve společnosti. V roce 1817 tak byla založena "Konzervatoř Společnosti přátel hudby (Konservatorium der Gesellschaft der Musikfreunde)." Měla být koncipována podle vzoru Pařížské konzervatoře, ale pro nedostatek finančních prostředků začínala pouze jako pěvecká škola. Prvním jejím ředitelem se stal Antonio Salieri. V roce 1819 byla zásluhou tehdejšího ředitele houslisty Josepha Böhma, rozšířena její výuka o smyčcové nástroje a konečně v roce 1827 již mohla nabídnout výuku většiny orchestrálních nástrojů.  Velmi problematické bylo financování školy. Přestože byly v roce 1829 zavedeny studijní poplatky, ocitla se konzervatoř v roce 1837 na pokraji bankrotu. Zasáhl stát a poskytoval škole podporu až do roku 1848. V této politicky nestabilní době svoje financování přerušil a škola byla prakticky až do roku 1851 uzavřena. Pak vzal stát a město financování školy plně do svých rukou, ale až do roku 1909 si zakladatelská "Společnost přátel hudby" udržovala kontrolu nad výukou. 1. ledna 1909 byla škola zcela zestátněna a přejmenována na "Akademii hudebních a dramatických umění (Akademie für Musik und darstellende Kunst)".  Po připojení Rakouska k nacistickému Německu 12. března 1938 odešlo ze školy z rasových důvodů mnoho pedagogů i studentů. V roce 1941 se Akademie změnila na "Říšskou vysokou školou (Reichshochschule)". Po skončení 2. světové války se škola znovu stala státní Akademií a v procesu denacifikace odešlo na 40 pedagogů. Zákonnými úpravami z let 1970 a 1998 škola konečně získala statut univerzity a svůj dnešní název.

Současnost.

Univerzita má 24 oddělení umístěných ve 20 budovách Vídně, které se často nacházejí v historických a architektonicky cenných lokalitách. Pokrývá široké spektrum uměleckých oborů od klasické i moderní hudby, přes dramatické obory, film, uměleckou pedagogiku až k vědeckým a výzkumným činnostem.  Univerzita má více než 800 pedagogů a studuje na ní cca 3 000 studentů. V průběhu roku pořádá více než 1000 koncertů, divadelních a operních představení, symposií, výstav, filmových představení i multidiscipilárních vystoupení.

"Možná hledáte Konservatorium Wien Privatuniversität." Universität für Musik und darstellende Kunst Wien (Univerzita hudebních a dramatických umění ve Vídni) je jednou z největších a nejstarších vysokých škol tohoto typu ve světě.

The University of Music and Performing Arts Vienna (, abbreviated "MDW") is an Austrian university located in Vienna, established in 1817.


Koncept.

Podle listu "The Economist" bylo hlavní myšlenkou nabízet na trhu telefony výhradně jako módní doplňky, v duchu slov: "„Když můžete utratit 20 000 dolarů za hodinky, tak proč ne za mobilní telefon?“" Telefony Vertu, neboli „mobilní komunikační nástroje“, jsou vyráběny v dílnách společnosti v Church Crookhamu, v hrabství Hampshire v Anglii. Prodejní strategie zdůrazňuje hlavně kvalitu výroby, styl a servis, ne tolik funkce mobilního telefonu. Firma má sídlo ve Velké Británii, kanceláře se nalézají v New Yorku, Dubaji, Moskvě, Frankfurtu, Hongkongu, Paříži a Singapuru. V listopadu Massimiliana Poglianiho v roli CEO společnosti Vertu nahradil Billy Crotty, který byl o tři měsíce později vystřídán Gordonem Watsoem. Společnost má 900 zaměstnanců.

Kolekce.

Model, který je vlajkovou lodí firmy, se jmenuje Signature. Jeho klávesnice obsahuje téměř 5 karátů rubínových ložisek. Dalšími modely jsou Ascent, Constellation Classic, Constellation Ayxta, společně s chytrými telefony Constellation Quest a Constellation (na trh uveden v říjnu 2011). Telefony Ascent jsou navrženy tak, aby byly lehké a odolné, jsou vyrobené z hliníku nebo titanu a vulkanizované gumy a kůže. Modely Classics jsou jednoduché a malé přístroje. Ayxtas – to jsou „véčkové“ telefony, které jsou nabízeny v různých variantách a barvách. Model Quest je prvním chytrým telefonem značky Vertu, který je vybaven plnou QWERTY klávesnicí s tlačítky vyrobenými ze safíru. Po tomto modelu následoval v roce 2011 model Constellation, první model této značky s dotykovým displejem.  V únoru 2013 uvedla společnost Vertu na trh model Vertu Ti, první telefon značky Vertu s operačním systémem Android, po němž v červnu 2014 následoval model Signature Touch. Model Signature Touch je špičkový přístroj, který běží na čtyřjádrovém procesoru Snapdragon 801 s frekvencí 2,3 GHz. Je vyráběn s 4,7 palcovým displejem s rozlišením 1080p, 64GB úložného prostoru, LTE, NFC a bezdrátovým nabíjením Qi. Cena telefonu Signature Touch je od 10 300 USD/7 900 EUR za základní model po maximální cenu 21 900 USD/16 900 EUR za model Pure Jet Red Gold.  Vertu vyrábí také limitované edice telefonů ve spolupráci se společnostmi Ferrari, Bentley, Lapo Elkann a Ermenegildo Zegna.

Distribuce.

Značka Vertu je k dispozici ve zhruba 500 obchodech, včetně 70 značkových butiků Vertu Boutiques, v 66 zemích. Telefony Vertu jsou nabízeny ve značkových prodejnách, v rámci koncese pak v předních obchodních domech jako Harrods a Selfridges v Londýně a u dalších autorizovaných maloobchodníků, jako například Tourneau v USA, v Pařížské ulici v Praze a DLF Emporio v Novém Dillí v Indii. Butik Vertu se nalézá i v Pekingu, v Oriental Plaza v nákupní čtvrti Wang-fu-ťing. Tři butiky Vertu Boutiques se nacházejí i ve Spojených státech: na Madison Avenue v New Yorku, resortu a kasinu Wynn v Las Vegas a na Rodeo Drive v Beverly Hills. V Dubaji je řada obchodů, například Mall of the Emirates, Dubai Mall a Burjuman Mall.

Krach.

Společnost Vertu se v červenci 2017 dostala do insolvence, kdy dlužila částku 128 milionů liber šterlinků, v přepočtu 4 miliardy korun českých. Propuštěno bylo na 200 zaměstnanců. Současný majitel turecký miliardář Uzan si však hodlá ponechat licence na značku a případně ji v budoucnu obnovit.

Vertu byl britský výrobce a prodejce luxusních a ručně vyráběných mobilních telefonů. Značku založil v roce 1998 finský výrobce mobilů Nokia. V říjnu 2012 Nokia prodala značku Vertu soukromé investiční skupině EQT VI za blíže nespecifikovanou cenu, (neoficiální informace uvádějí částku cca 200 milionů USD), ale ponechala si 10% podíl. Koncem roku 2013 měla společnost kolem 350 000 zákazníků a její telefony se prodávaly v 500 maloobchodních prodejnách, včetně 70, které provozovala přímo společnost. V roce 2015 bylo oznámeno, že EQT prodala svůj podíl ve Vertu společnosti Godin Holdings, holdingové společnosti se sídlem v Hongkongu.

Vertu was a British-based manufacturer and retailer of luxury handmade mobile phones, established by Finnish mobile-phone manufacturer Nokia in 1998. In October 2012, Nokia sold Vertu to private equity group EQT VI for an unspecified amount, but retained a 10% share. By the end of 2013, the company had around 350,000 customers, and phones were on sale in 500 retail outlets, including 70 run by the company. In 2015, it was announced that EQT had sold its share of Vertu to Godin Holdings, a Hong Kong-based holding company.. In March of 2017 Godin Holdings sold to Baferton Ltd. a Cyprus-based Turkish company. In July of 2017, the new shareholders applied to the Court of England for bankruptcy protection, the company went into voluntary liquidation after plans to save it failed and Vertu Corporation Ltd. was put into liquidation, leaving its residual staff of 200 unpaid and unemployed.. Vertu AK France, is the parent company of Vertu Corporation, through which the Vertu Brand and company continues its business today. In May 2020 the factory and office complex in Church Crookham England, that has been empty since July 2017 was demolished to make way for a retail park.


Život.

Lorne Worsley již v dětství dostal přezdívku Gump podle postavy z komiksu. Již po druhé světové válce nastupoval v juniorské soutěži QJHL. Mezi dospělými se nejprve pohyboval čtyři roky v nižších zámořských soutěžích. Zaznamenal několik úspěchů, když se několikrát dostal do All-Star týmu. Zároveň v těchto letech hrával soutěžně v létě též fotbal.  V roce 1952 přešel Worsley do NHL. Přestože jeho nový zaměstnavatel New York Rangers byl v této sezóně na samém dně ligy, nový brankář získal Calder Trophy pro nejlepšího nováčka ročníku. Následující sezónu pro neshody opět celou strávil v nižší lize. Od roku 1954 nastupoval devět let opět za Rangers převážně jako jednička týmu. Ani on však klubu nepomohl k výrazně lepším výsledkům a pouze ve dvou sezónách si připsal více výher než porážek. Během jednoho zápasu však musel čelit běžně více než čtyřiceti střelám. Zúčastnil se v tomto období dvakrát All-star game.  Worsley poprvé v rámci NHL přestoupil v roce 1963, kdy se stal součástí výměny více hráčů mezi Rangers a klubem Montreal Canadiens. Jeho start v novém působišti zabrzdilo zranění, kvůli němuž se více než rok opět musel rozchytávat v AHL. V roce 1965 se ale do týmu Montrealu vrátil právě včas, aby mu svým výkonem výrazně pomohl k zisku Stanley Cupu. V další podobně úspěšné sezóně byl již prvním brankářem mužstva. Kromě dalšího kolektivního úspěchu také poprvé získal Vezinovu trofej (společně s kolegou Ch. Hodgem), která byla tehdy určena pro brankáře klubu, který obdržel v dlouhodobé části sezóny nejmenší počet gólů.  Nejlepší sezónou byl pro Worsleyho ročník NHL 1967/1968. Dlouhodobou část sezóny poprvé a naposledy ve své kariéře odchytal s průměrem menším než 2,0 obdržených gólů na zápas. V play off neprohrál jediné utkání a získal s Montrealem další Stanley Cup. Jeho individuální výkony mu přinesly druhou Vezinovu trofej (s kolegou R. Vachonem) a také jeho jediné jmenování do prvního týmu All-star na konci sezóny. K zisku klubové trofeje přispěl výrazně ještě jednou o rok později.  V roce 1970 již Worsley uvažoval o konci kariéry, ale byl prodán do klubu Minnesota North Stars, který patřil do vlny nových celků, jež se tehdy v soutěži začaly objevovat. Odchytal v jeho dresu čtyři kompletní sezóny a v roce 1972 si naposledy zahrál při All-star game. Až v posledních šesti utkáních kariéry si v roce 1974 chránil obličej maskou.  V dalších letech působil Worsley v Minnesotě jako vyhledávač talentů (tzv. skaut). V roce 1980 byl uveden do Hokejové síně slávy. Worsley zemřel na srdeční záchvat v roce 2007.

Lorne John Worsley (14. května 1929 Montreal, Kanada - 26. ledna 2007, Saint-Hyacinthe, Québec), přezdívaný „Gump“, byl úspěšný kanadský hokejový brankář. Čtyřikrát pomohl klubu Montreal Canadiens vyhrát Stanleyův pohár. Je držitelem několika individuálních trofejí a od roku 1980 je členem Hokejové síně slávy. Zároveň je také brankářem, který během své kariéry v NHL prohrál nejvíce utkání.

Lorne John "Gump" Worsley (May 14, 1929 – January 26, 2007) was a professional ice hockey goaltender. Born and raised in Montreal, Quebec, 'Gump' was given his nickname because friends thought he looked like comic-strip character Andy Gump.


Biografie.

Narodil se do rodiny vojenského kapitána. Již od mala se vojensky vzdělával, v 18 letech nastoupil jako kadet k pěšímu pluku č. 31. Účastnil se bojů sedmileté války. V roce 1778 byl nejprve povýšen na majora a v následujících letech se stal podplukovníkem 2. pluku szekelských hraničářů a poté plukovníkem 1. pluku valašských hraničářů. Za rakousko-turecké války podnikal hluboké nájezdy do tureckého území. Roku 1790 byl povýšen na generálmajora a získal Vojenský řád Marie Terezie. S řádem se pojil i šlechtický titul svobodného pána, predikát von Krajova získal díky jednomu ze svých nájezdů na toto dnes rumunské území.  V roce 1793 byl poslán do rakouského Nizozemí, kde se měl utkat s francouzskými revolučními armádami. Dne 30. října 1793 obsadil město Marchiennes, kde se mu vzdalo pět praporů nepřítele. Velel v bitvách u Famars, Courtrai a Meninu, za což obdržel komandérský kříž tereziánského řádu. V letech 1794 a 1795 bojoval u Charleroi, Landrecy a Fleurus. V roce 1796 již jako podmaršálek, sloužil pod arcivévodou Karlem v Německu. Příštího roku se kvůli obvinění z velitelské neschopnosti dostal spolu s podmaršálkem von Werneck před vojenský soud, avšak po dvoutýdenní vazbě byl osvobozen.  Za tzv. války druhé koalice byl roku 1799 pověřen velením v Itálii. V bitvě u Magnana drtivě porazil francouzského generála Schérera, za což byl povýšen na polního zbrojmistra. Poté oblehl a dobyl Mantovu. Následně převzal od arcivévody Karla velení nad armádou v jižním Německu, se kterou měl zastavit francouzský postup k Vídni. Byl poražen v bitvách u Engenu a Mosskirchu. Navíc se dostal do rozporu s Dvorní válečnou radou a po uzavření Parsdorfského příměří byl odvolán a odešel do výslužby.

Paul Kray svobodný pán von Krajova und Topollya, maďarsky též Pál Kray (5. února 1735, Kežmarok – 19. ledna 1804, Pešť) byl rakouský vojevůdce a polní zbrojmistr.

Baron Paul Kray of Krajova and Topolya (; ; 5 February 1735 – 19 January 1804), was a soldier, and general in Habsburg service during the Seven Years' War, the War of Bavarian Succession, the Austro–Turkish War (1787–1791), and the French Revolutionary Wars. He was born in Késmárk, Upper Hungary (today: Kežmarok, Slovakia).