Časný život.

Tomáš se narodil 1. června 1300 jako pátý syn anglického krále Eduarda I., a jako nejstarší syn z jeho druhého manželství s Markétou, dcerou francouzského krále Filipa III. Narodil se v kaštele v Brothertonu, Yorkshire, během matčiny cesty do Cawoodu, kde se konal porod. Podle Hiltona, Markéta bydlela na hradě Pontefract a bylo právě po honu, když na ni přišly porodní bolesti. Kronikář William Rishanger zaznamenal, že během obtížného porodu se matka modlila, jak bylo v té době zvykem, k Tomáši Becketovi, a Tomáš Brotherton byl tak pojmenován po tomto světci a místě narození.  Eduard I. rychle spěchal ke královně a novorozenci. Jeho bratr Edmund se narodil o ro později. Dokud jim nebylo šest let, dohlížela na ně kojná. Stejně jako jejich rodiče, se naučili hrát šachy a jezdit na koni. Navštívili je šlechtici a jejich nevlastní sestra Marie z Woodstocku, která byla jeptiškou. Jejich matka často doprovázela Eduarda na jeho taženích do Skotska, ale stále se informovala o jejich zdraví.  Jeho otec zemřel, když mu bylo sedm let. Tomášův nevlastní bratr, Eduard, se stal králem a Tomáš byl dědicem království, dokud se v roce 1312 nenarodil jeho synovec Eduard. Hrabství Cornwall bylo určeno pro Tomáše, ale Eduard ho místo toho daroval svému oblíbenci, Piersi Gavestonovi. Když bylo Tomášovi 10 let, Eduard jemu a Edmundovi udělil statky Rogera Bigoda, 5. hraběte z Norfolku, který zemřel bez dědiců v roce 1306.

Kariéra.

V roce 1312, byl nazýván "hrabětem z Norfolku" a 10. února 1316 byl jmenován Earlem Marshalem. Zatímco jeho bratr bojoval ve Skotsku, byl ustanoven Správcem Anglie. Byl známý svou horkou a násilnou povahou. Byl jednou z mnoha obětí nekontrolované chamtivosti králova nového oblíbence, Huga Despensera Mladšího a jeho otce Huga Despensera Staršího, kteří ukradli některé pozemky mladého hraběte. Spojil se s královnou Izabelou a Rogerem Mortimerem, když v roce 1326 napadli Anglii, a byl jedním z porotců v soudních jednáních proti oběma Despenserům. Když jeho synovec Eduard III. dosáhl dospělosti a ujal se vlády, stal se Tomáš jedním z jeho hlavních poradců. V bitvě u Halidon Hill 19. července 1333 velel pravému křídlu anglické armády jako Lord Marshal.  Zemřel asi 4. srpna 1338, a byl pohřben v Bury St Edmunds Abbey.  Jeho následnicí se stala jeho dcera Markéta, jako hraběnka z Norfolku. V roce 1397 se stala vévodkyní z Norfolku.  Jako syn Eduarda I., byl oprávněn nosit erb království Anglie.

Manželství a potomci.

Poprvé se oženil před 8. lednem 1326, s Alicí de Hares, dcerou sira Rogera de Hales. Měli spolu tři děti:  Alice de Hales zemřela v říjnu 1330.  Tomáš se podruhé oženil před 4. dubnem 1336 s Marií de Brewes, vdovou po siru Ralfovi de Cobham. Neměli spolu žádné přeživší potomky.

Tomáš, 1. hrabě z Norfolku (1. červen 1300 – 4. srpen 1338) byl synem krále Eduarda I. Anglického a jeho druhé manželky Markéty Francouzské, a mladším nevlastním bratrem Eduarda II. Zastával úřad Earl Marshal Anglie.

Thomas of Brotherton, 1st Earl of Norfolk (1 June 13004 August 1338), was the fifth son of King Edward I of England (1272–1307), and the eldest child by his second wife, Margaret of France, the daughter of King Philip III of France. He was, therefore, a younger half-brother of King Edward II (1307–1327) and a full brother of Edmund of Woodstock, 1st Earl of Kent. He occupied the office of Earl Marshal of England.


Margaret of Brandenburg, Duchess of Pomerania

Život.

Markéta se narodila jako nejmladší dcera kurfiřta Jáchyma I. Braniborského a jeho manželky Alžběty, dcery krále Jana I. Dánského.

Pomořanská vévodkyně.

Markéta se poprvé provdala asi v devatenácti letech 23. ledna 1530 v Berlíně za téměř o dvacet let staršího vévodu Jiřího I. Pomořanského. Do manželství přinesla věno ve výši 20 000 guldenů, které Jiřímu I. umožnilo, aby jí převedl okresy Barth, Damgarten, Tribsees, Grimsby a Klempenow. Manželství bylo patrně dohodnuto během jednání na hradě Grimnitz o ústavním vztahu mezi Braniborskem a Pomořanskem. Jiří I. zemřel rok po svatbě a Markéta si užila vdovského důchodu pouhé tři roky. V Pomořansku byla docela neoblíbená a když anhaltský kníže Jan požádal o její ruku, musel její nevlastní syn Filip I. Pomořanský vybrat zvláštní daň na zaplacení jejího věna a odkoupení statků, které obdržela od prvního manžela.  Markéta Jiřímu porodila po jeho smrti pohrobka, dceru Jiřinu, která matku následovala do Anhaltska. V osmi letech se však vrátila do Pomořanska. Markéta uspěla v jednáních s nevlastním synem, aby odložila dceřin návrat až do května 1543.

Anhaltská kněžna.

Markétiným druhým manželem se stal 15. února 1534 v Dessau o sedm let starší kníže Jan V. Anhaltsko-Zerbstský. Manželství s Janem se brzy ukázalo jako nešťastné. Markéta od manžela utekla na své vdovské sídlo, hrad Roßlau. Martin Luther se pokusil být prostředníkem mezi Markétou a Janem. Navštívil ji na hradě Roßlau a chtře ji obviňoval, že opustila manžela. Tak započala ostrá slovní válka. Luther později uvedlː ""Musel jsem jí to říct dostatečně jasně, dokud jsem nevzbudil její hněv.""  Jan nakonec obvinil Markétu z nevěry a v roce 1550 ji uvěznil. Janův osobní lékař byl mučen, aby se přiznal ke vztahu s kněžnou, on však neustoupil. Markétě se podařilo uprchnout z vězení a po četných dobrodružstvích dorazila polonahá a okradená ke dvoru svého bratrance krále Kristiána III. Dánského V Kodani.  Později chvíli žila se svou starší sestrou Alžbětou, která jí radila, aby se zachránila třetím sňatkem. Alžběta považovala svou sestru za nespolehlivou a nestálou a varovala svého zetě Albrechta, aby k sobě Markétu nebral. Albrecht ji k sobě přesto vzal a po jeho smrti se o ní staral pruský správce Jiří Fridrich Braniborsko-Ansbašský, protože její vlastní děti ji odmítly podporovat.  Na konci svého života vedla neuspokojivou existenci v pomořansko-polském pohraničním regionu a údajně se provdala za prostého farmáře. Také se tvrdí, že kontaktovala svou těhotnou dceru Jiřinu a dokonce ji pod falešnou totožností navštívila ve Schlochau.

Potomci.

Z prvního manželství s vévodou Jiřím I. Pomořanským se jí narodila jedna dceraː  Svému druhému manželovi, knížeti Janovi Anhaltskému, porodila šest dětíː

Markéta Braniborská (1511 – po 3. listopadu 1577) byla braniborskou princeznou, prvním sňatkem pomořanskou vévodkyní a druhým sňatkem anhaltskou kněžnou.

Margaret of Brandenburg (1511 – after 3 November 1577) was a Princess of Brandenburg by birth and by marrying first a duke of Pomerania and later a prince of Anhalt.


Aplikace.

Ve verzi System 6 byl představen program MacroMaker, který umožnil uživateli zaznamenat vstup z klávesnice a akce provedené myší, která se nazývala makra. Tyto akce bylo pak dále možné použít. MacroMaker měl unikátní uživatelské rozhraní, které vypadalo a chovalo se jako magnetofon. MacroMaker měl oproti programu Microsoft AutoMac III (který nabízel Microsoft) ale nedostatečné funkce a také byl za to velice kritizován.  V Systému 6 byl také použit nástroj, nazývaný Font/DA Mover na správu písem a Desk Tools (DA). Tento nástroj byl vytvořen, protože DAS nebyly nainstalovány jako aplikace, ale místo toho byly integrovány do systému softwarových souborů, podobně jako pro drivery. To znamenalo, že DAS nemohly být řízeny pomocí finderu. Font/DA Mover byl použit také pro instalaci písem do systému 6 pro použití v softwaru, například MacWrite, Apple Word na zpracování softwaru. Font/DA Mover byl poprvé vyvinut Bertem Sloanem v roce 1985 a krátce poté byl zahrnut do systému Macintosh software jako standardní.

Multitasking.

Kooperativní multitasking realizoval Macintosh v březnu 1985 pomocí programu Switcher od Andy Hertzfelda, který umožnil uživateli spustit více aplikací a přepínat mezi nimi. Mnoho programů a funkcí nebylo se Switcherem kompatibilní. Switcher nebyl zařazen do operačního systému, ale bylo možné ho zakoupit od Apple samostatně. Oba systémy 5 a 6 měly místo toho zakomponován MultiFinder, který byl propracovanější. Multitasking v rámci systému Software 6 byl dobrovolný, spuštění by mohlo být nastaveno tak, aby se spouštěl Finder nebo MultiFinder. Pokud byl vybrán MultiFinder, Finder a jeho funkce nadále běžely, dokud nebyla zahájena nová činnost. MultiFinder umožnil uživatelům kolem oken běžících aplikací pro prohlížení vidět Finder ikony, jako jsou koše, nebo okna z jiné aplikace běžící na pozadí. To bylo na úkor více paměti RAM, což nebylo vždy možné – pokud jedna ze žádostí požadovala příliš velké množství paměti RAM, další nemohla být spuštěna.

Omezení.

Systém 6 byl nekompatibilní s většinou programů, protože vývojáři softwaru třetích stran neobdrželi kopie systému před jeho vydáním, což způsobovalo již zmíněnou nekompatibilitu. První verze systému 6 měla podle Apple 66 chyb, které měly být odstraněny opravným patchem, ale hlavní chyba, zahrnující mezery písma textu na obrazovce byla odstraněna až mnohem později.  Systém 6 měl několik významných omezení, které byly odstraněny jeho nástupcem, Systemem 7. Na rozdíl od novějších operačních systémů od Macintosh, System 6 a jeho apple menu nebylo přizpůsobitelné. Systém 6 podporoval 24bitovou adresaci paměti a omezenou kapacitu disku až 2 GiB a 65536 souborů na jednotku. Tato omezení byla odstraněna v Systemu 7, který umožnil, aby uživatel měnil barvy a různé další aspekty tohoto uživatelského rozhraní. Navíc System 6 neumožňoval uživatelům měnit písmo, velikosti, nebo styly pro uživatelské rozhraní prvků jako jsou menu a záhlaví okna.

System 6 (též System Software 6) je v informatice název operační systém pro počítače Macintosh s grafickým uživatelským rozhraním a monolitickým jádrem. Byl vydán společností Apple Computer v roce 1988 jako součást řady operačních systémů Mac OS. Prodej byl ukončen v roce 1991 vydáním verze System 7. Cena se při uvedení pohybovala kolem 49 US dolarů.

System 6 (also referred to as System Software 6) is a graphical user interface-based operating system for Macintosh computers. It was released in 1988 by Apple Computer, Inc. and is part of the classic Mac OS series of operating systems. System 6 was included with all new Macintosh computers until it was succeeded by System 7 in 1991. The boxed version of System 6 cost $49 when introduced. System 6 is classed as a monolithic operating system. It features an improved MultiFinder, which allows for co-operative multitasking.


Taxonomie, nomenklatura.

Levharta Diardova popsal francouzský přírodovědec Georges Cuvier v roce 1823. Nazval ho vědeckým jménem "Felis diardi" podle svého žáka a kolegy, přírodovědce a objevitele Pierra-Médarda Diarda. Levhart Diardův byl dlouhou dobu považován za poddruh nebo regionální formu levharta obláčkového, obvykle byl uváděn pod vědeckým názvem "Neofelis nebulosa diardi". Až několik studií z let 2006 až 2011 přineslo jasné a respektované vydělení šelmy do samostatného druhu. Levhart Diardův, česky nazývaný též pardál ostrovní či pardál Diardův, se od kontinentálního levharta obláčkového liší geneticky, morfologicky a barvou srsti. Vzájemná druhová odlišnost je minimálně taková jako mezi jednotlivými druhy v rámci sesterského rodu "Panthera".  Rod "Neofelis" tvoří bazální klad všech kočkovitých, neboli jeho evoluční linie se od dalších druhů vydělila nejdříve, a to asi před 6 miliony lety. Výzkumy potvrdily, že oba druhy rodu "Neofelis" se navzájem oddělily před 1,4 až 2,9 miliony lety. Levhart Diardův zřejmě pochází ze Sumatry, odkud se dostal na Borneo a Jávu. Na Jávě vyhynul někdy během holocénu. V současnosti zahrnuje dva poddruhy (subspecie) nazývané "Neofelis diardi diardi" (levhart Diardův sumaterský či pardál ostrovní sumaterský) a "Neofelis diardi borneensis" (levhart Diardův bornejský či pardál ostrovní bornejský), které divergovaly před 400 až 120 tisíci lety. Subspecie se liší především znaky na lebce, zubech a čelistech. Zatím jen provizorně určené jsou i určité rozdíly ve zbarvení. Bornejský poddruh vykazuje podstatně větší genetickou diverzitu než sumaterský, což může souviset s Tobskou katastrofou před 73,5 tisíci lety, jež zřejmě přivedla sumaterský poddruh na pokraj vyhynutí.  Vědecká synonyma pro levharta Diardova jsou "Felis diardii," "Felis macrocelis," "Felis marmota," "Neofelis nebulosa diardi." V malajštině a indonéštině je nazýván "harimau akra, harimau dahan, harimau dan, macan dahan" nebo "machan dahan," v jazyku iban (část Malajsie, Brunej) se mu říká "engkuli."

Popis.

Levhart Diardův je středně velká podsaditá kočkovitá šelma. Nohy má relativně krátké, tlapy široké. Klouby umožňují natáčet zápěstí a prsty tak, aby objaly kmen stromů po straně a tím umožnily pohyb hlavou dolů, což dokáže jen několik druhů kočkovitých šelem. Srst má šedavě hnědou barvu a na břiše je výrazně světlejší. Obecně je tmavěji a více do šeda zbarvena než u levharta obláčkového. Obláčky (rozety, skvrny) tvoří dvě až tři řady na každém boku. Dosahují poněkud menších rozměrů než u většiny levhartů obláčkových, ale jsou tmavší s velkým množstvím skvrnek uvnitř. Na zadní části krku a na hřbetě má levhart Diardův dvojitý tmavý pruh, který se nicméně může rozpadat do skvrn. Ocas je velmi dlouhý (cca 55 až 91 cm, což činí 76–88 % délky těla), hustě osrstěný (především u samic) a posetý velkými tmavými skvrnami. Tělo bez ocasu měří na délku 69 až 108 cm. Hmotnost dospělých jedinců se obvykle pohybuje mezi 11 až 25 kg, přičemž rekordní jedinci mohou být zřejmě až 30 kg těžcí. Velmi výrazný je přitom pohlavní dimorfismus, kdy samci jsou často i dvakrát těžší než samice. V letech 2008 až 2014 bylo na Borneu odchyceno a změřeno 12 dospělých divokých pardálů. Samice vážily od 9,1 (starší samice se zlomenými dolními špičáky) do 18 kg, samci od 15 do 25,2 kg. Průměrně dosahují samice váhy mírně přes 12 kg, samci pak okolo 24 kg.

Stavba lebky.

Další odlišností oproti levhartu obláčkovému je stavba lebky, čelistí a chrupu. Levhart Diardův má delší horní špičáky (o 2–6 mm), silnější 4. premoláry (třenové zuby), naopak slabší 3. premoláry, užší přední část čelisti, relativně vyšší a širší lebku (v poměru k délce) a rozdílné některé další charakteristiky. Kondylobazální délka lebky (vzdálenost mezi nejpřednějším okrajem mezičelisti a nejzadnějším výběžkem týlních hrbolků) samců měří asi 157 mm (± 10 mm) a samic přibližně 129 mm (± 4 mm). Délka lebky typového exempláře byla 161,4 mm. Korunková délka horních špičáků (v zásadě část vyčnívající z dásně), dosahuje u samců asi 38 mm (u rekordních jedinců však tato hodnota může přesahovat 40 mm) a u samic asi 30 mm. Typový exemplář disponoval 32,8 mm dlouhými špičáky, tedy relativně krátkými. Důvodem byly opotřebené konce, které celkovou délku o nejméně 5 mm zkracovaly. V poměru k délce lebky a těla má levhart Diardův největší špičáky mezi kočkovitými šelmami. Jistou zvláštností je jejich mírně zploštělý tvar. Celkově má stavbu lebky a chrupu ze všech současných druhů kočkovitých šelem nejvíce podobnou vyhynulým šavlozubým kočkovitým šelmám.

Výskyt, populace.

Levhart Diardův se vyskytuje na ostrovech Sumatra a Borneo (státy Indonésie, Malajsie a Brunej), přičemž není známo, jestli žije i na malých ostrovech Batu poblíž Sumatry. Fosílie existují i z Jávy, ale v současné době zde tato šelma nežije. Odhad maximální rozlohy areálu výskytu na Borneu činí 378 900 km. Analýza dat pro Sumatru předpokládá území o rozloze maximálně 73 000 km a tedy celkový územní rozsah, kde levhart Diardův žije, činí maximálně 451 900 km. Tyto odhady jsou spíše optimistické a zahrnují data z roku 2010, případně o něco starší. Předpokládá se, že rozsah šelmou obyvatelného teritoria se především od roku 2010 zmenšuje v důsledku pokračujícího odlesňování. Populační hustota je poměrně nízká a kolísá od 0,7 po 4,4 jedinců na 100 km. Celkový počet dospělých jedinců je odhadován na přibližně 4500 zvířat, přičemž asi 3800 žije na Borneu a 730 na Sumatře.

Ekologie, chování.

Život levharta Diardova ve volné přírodě není příliš dobře zmapován, tudíž k mnoha aspektům jeho chování chybějí přesné informace. Obecně jde o poměrně adaptabilní zvíře, které žije v rozličných nadmořských výškách a to minimálně do 1850 m. Co se týče biotopu, jedná se o živočicha závislého na lese. Byl zaznamenán v relativně nenarušených tropických lesích různých typů i v lesích sekundárních případně těžených, čili umí se vypořádat i s určitým stupněm vyrušování ze strany člověka a jeho aktivit. Lidmi vysazované plantáže palem olejných však neobývá, nicméně migrovat přes ně asi dokáže.  Jde zřejmě o samotářskou šelmu. Některá dřívější pozorování naznačovala život v párech. Dokáže sice skvěle šplhat po stromech, ale většinou se pohybuje po zemi. Dříve se předpokládal jednoznačně noční způsob života, ale novější pozorování ukazují, že zvíře může být činné i za svítání či soumraku a méně často i během dne. Nejnižší aktivitu vykazuje okolo poledne. Panují dohady, podle nichž je sumaterský poddruh více stromový než bornejský a to kvůli přítomnosti tygra na ostrově. Podle výzkumů v oblasti Sabahu a Sarawaku (malajská část Bornea) využívá levhart stromy k odpočinku během dne. Důvodem může být i snaha vyhnout se na zemi se vyskytujícím pijavicím.

Teritorium.

K rozměrům teritoria jednotlivých levhartů existuje málo přesných dat. Samice, která byla opatřena sledovacím zařízením v oblasti Sabahu (severní Borneo) se během 109 dnů pohybovala na území 16,1 km, přičemž jádro tvořil okrsek o ploše 5,4 km. Plocha území samců odhadnutá z fotopastí přesahovala 45 km, přičemž mohla dosáhnout až 112 km.

Komunikace.

Výzkum publikovaný v roce 2016 ukázal, že levhart Diardův používá nejméně 10 různých způsobů vnitrodruhové komunikace. Stejně širokou komunikační škálou disponují tygři, téměř identické způsoby mají i levharti, gepardi, pumy a irbisové. Jde o rozhrabávání půdy zadníma nohama, značkování močí a trusem, tření o strom tváří, drásání kůry stromů drápy, válení se po zemi, tření a omotávání stromů ocasem, volání, očichávání a flémování (přenos pachů do Jacobsonova orgánu). Značnou komunikační aktivitu vyvíjejí především samci.

Potrava.

Levhart Diardův je masožravec a predátor. K jeho potravním návykům není k dispozici dostatek dat. Podle různých pozorování se živí poměrně širokou škálou malých a středně velkých zvířat, jako jsou sambaři, muntžaci, kančilové, prasata vousatá, různé druhy primátů (hulmani, makakové, kahauové nosatí, mláďata orangutanů), oviječi skvrnití, dikobrazi, ptáci a ryby. Napadá i domácí zvířata, především drůbež, kozy, prasata a psy, ale nejde o jeho běžnou kořist. Na kořist útočí jak na zemi, tak z korun stromů. Útočí ze zálohy, používá metodu skoku z úkrytu a krátkého prudkého sprintu, pokud to je nutné. Někdy si zabité zvíře vytahuje na stromy, aby je ochránil před mrchožrouty. Mladý samec držený v zajetí v Sarawaku ve 30. letech 20. století odmítal konzumovat maso zabitých zvířat. Byl tedy krmen živými kuřaty, jimž po usmrcení pečlivě vytrhával peří a opicemi, jimž jazykem odstraňoval srst. Podle některých pozorování se zdá, že svou kořist často zabíjí prokousnutím šíje. Výzkum provedený v Národním parku Gunung Pueh (Sarawak) publikovaný v roce 2018 naznačuje, že hlavní kořistí v této oblasti jsou muntžaci ("Muntiacus muntjak"). Levhart při lovu nespoléhá jen na zrak a sluch, ale využívá i čich.

Rozmnožování.

K rozmnožování levharta Diardova ve volné přírodě chybějí údaje. Některá data však existují ze zajetí, přičemž část informací je odvozena na základě pozorování rozmnožování levharta obláčkového. Samci levhartů Diardových někdy projevují vůči samicím zvýšenou agresivitu a občas je dokonce zabíjejí, což se týká především párů, které se poznají až v pozdějším věku. Proto je třeba v zajetí chovné páry seznámit již v raném věku. K páření dochází kdykoliv během roku, častěji však v období od prosince do března. Doba březosti trvá 85 až 95 dní. Poté samice porodí 1 až 5 mláďat, nejčastěji to jsou 2. Ta se osamostatňují po zhruba 10 měsících věku a přibližně ve dvou letech se začínají sama rozmnožovat. Interval mezi jednotlivými vrhy bývá přibližně 1 rok. Průměrná doba dožití dospělců ve volné přírodě se odhaduje na 11 let, ve výjimečných případech to může být až 17 let.

Hrozby, vztah s lidmi.

Hlavní hrozbou pro existenci levharta Diardova je odlesňování v důsledku těžby dřeva a kvůli vysazování palem olejných. Především na Borneu představuje deforestace zásadní problém, jak z hlediska celkové plošné ztráty biotopu, tak kvůli jeho fragmentaci. Ta má totiž za následek rozdělení jednotlivých populací a tím snížení genové variability se všemi negativními důsledky z toho plynoucími (například vyšší náchylnost k nemocem).  Druhým zásadním problémem je pytláctví. Nejde jen o přímé zabíjení levhartů (obvyklou metodou je chytání do ok) a následný prodej částí jejich těl, ale negativní vliv má i rozsáhlý lov různých jiných zvířat, která mnohdy tvoří levhartí kořist. Asi polovina živočichů, které šelma loví, je IUCN hodnocena jako „zranitelná“ nebo „ohrožená“. Menší hrozbou dokáží být i další lidské aktivity, například silniční provoz, který má za následek občasná úmrtí.  V minulosti byl levhart Diardův loven různými domorodými etniky na Borneu, především kvůli zisku trofejí v podobě zubů (náušnice) a kůže (ceremoniální oblečení, ozdoba sedaček). V průběhu 20. století však tato činnost slábla a v 80. letech 20. století téměř ustala.  Neexistují žádné věrohodné zprávy o tom, že by levhart Diardův usmrtil člověka. V sebeobraně nebo ve stresu je nicméně schopen na lidi zaútočit a poranit je.

Obchod.

Levhart Diardův je podobně jako levhart obláčkový předmětem legálního i nelegálního obchodu. Ten se týká kůží (pro ozdobu, na výrobu bubnů), částí těl (pro orientální medicínu, na jídlo) a živých zvířat (na chov). Podle údajů zpracovaných CITES (Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin), které jsou však s velkou pravděpodobností neúplné, bylo v letech 1975 až 2013 legálně obchodováno s 212 živými levharty rodu "Neofelis" bez rozlišení druhu resp. poddruhu. Šelmy byly vyvezeny z 20 zemí, v 15 z nich však vůbec nežijí ve volné přírodě. Největším obchodníkem živých zvířat byly v uvedených letech Spojené státy americké (61 zvířat), následované Čínou (37 zvířat) a Tchaj-wanem. Malajsie vyvezla dva jedince. Indonésie ani Brunej, tedy další státy, kde žije levhart Diardův, se do oficiálního legálního obchodu ve sledovaných letech vůbec nezapojily. Jednoznačně největším dovozcem pak bylo Japonsko (131 zvířat). Do ilegálního obchodu, který je daleko hůře podchytitelný, se zapojují především země východní a jihovýchodní Asie. Většina zvířat nebo jejich částí přitom míří do Číny.

Ochrana.

Oba levharti rodu "Neofelis" jsou vedeni v Příloze I CITES, což znamená, že obchod s nimi je možný jen za velmi specifických podmínek. Všechny země, kde pardálové žijí, se k úmluvě připojily. Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí levharta Diardova jako zranitelný druh. Na všech územích svého výskytu je šelma oficiálně pod plnou ochranou úřadů. V malajské části Bornea může být zabita jen v sebeobraně. K takovým incidentům však dochází vzácně, což naznačil průzkum provedený v Sarawaku v letech 2013 až 2016.  Celkově je druh v porovnání s ostatními velkými kočkami velmi málo prozkoumán a v současnosti (2016 až 2019) probíhají terénní výzkumy v Sabahu, jež mají pomoci objasnit ekologii a chování této šelmy, aby bylo možno přijmout lepší ochranná opatření.

Levhart Diardův ("Neofelis diardi"), také pardál Diardův a pardál ostrovní je kočkovitá šelma z podčeledi Pantherinae (velké kočky) a rodu "Neofelis". Byl popsán francouzským přírodovědcem Georgesem Cuvierem v roce 1823. Dříve byl řazen do stejného taxonu s levhartem obláčkovým (jako jeho poddruh), ale na základě genetických testů byl v roce 2006 klasifikován jako samostatný druh. Žije na Borneu, Sumatře a možná i na malých ostrovech Batu. Dělí se na dva poddruhy: "Neofelis diardi borneensis" a "Neofelis diardi diardi", které se liší především stavbou lebky.

The Sunda clouded leopard ("Neofelis diardi") is a medium-sized wild cat native to Borneo and Sumatra. It is listed as Vulnerable on the IUCN Red List since 2015, as the total effective population probably consists of fewer than 10,000 mature individuals, with a decreasing population trend. On both Sunda islands, it is threatened by deforestation.


Život.

Kurt Seligmann absolvoval Školu výtvarných umění v Ženevě v roce 1920, kde se spřátelil se sochařem Albertem Giacomettim. Poté odešel do Paříže, kde studoval v ateliéru, který vedl André Lhote. Nakonec studoval rovněž na Akademii výtvarných umění ve Florencii. Na počátku třicátých let uskutečnil řadu výprav včetně jedné do Řecka s architektem Le Corbusierem. V Paříži se Kurt Seligmann stal členem seskupení "Abstraction-Creation" a přátelil se s Hansem Arpem. Od roku 1934 se přikláněl k surrealismu a formálním členem skupiny se stal v roce 1937. Přispíval ilustracemi do revue "Minotaure", kterou v roce 1933 začal vydávat Albert Skira. Účastnil se v té době řady skupinových výstav (Salon des Surindépendants v Paříži, Palais des Beaux-Arts v Bruselu atd.). Jeho první sólová výstava se konala v roce 1932 v Galerii Jeanne Bucher v Paříži. Tam se poprvé setkal s André Bretonem. V roce 1938 se Kurt Seligmann účastnil "Mezinárodní výstavy surrealismu" v Paříži. Podílel se i na ilustracích kompletních děl Lautréamontových (s Braunerem, Dominguezem, Ernstem, Man Rayem, Massonem, Mattou, Miróem, Paalenem a Tanguyem).  V roce 1939 Kurt Seligmann začal učit v New Yorku a posléze se tam trvale usadil. Byl poté velmi nápomocen Bretonovi, který v roce 1941 emigroval do USA, během psaní jeho knihy "Arkán 17". Breton v něm našel velkou pomoc při svých esoterických výzkumech: Kurt Seligmann byl velkým bibliofilem, který Bretonovi zprostředkoval mnoho materiálů na témata jako je tarot, symbolika čísel, a také na mýtus o Isidě a Osiridovi. Seligmann byl rovněž autorem encyklopedické knihy "Miroir de la magie" napsané v roce 1948.  V roce 1950 se Seligmann stal občanem Spojených států. Zemřel v roce 1962 na své farmě v Sugar Loaf v USA.

Výstavy.

Výběr

Kurt Seligmann (20. července 1900 Basilej Švýcarsko – 2. ledna 1962 Sugar Loaf Orange County, stát New York) byl malíř a spisovatel hlásící se k surrealismu.

Kurt Leopold Seligmann (1900–1962) was a Swiss-American Surrealist painter and engraver. He was known for his fantastic imagery of medieval troubadors and knights in macabre rituals and inspired by the carnival held annually in his native Basel, Switzerland.


Životopis.

Heinrich Boere se narodil v Německu nizozemskému otci a německé matce. Rodiče se však přestěhovali do nizozemského Maastrichtu, když mu byly dva roky.  Do Waffen-SS se přihlásil v září 1940, několik měsíců po německé okupaci Nizozemska. V červnu 1941 v 19 letech odjel bojovat na východní frontu. V prosinci 1942 byl kvůli onemocnění poslán zpět do Maastrichtu.

Válečné zločiny.

V roce 1943 se stal členem oddílu Waffen-SS tvořeného nizozemskými dobrovolníky. Oddíl měl v odvetě za partyzánské akce vůči nacistickým okupantům za úkol likvidaci lidí patřících k nizozemskému hnutí odporu a protiněmecky smýšlejících. Po útocích na německé okupační jednotky a nizozemské kolaboranty nařídil velitel SS v Nizozemska, Hanns Albin Rauter, odvetu v podobě zavraždění civilistů spojovaných s partyzány. Během této operace s názvem "Silbertanne (Stříbrná jedle)" zahynulo minimálně 54 lidí. Boere se přiznal k vraždě tří z nich.  První oběť, farmaceuta a otce 12 dětí Fritze Huberta Ernsta Bicknese, zastřelil v červenci 1944. Další dvě vraždy spáchal v září téhož roku.

Poválečná léta.

Po válce strávil Boere dva roky ve spojeneckém zajateckém táboře. Byl vyslýchán a ke třem vraždám se přiznal. Po propuštění z tábora se nejprve ze strachu z dlouholetého věznění skrýval, pak se mu podařilo před spravedlností prchnout do Německa. V roce 1949 jej nizozemský soud v nepřítomnosti odsoudil k trestu smrti za tři vraždy, napomáhání nepříteli a službu v armádě nepřítele. Kvůli poslednímu z těchto činů podle nizozemského práva automaticky ztratil občanství této země. Na základě zákona, schváleného Adolf Hitlerem, se Boere přihlásil k německému občanství – měl ho mít zaručeno díky členství v SS. Zákon zůstal platný ještě v 60. letech, pak byl však na nátlak Evropské unie zrušen. Boere pak oficiálně nebyl občanem žádného státu.  Nizozemská vláda opakovaně marně žádala Německo o Boerovo vydání. V Západním Německu nikdy před soud postaven nebyl, v 80. letech zde byl jeho případ zastaven. Na to ale Nizozemsko reagovalo novou žádostí o vydání, až nakonec německý nejvyšší soud po dlouhých právních průtazích proces v Německu umožnil. Boere již také figuroval na seznamu nejhledanějších nacistických válečných zločinců vydávaném Centrem Simona Wiesenthala.  V dubnu 2008 státní zastupitelství v Dortmundu oznámilo, že připravuje Boerovu obžalobu. V lednu 2009 soud v Aachen rozhodl, že Boere ze zdravotních důvodů nemusí být před soud postaven. Odvolací soud však toto rozhodnutí o půl roku později zrušil. Proces tak byl 28. října 2009 zahájen. V březnu 2010 byl Boere v Aachen odsouzen na doživotí. Jeho obhajoba tvrzením, že pokud by neuposlechl rozkazy, byl by sám zastřelen (tzv. "„norimberská obhajoba“"), byla odmítnuta.  Do té doby žil Boere, upoutaný na vozík, v domově důchodců v Eschweileru u Aachen. Poté, co padl rozsudek, byl převezen do vězeňského zařízení rovněž v Severním Porýní-Vestfálsku. Svůj doživotní trest nastoupil 16. prosince 2011. Zemřel 1. prosince 2013 ve vězeňské vazbě v Fröndenbergu.

Heinrich Boere (27. září 1921, Eschweiler, Německo - 1. prosince 2013, Fröndenberg, Německo) byl válečný zločinec nizozemsko-německého původu, někdejší člen nacistických jednotek Waffen-SS.

Heinrich Boere (27 September 1921 – 1 December 2013) was a convicted German-Dutch war criminal and former member of the Waffen-SS. He was on the Simon Wiesenthal Center's list of most wanted Nazi war criminals.


Život.

Navštěvoval katolické gymnázium v Banské Bystrici, ale školní rok 1905/1906 absolvoval na Mariánském chlapeckém ústavu v Budapešti. Po maturitě studoval na "Vysoké škole obchodní v Budapešti" a praxi absolvoval v Hamburgu, Berlíně a v dalších městech Evropy i v zámoří. Do roku 1921 vedl rodinný obchod v Banské Bystrici.  Od osmi let hrál na klavír u prof. Jakuba Scheinbergera v Banské Bystrici. V době studia v Budapešti studoval i kompozici u prof. Sándora Dobóa. V roce 1921 předal rodinný obchod svým sourozencům a odešel do Berlína aby studoval kompozici u Hermana Büchela. Po návratu na Slovensko vedl svůj hotelový areál "Móry" na Novém Štrbském plese, který se stal centrem kulturního života. Spolu s manželkou Magdou tu pořádali hudební salony, na kterých vystupovali se svými hosty a které vysílal Radiojournal Košice v přímém přenosu. Častými hosty byli malíř Edmund Gwerk, skladatelé Alexander Albrecht, Béla Bartók, Viliam Figuš-Bystrý,Eugen Suchoň, Alexander Moyzes, pěvci Marta Krásová, Josef Munclingr, Oldřich Nový, Štefan Hoza, manželé Sylvie a Rudolf Macudzinski, klavírista Michal Knechtsberger, libretista Móryových operet Günther Bibo a mnozí další. V Banské Bystrici založil sportovní klub BAC.  Po 2. světové válce působil jako učitel a později ředitel Hudební školy ve Spišské Nové Vsi. Od roku 1960 žil a tvořil v Bratislavě. Jeho pozůstalost je uložena v "Literárnom a hudobnom múzeu" v Banské Bystrici.

Dílo.

Ján Móry je autorem dvanácti jevištních děl, více než dvou set písní, orchestrálních a komorních skladeb. Komponoval rovněž chrámovou hudbu. Byl významnou osobností hudebního života jako tvůrce slovenské zábavné hudby. Jeho písně, operety a zpěvohry se hrály rovněž v Čechách a v Německu.

Ján Móry (také psán Johann Mory, pseudonym: H. Tschirmer) (10. června 1892 Banská Bystrica – 5. května 1978 Bratislava) byl slovenský hudební skladatel a pedagog.

Ján Móry (or Johann Mory) (10 July 1892 – 5 May 1978) was a Slovak composer and pedagogue also known under pseudonym H. Tschirmer.


Životní dráha.

Claus Spahn studoval v Kolíně nad Rýnem divadelnictví, germanistiku, filozofii a historii umění. Za dizertační práci s námětem "Historie divadelnictví v Porúří do roku 1933" byl mu přiznán titul doktora filológie. Od roku 1969 do roku 2005 vykonával redaktorskou práci ve WDR a vyprodukoval četné seriály, portréty a dokumentaci v kulturní politice.  Velké uznáni a vynikající jméno si vydobyl na mezinárodním poli za šachové programy. Od roku 1983 do roku 2005 moderoval živě vysílání "Šachy velmistrů" (). O pohár WDR hráli i Garri Kasparov, Anatolij Karpov, Višvanáthan Ánand a Vladimir Kramnik. Jeho iniciativě a jeho angažovanosti vděčí i Dortmunske šachové turnaje za patřičnou publicitu a známost.

Seriály a filmy.

Claus Spahn napsal a vyprodukoval mezi jinými seriál "Keine Angst vorm Fliegen" (Žádný strach před létáním), "Der Elternführerschein" (Rodičovský průkaz); velice populární byla jeho série "Wenn die Liebe hinfällt" (Když padne láska), Spahn a Lida Winiewicz. Jeho dílo "Niemand soll der Nächste sein" (Nikdo nebude příští) mu vyneslo uznáni za angažovanost v boji proti rakovině od německého ministerstva zdravotnictví. Další seriál k ochraně osobních dat "Computer können nicht vergessen" (Počítače nezapomínají) bylo odměněno cenou německého průmyslového svazu. Jeho prvotina "Žádný strach před létáním" dala podnět k seminářům po celé spolkové republice (Co-autor:Rainer Pieritz). Další díla autora, režiséra, moderátora Claus Spahn jsou např, portrét "Carl Djerassi - Sběratel umění a otec pilulky", nebo řada "Význačné portréty" "Otto Erich Deutsch - Deutschverzeichnis".

Vyznamenání.

Rok 1992 "Ehrenteller des Deutschen Schachbundes" (Čestný talíř německého šachového svazu). Dvakrát byl vyznamenán od téhož svazu jako nejlepší žurnalista roku (1983/2001). Následovalo uznáni od Evropske šachové unie v roce 2002 byl vyznamenán cenou (Zlatou plaketu Čestný velmistrovsky titul FIDE).  Nejvyšší oceněni - v roce 2001 - Za dlouholetou vynikající žurnalistickou a redakční činnost mu Prezident Německa Johannes Rau udělil státní vyznamenání "Kříž za zásluhy".

Claus Spahn (* 15. května 1940 v Bottropu v Německu), byl činný nejdříve jako redaktor WDR, později moderátor, producent a autor. V roce 2001 byl vyznamenán německým křížem za zásluhy.

Claus Spahn (born 15 May 1940 in Bottrop, Germany) is a former TV programme editor of Germany's Westdeutscher Rundfunk (WDR) broadcasting corporation, a presenter, producer and author. He was awarded the Cross of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany in 2001.


Historie.

Historie Polské národní knihovny sahá 18. století (Knihovna Zaluských). Díky usnesení polského sněmu měla od začátku právo na jeden bezúplatný povinný výtisk každé knihy vydané na území tehdejšího polského státu. Po druhém dělení Polska byly sbírky knihovny zabaveny ruskou armádou a odeslány do Petrohradu, kde se v roce 1795 staly základem pro nově zřízenou Carskou veřejnou knihovnu. Část sbírky byla poškozena, zničena nebo odcizena v důsledku nesprávného zacházení během přepravy knih do Ruska.  Po obnovení samostatnosti v roce 1918 neexistovalo v Polsku mnoho centrálních institucí, včetně národní knihovny. Teprve 24. února 1928 roku byla nařízením prezidenta Ignacého Moścického zřízena Polská národní knihovna v její moderní podobě. Knihovna byla otevřena veřejnosti v roce 1930 a původně shromažďovala 200 000 položek. Jejím prvním ředitelem byl Stefan Demby, kterého nahradil Stefan Vrtel-Wierczyński v roce 1934. Sbírky knihovny se díky novým přírůstkům velmi rychle zvětšovaly. K příkladu prezident Mościcki věnoval Knihovně všechny knihy a rukopisy ze sbírky z paláce ve Wilanově, včetně 40 000 svazků a 20 000 kreseb z kolekce Stanislawa Kostka Potockého.  Národní knihovně chyběla v meziválečném období vlastní budova. V důsledku toho byly sbírky uchovávány v skladovacích prostorech v různých částech města. Hlavní studovna se nacházela v budově nově postavené knihovny Varšavské ekonomické školy. Speciální sbírky byly v roce 1935 umístěny v Paláci Potockých ve Varšavě. Plány stavby nového sídla Knihovny přerušil německý útok proti Polsku, který zahájil druhou světovou válku v Evropě.  Před druhou světovou válkou k sbírkám knihovny patřilo: V roce 1940 přejmenovali Němečtí okupanti Národní knihovnu na Městskou knihovnu ve Varšavě a změnili její organizační strukturu: Speciální sbírky byly v roce 1944 spáleny jako perzekuce po skončení Varšavského povstání. 80 000 starých tisků, včetně bezcenných polských exteriorik z 16.-18. století, 26 000 rukopisů, 2 500 inkunábulí, 10 000 kreseb a grafik, 50 000 hudebnin a divadelních dokumentů bylo zničeno. Podle poválečných odhadu z původních 6 milionů svazků, které vlastnily varšavské knihovny v roce 1939, bylo během druhé světové války zničeno nebo ztratilo se kolem 3,6 milionů svazků, z čeho většina patřila Národní knihovně.  Knihovna obnovila činnost v roce 1945. Do Polska se postupně vrátily sbírky vyvezené do Německa a Rakouska a také pozůstalosti jiných sbírek, mezi jiné Knihovny Krasinských a Przezdzieckých.[8] V roce 1959 se z Kanady vrátily jedny z nejstarších polsky psaných památek Svatokřížská kázání, Žaltář florianský a Chopinovy rukopisy.  V letech 1962–1976 byl pro Knihovnu vznesen nový komplex budov na adrese aleje Niepodległości 213.

Sbírky.

Sbírky Polské národní knihovny patří k nejvýznamnějším v Polsku. Mezi více než 8 500 000 položek, které byly shromážděny ve skladech knihovny na konci roku 2016, se nacházelo více než 162 000 svazků starých tisků, více než 26 000 rukopisů (včetně 7 000 hudebních rukopisů), více než 120 000 hudebnin a také 485 000 grafik.  V Knihovně se nacházejí také fotografie a jiné grafické dokumenty, více než 130 000 atlasů a map, 2 000 000 příležitostných tisků, 2 000 000 knih a 1 000 000 novin a časopisů z 19. a 20. století.  K nejvýznamnějším položkám ve sbírce patří 151 listů Codexu Suprasliensis, který je zapsán do Registru UNESCO Paměť světa v roce 2007 jako výraz uznání jeho nadnárodního a nadregionálního významu.  Od roku 2012 Knihovna sděluje část svých bibliografických záznamů v katalogu Worldcat.

Polská národní knihovna () je centrální knihovna Polska. Knihovna je nejdůležitější polskou vědeckou knihovnou pro humanitní vědy, hlavním literární archivem a centrem informace o knihách a pro knihovny. Zřizovatelem je Ministerstvo kultury a národního kulturního dědictví.

The National Library of Poland () is the central Polish library, subject directly to the Ministry of Culture and National Heritage of the Republic of Poland.


Kata řady Heian.

Řada Heian je pěticí kat odstupňovaných podle obtížnosti. Jsou to katy tzv. žákovské.

Hlavní složky kata.

Mimo již zmíněných obratů, přesunů a aplikací technik je důležité také fázování neboli časování, kdy je jaká technika provedena. Dýchání je další, na první pohled jednoduchou částí kata. Nejdůležitější je výdech provázený "kime" (zpevněním) na konci každé techniky. Bunkai (aplikace) je hlavním prvkem pochopení kata. Jednoduše k čemu jaká technika slouží, jak pomyslní soupeři útočí atd. Embusen je trasou kata, cestou po které se cvičící pohybuje. Nedodržení např. úhlu trasy vede k tomu,že cvičící neskončí na tom samém místě kde začínal.

Soutěžní disciplína.

Na soutěžích se předpokládá naprosté zvládnutí dané katy, hodnotí se rychlost, síla, dynamika i celkový vzhled kata. Jako nominační kata se používají Jion, Bassai-dai, Kanku-dai a Enpi.

Bunkai.

Každá kata obsahuje množství bojových technik a postupů, které by si měl karateka osvojit. K tomu slouží trénink bunkai. Pro označení aplikací kata je možné použít 2 znaky. První z nich Oyo znamená "praktické užití" a je výstižnější než slovo Bunkai, které znamená "rozebrat, analyzovat". Doslovně přeloženo "bunkai" znamená "analýza". Nejedná se tedy o "aplikaci technik" či sebeobranu v pravém slova smyslu. Pod pojmem bunkai se skrývají i filosofické či historické zajímavosti, které jsou v kata obsažené. Názory na rozbor či analýzu kata se velmi liší – v JKA je tréninkový systém postaven dominantně na kata, ve sportovním karate se analýza kata vesměs vypouští. Každý z přístupů má své výhody a nevýhody. Zde se třeba si uvědomit, že v minulosti mistři okinawa-te učili jednu, dvě nebo maximálně tři kata a v nich se odrážel celý systém jejich boje. Dnešní vysoký počet kata v Šótókanu vznikl v nedávné minulosti.

Kata (v japonštině 型) je jedna ze tří hlavních částí karate, ale třeba i taekwondo, aikida, kenda a dalších bojových sportů. Jde o stínový způsob boje s několika imaginárními soupeři. Před zavedením kumite to byl jediný způsob nácviku boje. Slouží k nácviku obratů, přechodů mezi postoji, samotné chůzi v postoji a procvičení technik. Každá kata má přesně daný obsah, délku i fázování. Každá kata začíná a končí úklonou, až na výjimky obsahuje dvě "kiai" (výkřik znamenající maximální nasazení) a začíná obrannou technikou.

Kata is a Japanese word (型 or 形) meaning literally "form" referring to a detailed choreographed pattern of martial arts movements made to be practised alone, and also within groups and in unison when training. It is practised in Japanese martial arts as a way to memorize and perfect the movements being executed. Korean martial arts with Japanese influence (hapkido, Tang Soo Do) use the derived term "hyeong" (hanja: 形) and also the term "pumsae" (hanja: 品勢 hangeul: 품새).


Historie.

Loď královského námořnictva byla postavena ve stockholmském doku v letech 1626-1628. Byla 325 metrů dlouhá a měla 67 děl. Vrak se potopil 10. srpna roku 1628 nedaleko přístavu, ze kterého vyplul. Na palubě bylo 200 námořníků. První pokusy o jeho prozkoumání a vyzvednutí některých předmětů se datují do roku 1660 a pokračovaly i v následujících stoletích. Podařilo se však získat jen jednotlivé předměty, především byl zájem o děla. Celá loď byla vyzvednuta roku 1956.Od roku 1961 do 1988 byla "Vasa" umístěna v dočasné stavbě zvané "Wasavarvet" ("Loděnice Vasa"), kde byla konzervována polyethylenglykolem. Návštěvníci tehdy mohli zhlédnout loď ze dvou úrovní ve vzdálenosti 5 metrů. Roku 1981 rozhodla švédská vláda o zbudování trvalého muzea pro její vystavování. Následně vyhlásila architektonickou soutěž. Ze 384 účastníků byl vybrán návrh dvou architektů, Marianne Dahlbäckové a Görana Månssona. Stavba nové budovy v podobě hangáru s měděnou střechou má po stranách lodí ochozy o 6 podlažích se 7. v podobě vyhlídkové terasy, v bočních prostorách se vystavují menší vraky nebo jejich části. Stavba začala dne 2. listopadu 1987 na nábřeží vedle suchých doků slavnostním položením základního kamene, jehož se zúčastnil švédský korunní Princ Bertil.  Loď byla přesunuta do nové budovy a sestavena z 98% původních částí v prosinci roku 1988. V létě 1989 už měli návštěvníci povolen vstup do polodokončeného muzea. Návštěvnost tehdy činila 228 000 lidí. Oficiálně bylo muzeum otevřeno 15. června 1990. Vrak  Archeologický, antropologický a další výzkum pokračuje i v dalších 30 letech, především zásluhou spolku Přátelé Vasy. K roku 2019 byla z 200 identifikovaných těl členů posádky většina koster antropologicky zdokumentována. Prezentováno je 6 koster, které byly všestranně prozkoumány a pomocí 3D modelů zrekonstruována jejich původní podoba, jsou vytvořeny dokonalé figuríny včetně oděvu. Jsou to: jeden člen vedení výpravy, 3 námořníci a 1 žena (která nastoupila na loď jako pasažérka).

Vystavované lodě.

Kromě lodí jsou rekonstruovány modely stockholmského přístavu a jeho doků. Expozici doplňuje video a filmy.

Vasa muzeum (švédsky "Vasamuseet") je námořní muzeum ve Stockholmu na ostrově Djurgården. Ve svých prostorách představuje jediný téměř úplně dochovaný skelet námořní lodi ze 17. století, jaká kdy byla zachráněna. Tato královská válečná loď "Vasa" se potopila při své první plavbě roku 1628. Muzeum bylo otevřeno roku 1990 a podle oficiálních stránek je nejnavštěvovanějším muzeem ve Skandinávii. Spolu s několika dalšími muzei patří Vasa muzeum pod Švédské národní námořní muzeum.

The Vasa Museum () is a maritime museum in Stockholm, Sweden. Located on the island of Djurgården, the museum displays the only almost fully intact 17th century ship that has ever been salvaged, the 64-gun warship "Vasa" that sank on her maiden voyage in 1628. The Vasa Museum opened in 1990 and, according to the official web site, is the most visited museum in Scandinavia. Together with other museums such as the Stockholm Maritime Museum, it belongs to the Swedish National Maritime Museums (SNMM).


Historie.

Původně zde byla slovanská osada "Wyszomir". Wismar je poprvé zmiňován v roce 1229, kdy obdržel některá městská práva. V letech 1257 až 1358 byl sídlem Meklenburských knížat. V roce 1259 se s městy Lübeck a Rostock spojila proti četným útokům baltských pirátů. Připojením dalších a k dalším městům vznikla Hanzovní liga. Během 13. a 14. století byl Wismar vzkvétajícím hanzovním městem, kde také působilo mnoho dílen, například na zpracování vlny. Rozkvět i přes odliv obyvatel trval až do 16. století.

Pod švédskou nadvládou.

Po uzavření vestfálského míru v roce 1648 připadl Wismar Švédsku. Od roku 1653 v městě zasedal nejvyšší soud švédských území v Německu. V roce 1803 Švédové zastavili město i s panstvím Meklenburkům, s právem zpětného vykoupení po sto letech. V roce 1903 se Švédsko svých nároků vzdalo.  Na přelomu 19. století bylo ve Wismaru mnoho důležitých manufaktur na zpracování železa, asfaltu, ale i papírny a výroba strojů. Rozvinutý byl zejména námořní obchod. Dováželo se uhlí, dřevo a železo. Naopak vyváželo se odtud obilí, máslo a olejniny. Přístav byl však dostupný jen pro lodě s ponorem do 5 metrů a tak s nástupem velkých parních lodí význam obchodu upadal.

Památky.

V centru města se nachází největší severoněmecké náměstí o rozměrech 100 krát 100 metrů, obklopené elegantními stavbami všech stylů. Na severní straně náměstí stojí klasicistní radnice, postavená v letech 1817 až 1819. Ve středu náměstí stojí "Wassserkunst" s propracovanou kovanou fontánou dovezenou v roce 1602 z Holandska. Další zajímavostí je gotické skladiště z roku 1380 známé jako "Alter Schwede".  Osmdesát metrů vysoká věž chrámu svaté Marie je pouze zbytkem původní impozantní gotické stavby. Cihlový chrám z 13. století byl těžce poškozen během druhé světové války a poté úmyslně zničen východoněmeckým komunistickým režimem v roce 1960.  Wismar je dnes také důležitou obchodní křižovatkou s přístavem a velkou loděnicí pro stavbu velkých lodí.

Administrativní dělení.

Wismar je rozdělen na osm místních částí ("Stadtteile"), které se dále člení na okrsky ("Stadtteilbezirk"):

Wismar (česky zastarale "Vesmiř") je bývalé hanzovní město, dnes důležitý přístav a okresní město v severním Německu. V období do 3. 9. 2011 město tvořilo samostatný městský okres.

Wismar () is a port and Hanseatic city in Northern Germany on the Baltic Sea, in the state of Mecklenburg-Vorpommern. It is located about east of Lübeck and north of Schwerin, and is part of the Hamburg Metropolitan Region. Its natural harbour, located in the Bay of Wismar, is protected by a promontory. The population was 42,219 in 2013. It is the capital of the district of Nordwestmecklenburg.


Původ.

Narodil se z prvního manželství franckého krále Ludvíka I. Pobožného s Ermengardou. Měl dva bratry a dvě sestry a z otcova druhého manželství dalšího bratra a sestru.

Život.

V roce 817 vydal Ludvík I. "Pobožný" nástupnický řád pod názvem "Ordinatio imperii", podle něhož vytvořil pro mladší syny úděly a nejstarší Lothar se stal jeho spoluvládcem a právoplatným dědicem. V říjnu 821 se Lothar oženil s dcerou hraběte Huga z Tours, Irminardou, a o necelý rok později se stal langobardským králem v Itálii. 5. dubna 823 byl pak v Římě korunován papežem Paschalem I.. V témže roce se narodil i jeho polorodý bratr z otcova druhého manželství, Karel, pro něhož se Ludvík rozhodl vytvořit třetí úděl, čímž porušil Ordinatio imperii. Lothar s novým nástupnickým řádem nesouhlasil a postavil se proti otci. Po odnětí Akvitánie Pipinovi v roce 833 se proti otci postavili i dva zbylí synové a na Červeném poli u Kolmaru jej zajali, poslali do kláštera a říši rozdělili na tři části. O rok později Ludvík opět usedl na Francký trůn, čímž se bratři snažili snížit moc nejsilnějšího Lothara. Po otcově smrti v roce 840 se Lothar snažil ujmout otcových území, ale bratři se opět postavili proti němu a v roce 841 v bitvě u Fontenoy jej porazili. 14. února 842 potvrdili Ludvík II. Němec a Karel II. Holý své spojenectví ve Štrasburku a o rok později bratra donutili rozdělit zděděná území Verdunskou smlouvou. Lotharovi připadla oblast rozprostírající se od Fríska k Provenci a Lombardii (tzv. Středofranská říše), což byla nejbohatší, ale obtížně hajitelná území Franské říše. Lotharovi zůstal také titul císaře. Lothar I. vládl patnáct let. Ještě za svého života, r. 844 věnoval Itálii nejstaršímu synovi Ludvíkovi II.. Po jeho smrti byla ostatní část říše rozdělena mezi zbylé syny Lothara II. a Karla. Karel získal Provence a titulárně i Burgundské království a Lothar II. dostal Lotharingii - severní část území mezi říší svých dvou strýců, Karla "Holého" a Ludvíka "Němce". Nejstaršího syna Ludvíka II. popudilo, že po smrti otce nedostal další území, spojil se se strýcem Ludvíkem Němcem proti bratrovi Lotharovi II. a jeho strýci Karlu Holému (r. 858). Po smrti Lothara II. se jeho území rozdělila mezi Ludvíka II. "Němce" a Karla II. "Holého".

Potomci.

S manželkou Irmingardou měl osm dětí:  S milenkou Dodou:

Svatý Lothar I. (795 – 29. září 855) byl římským císařem, franckým a později italským králem a bavorským vévodou. Byl vnukem Karla Velikého; se svými dvěma bratry uzavřel v roce 843 Verdunskou smlouvou, která Franskou říši rozdělila na Západofranskou, Východofranskou a Středofranskou říši – a právě posledně jmenovaná připadla Lotharovi, ostatní jeho bratřím. V roce 855 své území rozdělil mezi své tři syny, stal se benediktinským mnichem kláštera v porýnském Prümu. Šest dní po vstupu do řádu zemřel.

Lothair I or Lothar I (Dutch and Medieval Latin: "Lotharius"; German: "Lothar"; French: "Lothaire"; Italian: "Lotario") (795 – 29 September 855) was emperor (817–855, co-ruling with his father until 840), and the governor of Bavaria (815–817), King of Italy (818–855) and Middle Francia (840–855).


Život.

Narodila se v Sofii v Bulharsku. Ve dvou letech se s rodiči přestěhovala do Kanady (Toronto, Ontario). Mluví plynule anglicky, francouzsky a bulharsky. Má staršího bratra Alexandra (1984). Její otec Konstantin je počítačový specialista a její matka Michaela je umělkyně.  Navštěvovala J. B. Tyrrell Sr. Public School, kde začala s baletem a gymnastikou, uměleckou školu Wexford Collegiate School for the Arts a Ryerson University v Torontu, obor sociologie. Školu opustila v roce 2008 kvůli herecké kariéře. Herecké lekce brala v "Amstrong Acting Studios".

Filmová a televizní kariéra.

Na začátku své kariéry se objevila v menších rolích v několika filmech "Daleko od ní" (2006), "Tajemství mé dcery" (2007), "V rytmu stepu" (2007). V roce 2001 se jako dvanáctiletá objevila v seriálu "". Přelomovým filmem její kariéry se stal televizní snímek s názvem "Too Young to Marry" (2007), který jí umožnil ztvárnit hlavní postavu. Zde si jí všimli také jiní režiséři a nastartovali její hereckou kariéru. Následoval film "Never Cry Werewolf" (2008), ve kterém si zahrála s Kevinem Sorbem.  V roce 2008 se objevila v televizním muzikálu "The American Mall" a v roce 2009 získala hlavní roli v seriálu "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") ve kterém hrála do roku 2015. Také ztvárnila jednu z postav ve filmu "Pokušení" ("Chloe"), který měl premiéru 26. března 2010. V roce 2011 získala roli ve filmu "Spolubydlící".  V roce 2012 byla obsazena do role Candace ve filmu "Charlieho malá tajemství", po boku Logana Lermana a Emmy Watson. Film měl premiéru 21. září 2012.  V srpnu roku 2014 hrála s Jakem Johnsonem a Damonem Wayansem ve filmu Falešní poldové. Dne 6. dubna 2015 oznámila prostřednictvím sítě Instagramu, že seriál "Upíří deníky" opouští. V roce 2015 vystoupila v hororovém filmu "Poslední nás zachrání". S Christinou Applegate začala na podzim 2015 natáčet film "Crash Pad". V dubnu 2016 bylo oznámeno, že bude hrát ve filmu "" s Vinem Dieselem a Samuelem L. Jacksonem. V březnu 2018 byla obsazena do role Clem v komediálním seriálu "Fam". Stanice objednala produkci první řady v květnu 2018.

Osobní život.

Během let 2006 až 2009 chodila s kanadským hercem Benem Hollingsworthem. Při natáčení seriálu "" se seznámila s hercem Evanem Williamsem a prožili si spolu roční románek. Čtyři roky a pět měsíců chodila s hercem Ianem Somerhalderem, se kterým se seznámila na natáčení seriálu "Upířích deníků." Několik měsíců v roce 2013 chodila s tanečníkem Derekem Houghem. V dubnu 2015 začala chodit s americkým hercem Austinem Stowellem. Dvojice se rozešla v únoru 2016. Skoro rok chodila s hercem Glenem Powellem. Rozešli se v listopadu 2017.

Nina Dobrevová, známá pod uměleckým jménem Nina Dobrev a pod rodným jménem Nikolina Konstantinova Dobreva (bulharsky: Николина Константинова Добрева) (* 9. ledna 1989, Sofie, Bulharsko), je bulharsko-kanadská herečka, známá pro své role v seriálech "" (2006-09) a "Upíří deníky" (2009-2015).

Nikolina Kamenova Dobreva (, ; born January 9, 1989), known professionally as Nina Dobrev ( ), is a Canadian actress and model. Her first acting role was as Mia Jones in the drama series "". She later became known for portraying Elena Gilbert and Katherine Pierce on The CW's supernatural drama series "The Vampire Diaries".


Gameplay.

Hlavním úkolem ve hře je řešit adventurní puzzly a hlavolamy. Puzzly jsou spojeny dohromady v klasickém point-and-click příběhu. Největší odklon od klasických postupů je ten, že hráč může používat pouze ty předměty, které jsou v dosahu hráčova avatara.  Machinarium je známé tím, že ve hře nepoužívá verbální komunikaci ani text. Veškerá komunikace, která ve hře je, probíhá přes klasické komiksové „bubliny“. Jediný text, který se ve hře vyskytuje, je v menu a v úvodní obrazovce s tutoriálem.  Hra obsahuje vestavěný dvouúrovňový systém nápovědy. Jednou za level může hráč získat drobnou radu, jak pokračovat v dané oblasti. Kromě toho má Machinarium také tzv. walkthrough (průvodce hrou), který je spuštěn po dohrání vložené „old-schoolové“ minihry. Walkthrough je stejně jako rozhovory zpracován jako soubor nákresů a komiksů.

Vývoj.

Machinarium bylo vyvíjeno přes tři roky, sedmi až dvanácti českými vývojáři, kteří financovali projekt z vlastních úspor. Rozpočet hry byl něco pod 1000 $. Vývoj skončil bez zadluženosti vývojářů.  Většina programátorů má za sebou uměleckou školu, a proto vsadili místo nejlepší 3D grafiky na humor, styl a grafické zpracování. Na hře se podílel český skladatel Tomáš Dvořák (držitel Anděla), který používal „staré, pochroumané a špinavé“ hudební pasáže.  Pozadí jednotlivých obrazovek bylo ručně nakresleno na papír, a poté naskenováno do počítače. Animace jsou klasické ruční ploškové animace.

Hodnocení.

Machinarium bylo dobře přijato po vydání, servery Game Rankings a Metacritic mají průměrné hodnocení okolo 85 %.  Hra získala cenu "Excellence in Visual Art Award" na dvanáctém ročníku nezávislých her Annual Independent Games Festival.  Na serveru DDWorld byla hra označena za 2. nejlepší hru roku 2009. Na jiném serveru Hrej.cz se hra umístila na 7. místě. V obou žebříčcích se však, v rámci českých her, umístila nejlépe.

Machinarium [machinárium] je point-and-click adventura vyvinutá firmou Amanita Design, grafickým stylem zaměřená na kompletní ruční kresbu. Byla vydána 16. října 2009 pro Microsoft Windows, Mac OS X, Linux, Android a iOS. PC a Mac demo bylo vydáno 30. září 2009. Dne 26. října 2018 vývojáři na svém twitterovém kanále oznámili vydání hry i na Nintendo Switch, tam titul vyšel 1. listopadu 2018.

Machinarium is a puzzle point-and-click adventure game developed by Amanita Design. It was released on 16 October 2009 for Microsoft Windows, OS X, Linux, on 8 September 2011 for iPad 2 on the App Store, on 21 November 2011 for BlackBerry PlayBook, on 10 May 2012 for Android, on 6 September 2012 on PlayStation 3's PlayStation Network in Europe, on 9 October 2012 in North America and on 18 October 2012 in Asia, and was also released for PlayStation Vita on 26 March 2013 in North America, on 1 May 2013 in Europe and on 7 May 2013 in Asia. Demos for Windows, Mac and Linux were made available on 30 September 2009. A future release for the Wii's WiiWare service was cancelled due to WiiWare's 40MB limit.


Život.

Sante Caserio se narodil v Lombardii do rolnické rodiny a měl několik bratrů a sester. Jeho otec byl převozník a pojmenoval ho Geronimo na počest apačského náčelníka. Otec zemřel na pelagru, v té době běžnou nemoc mezi zemědělci, jejichž chudá strava byla často tvořena jen kukuřicí. V deseti letech Sante Caserio opustil rodinný domov a odešel do Milána, kde získal práci jako učeň u pekaře a také první kontakty s anarchisty.  V Miláně vstoupil do malé anarchistické skupiny jménem "A pèe" (v té době synonymum pro „bez peněz“). Anarchistický básník a intelektuál Pietro Gori na Caseria pamatoval jako na velkorysého člověka, který mezi chudými dělníky a nezaměstnanými rozděloval chléb a i přes svůj skrovný plat tiskl anarchistické letáky. V roce 1892 byl odsouen na osm měsíců do vězení za šíření anarchistických materiálů. V osmnácti leteh byl nucen uprchnout z Itálie a poté co byl prohlášen za dezertéra odešel do Švýcarska, kde hledal práci jako pekař. 21. července 1893 se přestěhoval do Lyonu kde pracoval jako kurýr.

Soud a poprava.

U soudu Caseiro popsal detailně průběh atentátu: Slyšel jsem "Marseillaise" a výkřiky "Viva Carnot!" Viděl jsem přijíždět jezdectvo. Pochopil jsem že přišla ta chvíle a byl jsem připraven. Když jsem uviděl prezidentův kočár, vytáhl jsem dýku a pouzdro odhodil pryč. Ve chvíli kdy mě míjel jsem vyskočil vpřed na schod kočáru, levou rukou jsem se jej držel a pravou jsem zabořil dýku do prezidentovy hrudi.  A vzkázal všem zúčastněným: Pokud tedy proti nám můžou vladaři použít zbraně, pouta a vězení, musíme my anarchisté naše životy bránit. Musíme v takovém případě dodržovat naše zásady? Ne. Naopak, naše odpověď vladařům bude dynamit, nože a dýky. Ve zkratce, musíme udělat všechno možné pro zničení buržoazie a vlády. Vy, zástupci buržoazní třídy, jestli chcete mou hlavu, vemte si ji!  Nikdy se své činy nesnažil zapírat nebo žádat soudce o milost. Byla mu nabídnuta možnost soudit ho jako duševně chorého, výměnou za to, že prozradí jména svých kompliců, ale to odmítl. Policii řekl: "Caserio je pekař, ne práskač." Caserio byl popraven gilotinou v Lyonu přesně v 5 hodin ráno dne 16. srpna 1894. Už když měl hlavu pod gilotinou, zvolal: "Coraggio Cugini-evviva l'anarchia!" ("Odvaha, bratranci - ať žije anarchie!")

Sante Geronimo Caserio (8. září 1873 Motta Visconti – 16. srpna 1894 Lyon) byl italský anarchista a vrah Sadiho Carnota, prezidenta Třetí Francouzské republiky. Dne 24. června 1894 smrtelně pobodal prezidenta Carnota při odjezdu z banketu, který v časných ranních hodinách následujícího dne svým zraněním podlehl. Caserio svůj čin vysvětlil jako pomstu za to, že prezident nařídil popravit anarchisty Augusta Vaillanta a Émila Henryho. Caserio byl odsouzen k trestu smrti gilotinou, reakcí na atentát byly četné násilné útoky na italské přistěhovalce na mnoha místech Francie.

Sante Geronimo Caserio (; 8 September 187316 August 1894) was an Italian anarchist and the assassin of Marie François Sadi Carnot, President of the French Third Republic. Caserio was born in Motta Visconti, Lombardy. On 24 June 1894, he fatally stabbed President Carnot after a banquet, to avenge Auguste Vaillant and Émile Henry.


Historie.

Majetek George Eastmana, včetně jeho domu, byl odkázán po jeho smrti Univerzitě v Rochesteru. Dům se stal domovem prezidenta University of Rochester Rushe Rheese do roku 1935. Po druhé světové válce univerzita převedla majetek na dozorčí radu.  George Eastman House byl pronajmut v roce 1947. Dnes jeho úplné jméno zní George Eastman House International Museum of Photography and Film neboli George Eastman House – Mezinárodní muzeum fotografie a filmu. Od samého počátku mělo muzeum za cíl a poslání shromažďovat, uchovávat a prezentovat historii fotografie a filmu. Muzeum bylo otevřeno v roce 1949, s výstavou jádra sbírky v bývalé veřejné místnosti Eastmanova domu.  Původní muzejní sbírky – včetně sbírky fotografií z Občanské války Alexandra Gardnera, historické sbírky Eastman Kodak Company a sbírky Gabriela Cromera z Francie – přilákala další významné přírůstky v průběhu dalších čtyřiceti let. Celý archiv, firemní sbírky, a portfolia umělců byly darovány instituci Eastman House.  Jako kurátor Mezinárodního muzea fotografie v George Eastman House pracoval v období 1948 – 1958 americký kurátor, historik umění, textař a fotograf Beaumont Newhall. Později se stal jejím ředitelem 1958 – 1971. Během působení v Eastman House byl Newhall odpovědný za shromažďování jedné z největších fotografických sbírek na světě. Jeho kniha "The History of Photography" zůstává jednou z nejvýznamnějších v této oblasti a stala se klasickou učebnicí historie fotografie.

George Eastman House Collection.

George Eastman House Collection je fotografická sbírka, která se nachází v domě George Eastmana a spravuje ji organizace a muzeum se stejným názvem – George Eastman House. Kolekce obsahuje více než 400 000 fotografií a negativů od vynálezu fotografie až po současnost. Zaměřuje se na západní americkou fotografii 19. století, ranou francouzskou fotografii a vlastní nejrozsáhlejší sbírku daguerrotypií na světě.  Roku 1966 vystavoval v George Eastman House Garry Winogrand s Lee Friedlanderem, Duane Michalsem, Bruce Davidsonem a Danny Lyonem v rámci výstavy s názvem Toward a Social Landscape "Směrem sociální krajina".  Archiv obsahuje díla autorů:

Archiv technologií.

Muzeum obsahuje mimo jiné také archiv technologií. Lze v něm nalézt první camery obscury, sbírku fotoaparátů Brownie, časovou osu vývoje technologií fotoaparátů, vybrané filmové kamery nebo Lumière Cinématographe.  Součástí sbírky je například letecký fotoaparát Fairchild K-20 používaný během druhé světové války v letecké fotografii. Navrhla jej firma Fairchild pana Shermana Millse Fairchilda a vyráběl se pod licencí pro vojenské kontrakty.

George Eastman House Museum of Photography (česky Muzeum fotografie dům George Eastmana) je fotografické muzeum v Rochesteru, státu New York, USA, které patří mezi nejstarší na světě. Otevřelo se pro veřejnost v roce 1949. Muzeum proslulo svou sbírkou fotografií a filmovým archivem; muzeum je také jedničkou v archivaci filmů a konzervaci fotografií, provádí kurzy vzdělávání archivářů a „konzervátorů“ z celého světa.

The George Eastman Museum, the world's oldest museum dedicated to photography and one of the world's oldest film archives, opened to the public in 1949 in Rochester, New York.


Rodina a vzdělání.

Jacques Fesch byl synem bohatého kupce z Belgie. K předkům rodiny Fesch také patří příbuzenské pouto s kardinálem Josephem Feschem, strýcem Napoleona Bonaparte. Vzdělání se Jacquesovi dostalo mezi lety 1938 a 1947 na Ecole Saint-Erembert a později také na Lycée Claude Debussy v Paříži. Od roku 1950 do roku 1951 absolvoval základní vojenskou službu u francouzských ozbrojených sil v Německu.  V roce 1951 se Jacques Fesch oženil s Pierrette Polack, se kterou se mu narodila dcera Veronique. Později zanechal své práce v otcově bance a opustil svou manželku kvůli jiné ženě, se kterou měl syna jménem Gérard. Jeho snem byla cesta lodí po jižním Pacifiku. Jeho rodiče však odmítli mu takovouto cestu financovat.

Přepadení, proces a poprava.

Dne 24. února 1954 přepadl Jacques Fesch směnárníka Alexandra Silbersteina, který se ubránil a alarmoval policii. Jacques však neměl svoje brýle, což mu dělalo kvůli jeho problému se zrakem veliké potíže. Zmateně vystřelil a trefil policistu Jeana Vergneho, kterého takto zabil. Jacques sice mohl uniknout do metra, byl však policií na místě zatčen. 6. dubna 1957, na jeho narozeniny, jej odsoudil pařížský soud na smrt pod gilotinou. Byl popraven 1. října 1957 ve věznici La Santé katem André Obrechtem a pochován na hřbitově v Saint-Germain-en-Laye.

Návrh blahořečení.

Po svém obrácení ve vězení sepsal Jacques Fesch mnoho mystických spisů. Též se usmířil se svou rodinou a den před popravou si vzal svou manželku Pierrette Polack s církevním obřadem. Svůj deník končí slovy: "Za pět hodin uvidím Ježíše Krista."  Po své smrti začal být Jacques Fesch mnoha katolíky považován za příklad vykoupení skrze křeťanskou víru. Jeho manželka a dcera Veronique se starají o jeho odkaz v jeho spisech, které sepsal ve vězení. S jejich souhlasem zpracovali jeho literární pozůstatky pater Augustin-Michel Lemonnier, karmelitánka sestra Veronika a pater Giacomo Maria Medica SDB. V sedmdesátých letech byly Feschovy spisy poprvé publikovány a od té doby častěji vydávány a překládány do dalších jazyků. 21. září 1987 předložila jeho manželka Pierette pařížskému arcibiskupovi jeho spisy a petice, kvůli započetí procesu jeho blahořečení. Tento proces zaháji Jean-Marie Lustiger v roce 1993.

Na pódiu a ve filmu.

Příběh konverze Jacquese Fesche byl ve Francii dvakrát zfilmován: "Le glaive et la balance" (1989) a "Retour en grâce" (1995).  V roce 2009 se v Paříži konala premiéra divadelní hry o jeho obrácení pod režií Marie Blanco. Příběh tohoto muže však není známý jen v jeho rodné Francii. 11. března 2018 měla premiéru v Divadle Andreje Bagara hra "Spomeň si na mňa", kterou režírovala sr. Mária Marthe Gálová a ve které účinkovali především studenti Gymnázia sv. Cyrila a Metoděje v Nitře.

Jacques Fesch (6. dubna 1930, Saint-Germain-en-Laye – 1. října 1957, La Santé) byl v roce 1957 kvůli loupežnému přepadení, při kterém zastřelil policistu, odsouzen na smrt a následně popraven. Při svém tříletém pobytu ve vězení se obrátil na katolickou víru. 36 let po jeho popravě započal bývalý kardinál a pařížský arcibiskup, Jean-Marie Lustiger, proces jeho blahořečení.

Jacques Fesch (April 6, 1930, Saint-Germain-en-Laye – October 1, 1957, La Santé Prison, Paris) was the murderer of a French police officer, who became such a devout Roman Catholic while in prison awaiting execution that he has been proposed for beatification.


Výskyt.

Všichni kanicové žijí převážně v teplých mořích subtropického pásu, což se týká i tohoto druhu. Jeho areál rozšíření spadá do více oblastí, konkrétně žije v Indickém oceánu, Atlantském oceánu, nalézt je lze i u pobřeží Afriky, výskyt byl potvrzen například u Mosambiku, nepotvrzený u Madagaskaru. I u pobřeží Jižní Ameriky lze kanice nalézt (Argentina, Uruguay), hlavní oblast výskytu je ovšem Středozemní moře.  Kanicům je dobře jak v mělkých vodách, tak v hloubkách. Preferují především skalnaté oblasti mezi 8–300 m a život v blízkosti tzv. mořských luk tvořených porosty "Posidonia oceanica" či vochy mořské. Žijí ve skalních proláklinách, které mají vždy dva východy a do nichž jiné zvíře kromě kaniců nemůže vstoupit. V případě toho, že je vetřelec neodbytný, může kanic otevřít tlamu a zvednout hřbetní ploutev s výraznými trny, čímž mu naprosto zamezí vstup dovnitř.

Popis.

Kanic gauza dosahuje velikosti až 1,5 m, hmotnost se může vyšplhat až k 60 kg. Tělo je oválné a zhruba 4x delší než výška kanice, kůže má šedo-hnědé zbarvení se skvrnami, přičemž staří samci bývají rovnoměrně hnědí. Hřbetní ploutev je posázena tvrdými a měkkými trny, žáberní víčka mají trny tři. Spodní čelist je výrazně větší než horní a slouží k výpadu na kořist. Jacques-Yves Cousteau o něm kvůli jeho vzhledu údajně prohlásil, že jde o jednoho z nejpodivnějších tvorů, jakého lze v moři potkat.

Chování.

I přes svou velikost jsou kanicové poměrně mírní, ve Středozemním moři jsou dokonce zvyklí na lidi a připlouvají k potápěčům pro pohlazení a potravu. Takto „naučené” je lze potkat zvláště v přírodní rezervaci Garajau na Madeiře. Samci jsou však, navzdory mírnosti k lidem, k sobě velice teritoriální. Tyto ryby se dožívají až 50 let.

Rozmnožování.

Kanicové gauza jsou protogynní hermafrodité – narodí se jako samice, ale časem se z nich vyvinou samci. Pohlavní dospělosti dosahují relativně pozdě. Samice se mohou začít pářit až v pěti letech, zatímco samci dokonce až v dvanácti. Tření ryb probíhá v létě. Jikry po nakladení plavou ve vodě.

Ohrožení.

Kanic gauza je dnes často loveným druhem. Ryby jsou oblíbené jako konzumní a dospělí jedinci bývají někdy odchytáváni jako trofeje. Díky mírné povaze jde navíc o snadný cíl, jenž jde chytit i během volného potápění nebo pomocí háku a lana. Probíhá lov tzv. overharvestingem, tedy v takovém množství, že se nestíhá přirozeně obnovovat populace. Právě rybolov společně s tím, že mají kanici gauza pomalý rozmnožovací cyklus, čímž se rychle neobnovují populace, způsobuje ohroženost tohoto druhu. Například nekontrolovaný lov ryb u pobřeží Francie v minulosti přispěl skoro k jejich vymizení v této oblasti. Dnes je již lov kontrolován, u francouzských břehů dokonce zakázán. Právě zde je také pozorováno oživení kaniců. V jižní Africe, kde se tento druh také vyskytuje, je lov omezen na maximálně pět kaniců za den.  Mimo to probíhají výzkumy odchovu v akváriíích, ovšem zatím s velkými obtížemi.

Taxonomie.

Kanic gauza patří do čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu kanic ("Epinephelus"). Druh popsal Percy Lowe roku 1834. Společně s ním je v tomto rodě popsaném Murcusem Elieserem Blochem zastoupeno ještě dalších 89 druhů.

Kanic gauza ("Epinephelus marginatus") nebo kanic vroubený je ostnoploutvá ryba z čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu "Epinephelus". Druh popsal Percy Lowe v roce 1834. Je to velká ryba, která dosahuje velikosti až 1,5 m. Kanic je predátor. Má prostornou tlamu, s protáhlou spodní čelistí, pomocí níž dovede rychle uchvátit kořist. Mladší jedinci se živí především kraby a krevetami, zatímco dospělci pojídají hlavně ryby. Navzdory potravě není kanic gauza útočný, naopak často připlouvá k potápěčům a nechá se od nich hladit a krmit.

Epinephelus marginatus, the dusky grouper, the yellowbelly rock cod or yellowbelly grouper, is the best known grouper of the Mediterranean Sea and North Africa coast.


Kurt.

Speciálně vyvinuté kurty pro padel mají rozměry 10x20m na 1 tenisový kurt lze umístit až 3 padelová hřiště, s rezervou okolního prostoru +1m, +2m. Kurt se staví na základovou desku, která je betonová, asfaltová či štěrková – vhodnější je volit porézní povrch z důvodu odvodnění plochy. Plocha je pokryta umělým povrchem. Kovová konstrukce je osazena do základu nebo je samonosná, v zadních a částečně bočních stěnách je vyplněna skly a dále doplněna kovovým pletivem. Součástí konstrukce jsou 4 stožáry osvětlení, 8 kusů svítidel.

Míč.

Míč by měl být koule, povrch buď bílý nebo žlutý. Jeho průměr by měl být mezi 6,35cm - 6,77cm a jeho hmotnost mezi 56,0 gramů - 59,4 gramů. Odraz je mezi 135cm - 145cm spadne-li na tvrdý povrch z výšky 2,54 m.

Raketa.

Raketa se skládá ze dvou částí: Hlava a rukojeť  Celková délka rakety (hlavy a držadla) nesmí překročit 45,5 cm. Raketa musí mít neelastickou šňůru o maximální délce 35 cm, která musí být umístěna kolem zápěstí jako ochrana před nehodami.Její použití je povinné. Raketa nesmí mít žádné viditelné nebo slyšitelné zařízení, které by mohlo komunikovat, varovat nebo dávat instrukce hráči v průběhu hry.

Průběh a pravidla hry.

Hra začíná podáním hráče z pravé strany kurtu, za čarou pro podání, diagonálně do pole pro podání na druhé straně kurtu a hráč má k dispozici dvě podání a střídá strany podání (stejné jako v tenise), naopak spoluhráč strany při podání nestřídá. Podávající hráč musí odehrát míček po dopadu na povrch kurtu a raketa musí při podání zasáhnout míček nejvýše v úrovni pasu. Podávající hráč musí při podání stát alespoň jednou nohou na zemi a musí stát za čárou podání. Po podání musí míček překonat síť a dopadnout do vyhrazeného pole pro podání na polovině kurtu soupeře. Soupeř má možnost odehrát míček po dopadu nebo odehrát míček až po odrazu míčku od stěny kurtu. Odrazí-li se míček od skleněné části kurtu hra pokračuje. Odrazí-li se od pletiva, je podání považované za chybné a následuje druhé podání (má-li ho hráč k dispozici).  Dobré podání je možné již zahrát na jakékoli místo poloviny kurtu soupeře. Protihráč má možnost zahrát takovýto míček z voleje, odehrát míč po dopadu na plochu kurtu nebo ho zahrát po odrazu nebo odrazech míče od stěn kurtu před dopadem. Míček tedy může dopadnout na plochu kurtu pouze jednou před odehráním na polovinu soupeře. Míček může být, v půběhu hry, zahrán na stranu soupeře přímým odehráním, tak i odrazem o skleněnou plochu kurtu na vlastní straně. Odraz o pletivo není dovolen. Míček musí na straně soupeře dopadnout na plochu kurtu nebo být odehrán soupeřovým volejem. Odehraný míč, který se na straně soupeře před dopadem na kurt nejdříve dotkne skla nebo pletiva je chyba. Míček, který se po dopadu na soupeřovu stranu plochy kurtu odrazí tak, že překoná 4 metry vysoké ohrazení kurtu je možno před dalším dopadem odehrát i z místa mimo kurt. Takto odehraný míček musí dopadnout na plochu soupeřovy strany kurtu.

Chybná hra - ztráta bodu.

Při hře získává soupeř bod jestliže nastane jedna z dalších situací:

Počítání bodů.

Počítání bodů je stejné jako v tenise. Hraje se na dva vítězné sety. Za stavu 6:6 se hraje tie-break. Po lichých gamech si soupeři při krátké pauze vymění strany kurtu.

Padel je sport příbuzný squashi a tenisu. Hraje se obvykle ve dvojicích, přičemž týmy jsou od sebe odděleny sítí na hřišti o rozloze zhruba třetiny tenisového hřiště. Hrací plocha je částečně lemována zdmi, které mohou hráči v rámci pravidel využívat ve svůj prospěch.

Padel is a racquet sport. It is different from the sport known in the US and Canada as paddle tennis.


Historie.

Malý münsterlandský ohař je poměrně staré psí plemeno, jehož historie sahá až do 15. století; z této doby pocházejí totiž první zmínky o nich – například portréty. Přesto že byl chován i pro lov zajíců a lišek, šlechta jej chovala i jako společníka a ženy se s nimi často nechávaly portrétovat. Tito psi ale v 19. století takřka vymizeli, nebo se o nich lidé jen přestali zmiňovat. Jim podobné psy se podařilo vyšlechtit v Německu v kraji Münsterland, a to ve 20. století. Velký podíl na tom měl Edmund Lenský, který také založil první chovatelský klub tohoto plemene. Za předky nynějších malý münsterlandských ohařů jsou považováni velcí münsterlandští ohaři nebo lovečtí španělé s delší srstí.  V roce 1912 byl založen první klub pro chovatele tohoto plemene – Klub Malých münsterlandských ohařů. Oficiálně tohoto plemeno uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI).  2014: V České republice se více vyskytuje jeho větší příbuzný velký münsterlandský ohař, ale i tak jsou zde obě plemena velmi oblíbená a potkáváme je běžně. Je možné je omylem zaměnit se stabyhounem nebo drentským koroptvářem. Nejvíce jich lze potkat v Anglii nebo v Německu.

Povaha.

Je to aktivní a hravý pes, který potřebuje častý pohyb. Je inteligentní a bystrý, hodí se pro výcvik a rád se učí nové věci. Je ale i tvrdohlavý a v době puberty se může chovat hodně dominantně. Všestranně upotřebitelný s loveckými vlohami. Je temperamentní a přátelský, ne moc dobrý hlídač. Rád aportuje. Je velmi sebevědomý. Je loajální a těžko nese samotu. Nejraději je se svojí rodinou v teple domova.  Děti má rád a umí s nimi vycházet. Stejně jako hladkosrstý foxteriér má vysoký práh bolesti a dětské hry mu většinou nevadí. Nikdy neútočí jako první a pokud se mu něco nelíbí, hbitě uteče.  Ostatní zvířata mu nevadí, ale má sklony pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty nebo auta. Rád pronásleduje zvěř a je těžké ho odvolat. Avšak s jinými psy i fenami vychází dobře a je vhodné ho chovat společně s nimi.  Není to dobrý hlídač, i cizí dokáže vesele přivítat, ale pokud by mu chtěli ublížit, umí se účinně bránit a má vysoký hlas, který je i odstrašující.

Péče.

Péče o srst.

Srst malého münsterlandského ohaře je delší a hebká, přiléhavá. Potřebuje pravidelně pročesávat, aby se nezacuchala. Chuchvalce je nutné odstřihávat. Častému mytí šamponem se co nejvíce vyvarujte, jinak by srst začala plsnatit a nevypadala by tak dobře. Hlavně by se na ní ale začaly vytvářet slepené chuchvalce.

Péče o uši a drápky.

Tyto psy často trápí zánět zevního zvukovodu, který postihuje hlavně menší plemena s delší srstí na uších, která vytváří volánky. Pokud pes klepe hlavou nebo uši podivně smrdí, je nutné navštívit veterináře, protože právě toto jsou příznaky zánětu. Dlouhou srst z uší je nutno vytrhávat. Ušního mazu se zbavte tím, že namočíte vatový tampon do vincentky či jiné desinfekce a uši jemně vytřete – na ušní tyčinky rovnou zapomeňte!  Drápky si pes obrušuje o chodník nebo asfalt a není nutné je střihat, pokud nebudou moc dlouhé. V tom případě to můžete sami zkusit doma nebo o to poprosit veterináře.

Pohyb a aktivita.

Protože je tento pes velmi aktivní a hravý, je nutné mu dopřát dostatek pohybu. Je pro něj vhodný veškerý pohyb. Má rád plavání a aportování z vody. I přes to, že je malý, má téměř nevyčerpatelnou zásobu energie, a pokud si ji nevybije na procházce nebo při hře, může se stát nervózním, v extrémních případech dokonce agresivní. Je vhodný pro různé psí sporty, třeba agility nebo dogdancing.

Pobyt venku.

Může být držen celoročně venku, ale i v bytě. Kvůli jeho vysoké aktivitě je ale vhodnější nechávat ho venku a při velkých mrazech ho dávat dovnitř. Potřebuje zateplenou boudu.

Malý münsterlandský ohař ( "Kleiner Münsterländer Vorstehhund", : "Small Munsterlander") je zmenšenou kopií velkého munsterlandského ohaře. Pochází z Německa a dnes je stále chován jako pomocník pro lov.

The Small Münsterländer (also SM or Kleiner Münsterländer) is a versatile hunting-pointing-retrieving dog breed that reached its current form in the area around Münster, Germany. The Large Münsterländer is from the same area, but was developed from different breeding stock and is not related as the names would suggest. Small Münsterländers bear a resemblance to both spaniels and setters but are more versatile while hunting on land and water. The Small Münsterländer is recognized by the Fédération Cynologique Internationale under Group 7, Section 1.2, Continental Pointing Dogs of Spaniel type, by the American Kennel Club as a Foundation Stock Service breed, and by The Kennel Club and the United Kennel Club as a gun dog. It is related to the Epagneul Français and the Drentsche Patrijshond.


Popis a taxonomie.

Levharti cejlonští jsou obvykle o něco větší než jejich příbuzní v Indii. Je u nich vyvinutý výrazný pohlavní dimorfismus co se velikosti týče. Dospělé samice váží okolo 30 kg, zatímco samci v průměru 56 kg, přičemž nejsou výjimkou i 75 kg velcí jedinci. Největší zaznamenaný kus vážil cca 90 kg (samec z Yala z roku 2003). Délka těla včetně ocasu se pohybuje od 180 do 240 cm, délka lebek od 173 do 217 mm. Řadí se tak k největším poddruhům "Panthera pardus". Srst má barvu rezavě hnědou s hustě posazenými černými skvrnami.  Levhart je v sinhálštině nazýván "kotiya" (či "kutiya", කොටියා), což je i jeho trinomické jméno, a v tamilštině "chiruththai" (சிறுத்தை). Častěji než "kotiya" se v současnosti používá výraz "diviyā" (දිවියා), neboť slovo "kotiya" značí spíš tygra. Poddruh popsal Dr. Paulus E. P. Deraniyagala v roce 1956 na základě porovnání s levhartem indickým ("Panthera pardus fusca"). Cejlonský má menší lebku a jinak zbarvenou srst. Vyzdvihl i rozdíl v chování - cejlonský levhart bývá méně agresivní. Existenci samostatného poddruhu potvrdil v 90. letech 20. století i výzkum DNA, který nicméně zredukoval počet levhartích subspecií na 8 (1996), resp. 9 (2001), přičemž ještě v 80. letech jich bylo udáváno téměř 30. K oddělení levharta cejlonského od indického došlo zhruba před 10 000 lety na konci pleistocénu.

Biotop a rozšíření.

V dřívějších dobách byl levhart cejlonský rozšířený téměř po celém ostrově, ale postupně se jeho výskyt fragmentoval. Stopy jeho existence byly zaznamenány na zhruba 50 % plochy ostrova, nicméně ověřeno je, že dospělí jedinci schopní rozmnožování žijí na 11 000 km2 čili asi na 1/6 Srí Lanky. V současnosti se jeho největší populace nachází v Yala National Park na jihovýchodě a Wilpattu National Park na severozápadě. Ačkoliv levharti preferují život v různých typech lesů, jsou schopni existovat v nezalesněné (savany) i v lidmi silně pozměněné krajině (plantáže). Jsou natolik přizpůsobiví, že žijí i na okrajích větších sídel např. města Kandy.

Populace.

Ačkoliv bylo provedeno několik výzkumů, odhady populace se různí. IUCN předpokládá, že celkový počet jedinců se pohybuje mezi 700-950. Jiné zdroje udávají 500-900 či dokonce 200-2 000. Velká část toho počtu žije v nějakým způsobem chráněných oblastech (národní parky, chráněné oblasti, rezervace atd.). Na některých územích je poměrně vysoká hustota jejich výskytu (Block I of Ruhuna, rezervace Yala udává téměř 18 kusů na 100 km2). Žádná subpopulace však není větší než 250 jedinců. Populační trend je úbytek, a to hlavně v důsledku lovu jak komerčního, tak po konfliktech s lidmi.  Dalších přibližně 70 levhartů žije v zajetí po celém světě, včetně českých ZOO Brno, ZOO Jihlava a ZOO Ostrava. Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava.

Biologie.

Levhart cejlonský je samotářský lovec. Je aktivní především v noci, ale nikoliv výhradně. Na Srí Lance jde o vrcholového predátora bez přirozených nepřátel (kromě člověka). Loví především jeleny axise ("Axis axis"), muntžaky ("Muntiacus muntjak"), dikobrazy ("Hystrix indica") a sambary ("Cervus unicolor"). K jeho další kořisti patří divoká prasata ("Sus scrofa"), zajíci ("Lepus nigricollis"), hulmani rudolící ("Trachypithecus vetulus"), kančilové ("Moschiola meminna"), makakové ("Macaca sinica"), veverky, ptáci a plazi. Dokáže zabít i mladé buvoly ("Bulbalus"). Domácí zvířata napadá velmi vzácně, v zásadě jen když nemůže najít přirozenou kořist. Např. podle nedávného průzkumu z oblastí centrální Srí Lanky nebylo v jeho kořisti zaznamenáno jediné domácí zvíře, ale oblast a vzorek byl příliš malý, než aby šlo zobecňovat. Pokud už útočí na domácí zvířata, je jeho oblíbenou kořistí pes.  Chováním se cejlonský poddruh poněkud liší od svých bratranců z jiných míst Asie a Afriky. Není příliš plachý (zvláště samci), před člověkem prchá méně často než jiní levharti. Má se za to, že není tak teritoriální, neboli je poněkud tolerantnější k jedincům svého poddruhu. Málokdy si tahá kořist na stromy, neboť na ostrově se nevyskytují konkurenti, kteří by mu jí mohli ukrást. Levhart cejlonský žije bez soupeření s jinými velkými kočkami cca 16 500 let, kdy jsou zaznamenány poslední fosilní stopy existence tygrů, přičemž asi před 37 000 lety zmizeli ze Srí Lanky lvi. Na ostrově nežijí ani hyeny, vlci a dhoulové, což rovněž ovlivňuje chování levhartů směrem k vyšší „sebedůvěře“. Jedinými potravními konkurenty těchto koček tak mohou být občas medvědi pyskatí a ojedinělými predátory krokodýli mořští.  Rozmnožování může probíhat celoročně, ale častější je v období mezi dubnem a červnem. Doba březosti je 90-113 dní. Vrh tvoří nejčastěji 2 mláďata (vzácněji 3). Ty zůstávají s matkou 1,5-2 roky. Pohlavní zralosti dosahují po 2-2,5 letech. Délka života v divočině je 10-15 let, v zajetí to může být až 22.

Hrozby.

Historie.

Podle záznamů se zdá, že levharti začali být ve větší míře zabíjeni až od doby britské okupace Srí Lanky. Byli považováni za škůdce a za jejich kůže se vyplácela odměna. Jen v letech 1872–1899 bylo usmrceno 8 873 levhartů. Toto zabíjení pokračovalo i ve 20. století, tentokrát hlavně jako „sport“. Například v Britském muzeu přírodní historie je 8 lebek levhartů, které skolil jediný lovec během osmi měsíců začátkem 20. století. Je s podivem, že i přesto si levharti podrželi vnitrodruhovou genetickou variabilitu.

Současnost.

Největší hrozbou pro levharty je stále lov. Pytláci s částmi těl levhartů dále obchodují především v Indii. Jako mnoho jiných zvířat jsou i tyto kočky používány na přípravu „léků“ v tradiční čínské medicíně. Dalším problémem jsou občasné střety s lidmi a jejich domácími zvířaty, které mají za následek pronásledování a zabití těch levhartů, kteří si dovolili poškodit lidi a jejich majetek (často za použití pastí a otrávených návnad). Tyto incidenty nejsou však tak časté a ani lidožroutství ostrovních levhartů není tak běžné jako v Indii: za posledních 50 let zemřely po útocích těchto koček jen dvě ženy. Mimo národní parky ještě zvířata ohrožuje ničení životního prostředí a tím i ubývání přirozené kořisti. Hlavním problémem v tomto směru je úbytek lesů a fragmentace přirozeného prostředí v souvislosti s růstem lidské populace (cca 20 mil. v roce 2012). Turismus má dvě strany. Sice může levharty vyrušovat hlavně v době páření, ale na druhou stranu přináší do země peníze, které pak následně mohou být využity při jejich ochraně, neboť právě tyto šelmy jsou jedním z lákavých cílů pro turisty.

Ochrana.

Levharti jsou v současnosti chráněni podle nařízení „Flora and Fauna Ordinance of Sri Lanka“ (FFPO, 1992), kdy za zabití nebo prodej těchto koček a jejich částí hrozí velká pokuta či odnětí svobody až na 5 let.

Levhart cejlonský ("Panthera pardus kotiya") je poddruh levharta, který se vyskytuje pouze na Srí Lance. Jedná se o poměrně velkou subspecii s výrazným pohlavním dimorfismem. Ve svém biotopu jde o vrcholového predátora, který se živí živočichy až do velikosti mladého buvola. Ve volné přírodě žije asi 800 zvířat a poddruh je podle norem IUCN veden jako ohrožený. Hlavní hrozbou pro tuto kočkovitou šelmu je nelegální lov.

The Sri Lankan leopard ("Panthera pardus kotiya") is a leopard subspecies endemic to Sri Lanka. It was first described in 1956 by the Sri Lankan zoologist Paules Edward Pieris Deraniyagala.


Taxonomie.

Synonyma vědeckého pojmenování "Lycium chinense" Mill. (1768) – kustovnice čínská: Jako první použil jméno "Lycium barbarum" Carl Linné v díle "Species Plantarum" v roce 1753. Druhý Linného popis následoval v reedici díla v roce 1762. Pak přišel popis Philipa Millera z roku 1768. Ovšem Linné a Miller popisují pod stejným jménem různé rostliny. Původní Linného rostlinu "L. barbarum" popisuje Miller pod jménem "L. halimifolium". K záměně došlo snad proto, že Linné omylem udal původ druhu ze severní Afriky a Blízkého východu. Při pohledu na typovou položku je však vše jasné. ("L. barbarum" je opravdu ten druh, který se v České republice pěstuje a běžně zplaňuje.) Millerova záměna jmen se však stále traduje, a to jak v české starší literatuře (např. JIRÁSEK, Václav; ZADINA, Rudolf a BLAŽEK, Zdeněk. "Naše jedovaté rostliny". 1. vyd. Praha: Nakl. ČSAV, 1957. 384 s.), tak v novější (např. KOBLÍŽEK, Jaroslav. "Jehličnaté a listnaté dřeviny našich zahrad a parků". 2., rozš. vyd. Tišnov: Sursum, 2006. 551 s. + Klíč, 178 s..) Po Millerově popisu následoval Lamarckův popis "Lycium barbarum" z roku 1792, který se nejspíše vztahuje k druhu "Lycium chinense", jenž byl patrně považován za varietu či poddruh "Lycium barbarum". Dodnes jsou v některé dendrologické literatuře oba druhy spojovány ("The Hillier Manual of Trees and Shrubs". 1972.... 8. vyd. 2014). Je možné, že kustovnice čínská je ustálená kulturní forma či hybrid kustovnice cizí.

Výskyt.

Kustovnice čínská je rozšířená v Asii od jihozápadní Asie přes Pákistán, Nepál, Čínu a Mongolsko po Thajsko,Japonsko a Koreu, ovšem na části areálu může být zplanělá. Pěstuje se i ve Vietnamu, na Jávě a Havajských ostrovech. Komerčně se pěstuje zejména v Číně, ovšem převážně se zde pěstuje kustovnice cizí, nikoli k. čínská.

Popis.

Opadavý keř s větvemi dlouze prutovitě převisajícími. Dorůstá do výšky 0,5–1 m. Listy má živě zelené, vejčité, kosočtverečné až kopinaté, vždy řapíkaté a obvykle širší než listy kustovnice cizí. Květ: kalich je obvykle rozdělen do 3–5 cípů, minimálně je trojcípý, korunní trubka je kratší nebo stejně dlouhá jako korunní cípy, korunní cípy jsou na okraji pýřité (chlupaté) a tyčinky jsou u nominátní variety "L. chinense" var. "chinense" kratší než korunní cípy (u "L. chinense" var. "potaninii" jsou mírně delší). Plody (bobule) mají jasně červenou barvu. Počet semen se liší podle velikosti bobule. Semena jsou dlouhá 2,5–3 mm. Na rozdíl od některých jiných druhů nemá kustovnice čínská trny.

Pěstování.

Pěstování kustovnice čínské je známé z literárních pramenů již od 7. století. Čínský název zní gou qi (goji). Pěstuje se kvůli plodům, které se konzumují jako ovoce; nejčastěji se používají jako tonikum v lidové medicíně. Jako zelenina se využívají mladé zelené výhony. Ze semen se lisuje olej. Kořeny slouží jako droga ke snižování teploty. Rostliny se vysazují i jako meliorační porosty bránící erozi půdy.  Pěstování je nenáročné, kustovnice roste dobře i v méně kvalitní půdě; nevyhovuje jí přemokřená půda. Optimální podmínky pro pěstování jsou v oblastech s dostatkem slunečního svitu a vláhy. Vhodná je lehčí písčito-jílovitá půda s vyšším pH. V takových podmínkách rostlina více plodí. Plody se sklízejí ručně a protože jsou měkké, musí být česání opatrné.

Plod.

Plod obsahuje 18 druhů aminokyselin včetně všech osmi esenciálních (arginin, histidin, isoleucin, leucin, lysin, methionin, fenylalanin, taurin, threonin, tryptofan, valin), 21 stopových prvků (např. zinek, železo, měď, vápník, germanium a selen) a je i bohatým zdrojem karotenoidů, což signalizuje jeho výrazné červené zabarvení. V čerstvé mrkvi a sušeném godži je srovnatelné množství karotenoidů (v hmotnostních procentech), podíl beta-karotenu je však v godži zlomkový a převažuje zeaxantin. Obsahuje vitamín B1, B2, B6 a E.

Léčivé účinky.

V tradiční čínské medicíně se používají plody kustovnice čínské již po staletí. (Oficiální drogou v Číně je však pouze kustovnice cizí.) Je využívána zejména jako doplněk stravy nebo se připravuje v podobě čaje. Kromě plodů se využívají i listy, kůra a kořeny. Využívání plodů se datuje v Číně od konce dynastie Ming (1368–1644).  Plody obsahují antioxidanty (antioxidační aktivita je srovnatelná s kiwi a brusinkami, je však nižší než u zralých třešní). Podporují imunitní systém a redukují množství antigenů, které souvisejí s alergickými onemocněními. Také zvyšují fagocytózu retikuloendoteliálního systému, snižují krevní tlak, zlepšují tvorbu krve (stimulují tvorbu bílých a červených krvinek), mají příznivý vliv na zrak a funkci jater. Využívají se při nemocích, při kterých je vedlejším symptomem žízeň (v raných stadiích cukrovky a tuberkulózy), závratě, snížená ostrost zraku nebo chronický kašel.  Godži nabízené na trhu je v převažující míře nesprávně označováno jako plody kustovnice čínské, ale většina godži pěstovaného v Číně a vyváženého do zahraničí jsou plody kustovnice cizí, případně kulturních vyšlechtěných kultivarů získaných hybridizací kustovnice cizí s jinými druhy kustovnic. Godži jsou tedy plody stejné kustovnice, která roste běžně zdomácnělá i v teplejších oblastech České republiky.

Kustovnice čínská ("Lycium chinense") je rostlina (keř) z čeledi lilkovité. Plody se nazývají godži, stejně jako plody příbuzné kustovnice cizí ("Lycium barbarum").

Lycium chinense is one of two species of boxthorn shrub in the family Solanaceae. Along with "Lycium barbarum", it produces the goji berry ("wolfberry"). Two varieties are recognized, "L. chinense" var. "chinense" and "L. chinense" var. "potaninii". It is also known as Chinese boxthorn, Chinese matrimony-vine, Chinese teaplant, Chinese wolfberry, wolfberry, and Chinese desert-thorn.


Podnik.

SimulationX je software vyvinutý firmou ESI ITI GmbH. V oblasti virtuálních inženýrských systémů jsou její hlavní aktivity ve vývoji standardních software, konzultační, inženýrské a programátorské činnosti. Hlavní sídlo firmy ITI je v Drážďanech v Německu. Podnik má celosvětovou působnost s rozsáhlou sítí dceřiných společností a distributorů. Uplatnění má software SimulationX nejen ve výuce, ale také ve výrobních podnicích, zejména v oblasti automobilového průmyslu, letectví, energetického průmyslu, strojírenství, loďařství, hornictví, ropného a plynárenského průmyslu, přesné mechaniky a v oblasti kolejové dopravy. Kromě toho má software mnohostranné použití i ve vědě a výzkumu.

Oblasti a knihovny.

Software podporuje funkce Windows a disponuje množstvím předdefinovaných elementů a připravených knihoven z různých fyzikálních oblastí. Tyto knihovny klasifikují modely podle jejich fyzikálních a užitných vlastností. K dispozici je více než 500 připravených modelů pro více než 11 oblastí využití. Funkce „drag and drop“ zjednodušuje a urychluje proces vytváření modelů. Hydraulické, pneumatické a elektrické pohony stejně jako řídící prvky lze ve víceprvkových systémech integrovat do téhož modelu. V průběhu výpočtu lze chování celého systému pozorovat a analyzovat a parametry mohou být online upravovány. Mezi uživateli po celém světě je software SimulationX znám svým uživatelsky příjemným grafickým prostředím, které umožňuje intuitivní a precizní vytváření komplexních modelů.  SimulationX-knihovny disponují:

Modelica.

SimulationX podporuje jazyk Modelica pro modelování a umožňuje provádět simulace vlastních (sub)reálných modelů. Umožňuje provádět simulace modelů ze standardních knihoven softwaru Modelica nebo i z jiných programů založených na jazyku Modelica.

Rozhraní.

SimulationX disponuje otevřenými obsáhlými CAx-rozhraními k jiným programům různých využití, např..:  Co-Simulation poskytuje obecná rozhraní pro napojení SimulationX k jiným CAE-prostředků s předdefinovanou nadstavbou pro speciální realizace. (MSC.Adams, Simpack, MATLAB/Simulink, Fluent, Cadmould etc.). Tato spojení umožňují přenos dat mezi těmito prostředky a simulačním software. Dále jsou k dispozici nástroje pro komplexní strukturovanou a systémovou analýzu (výpočet rovnováhy, vlastních frekvencí, tvarů kmitů, vstupní a výstupní analýza). OM-rozhraní umožňuje komunikaci mezi SimulationX a jinými aplikacemi Windows pro uživatelem definované Batch-průběhy, Embedded simulaci, rozbory parametrů a optimalizace.  Code Export-Features podporují C-Code-generování pro bezprostřední integraci modelů, Hardware-in-the-Loop (HiL)-aplikací a Rapid Control Prototyping, Functional Mock-up Virtual Machine. Inženýři a vědci mohou pracovat s množstvím integrovaných nástrojů ve všech stupních systematického konstrukčního procesu. Spojením SimulationX s testovacími a simulačními platformami v reálném čase jako jsou LabVIEW, NI VeriStand, dSPACE, a SCALE-RT stoupá produktivita konstrukčního cyklu a značně se zkracuje čas zavedení výrobku do výroby..

SimulationX je CAE-software pro simulace fyzikálních systémů a technických zařízení v řadě oborů, je vyvinutý a komerčně provozovaný společností ESI ITI GmbH z Drážďan v Německu. Vědci a inženýři z oblasti průmyslu a vzdělávání využívají tento software ve výpočtech, analýzách a virtuálních testech komplexních mechatronických systémů. Tento software modeluje na jedné platformě účinky různých komponent z řady oborů a zároveň zohledňuje jejich vzájemná působení a zpětné vazby. Jako odpověď na stoupající poptávku na systémové simulace zavedla firma ITI v roce 2000 následníka programu ITI-SIM, software SimulationX. Jednou z hlavních oblastí jeho využití je analýza stacionárních větvených pohonů, za jejíž řešení byla firma ITI v roce 2006 vyznamenána cenou AEI Tech Award „Top Product of Powertrain Simulation“. Aktuální verze SimulationX 3.4 byla představena v červnu 2010..

SimulationX is a CAE software application running on Microsoft Windows for the physical simulation of technical systems developed and sold by ESI ITI GmbH in Dresden, Germany.


Podrobnosti.

E-mail často obsahuje důležitá data a je náchylný ke zneužití, protože proti tomu není nijak chráněn. Pomocí běžně dostupných nástrojů mohou neoprávněné osoby při vhodném přístupu ke klíčovým uzlům počítačové sítě číst přenášené e-maily. Šifrování e-mailů je používáno například novináři nebo jinými osobami, kterým záleží na jejich soukromí.  Šifrování e-mailů používá asymetrickou šifru s veřejným klíčem. Příjemce i odesílatel disponuje párem klíčů (privátní a veřejný). Veřejný klíč je možné bez rizika zveřejnit. Odesílatel zašifruje zprávu tzv. křížovou šifrou (použije svůj privátní klíč a příjemcův veřejný klíč). Příjemce použije na dešifrování veřejný klíč odesílatele a svůj privátní klíč. Pokud jsou privátní klíče udrženy v tajnosti a veřejné klíče ověřeny (např. důvěryhodnou třetí stranou), je možné nejen zaručit nejen nemožnost přečtení, ale i to, že se zprávou nebylo manipulováno a na základě přenosu důvěry z důvěryhodné třetí strany lze též ověřit autenticitu odesílatele.

Šifrovací protokoly.

K šifrování e-mailové korespondence se používají následující protokoly koncového šifrování (seřazeno podle abecedy):  Pro ochranu komunikace mezi poštovními klienty a servery se nejčastěji používají různé varianty protokolu TLS.

Příklad.

Experiment s názvem Signed and Encrypted e-mail Over The Internet ukázal, že organizace mohou efektivně využívat zabezpečení pomocí šifrovaného přenosu e-mailových zpráv. Předchozí překážky k přijetí této komunikace byly překonány, jako například použití PKI mostu, k poskytnutí škálovatelnosti infrastruktury veřejných klíčů a využití ochrany, která zajišťuje používání a hlídání správy klíčů uvnitř korporací.

Nastavení a používání šifrování e-mailů.

Nejznámější e-mailoví klienti (jako je například Apple Mail, Microsoft Outlook nebo Mozilla Thunderbird) poskytují možnost nativní podpory pro zabezpečení e-mailu pomocí S/MIME (elektronický podpis a šifrování zprávy pomocí certifikátů). Další možnost zahrnuje šifrování PGP či GNU Privacy Guard (GnuPG), které používá síť důvěry.  Volné a komerční softwary či add-ons softwary pro šifrování zpráv jsou k dispozici také, jako například Gpg4win nebo PGP Desktop e-mail, které podporují šifrovací typ OpenPGP. Pokud se rozhodnete využít právě šifrování PGP, může být obtížné ho správně použít. Vědci z Carnegie-Mellonovy univerzity vydali v roce 1999 referát, který ukazoval, že většina lidí nemůže přijít na to, jak se provádí podepisování a šifrování zpráv pomocí aktuální verze PGP. O osm let později další skupina výzkumníků Carnegie Mellon vydala dokument, který na dřívější studii navazoval a tvrdil, že i když novější verze PGP usnadnila dešifrování zpráv, většina lidí stále ještě bojovala s šifrováním a podepisováním zpráv, hledáním a ověřováním veřejného klíče a sdílením svého vlastního klíče.  Protože je šifrování pro uživatele složité, tak bezpečnostní manažeři společností a vládních organizací automatizovali proces šifrování zpráv. Místo spoléhání se na dobrovolnou asistenci uživatele s šifrováním, automatické šifrování na základě definovaných zásad zašifruje e-mailový obsah samo. E-maily jsou směřovány přes bránu, která byla nakonfigurována pomocí pravidel v souladu s bezpečnostními a regulačními pravidly. E-maily, které to potřebují, jsou automaticky zašifrovány a odeslány.  Pokud příjemce pracuje ve firmě, která používá stejnou šifrovací bránu, tak je e-mail automaticky dešifrován. Tento proces je proveden transparentně vůči uživateli. Příjemci, kteří nejsou za touto bránou, musí udělat krok navíc, buď si musí obstarat veřejný klíč nebo se musí přihlásit do internetového portálu pro získání zprávy.

Šifrovaní e-mailů je v informatice označení pro způsob šifrování e-mailových zpráv za účelem ochrany před tím, aby si obsah zprávy přečetl někdo jiný než zamýšlený příjemce. Šifrování e-mailů může zahrnovat také autentizaci.

Email encryption is encryption of email messages to protect the content from being read by entities other than the intended recipients. Email encryption may also include authentication.