Mládí.

V červenci 1973 Mirza Khazar ukončil studia na právnické fakultě Ázerbájdžánské státní univerzity. Od srpna 1973 do ledna 1974 působil jako právník v Sumgaitu. V červnu 1974 emigroval do Izraele a navštěvoval speciální kurzy pro právníky z SSSR na univerzitě Tel Avivu. Od června 1975 do ledna 1976 sloužil u Izraelských obranných sil.

Překlady Bible.

Na žádost Stockholmského Institutu pro překlady Bible Mirza Khazar přeložil Bibli – Nový a Starý zákon – do ázerbájdžánského jazyka. Mirza Khazar začal práci na překladu celé Bible v roce 1975 a ukončil ji v roce 1984. V 1982 Institut pro překlady Bible ve švédském Stockholmu vydal nový překlad Nového zákona pořízený Mirza Khazarem a užívaný dnes v Ázerbájdžánu. První vydání vyšlo v Záhřebu, Chorvatsko, a tento překlad byl v následujících letech znovu vydán pětkrát. Překlad Starého zákona Mirza Khazar dokončil v roce 1984, ale tento překlad zatím vydán nebyl.  "Poznámka": Prvním překladem Bible do ázerbájdžánského jazyka (překladatelé – Mirza Farrukh and Feliks Zaręnba) byl překlad evangelia podle Matouše vydaný v roce 1842 v Londýně, Basilejskou misijní společností. Plný text Nového zákona byl přeložen a vydán v roce 1878 v Londýně a text Starého zákona v roce 1891.

Aktivity.

Od srpna 1976 do října 1985 Mirza Khazar pracoval jako zástupce šéfredaktora ázerbájdžánské služby Rádia Svobodná Evropa / Rádio Svoboda v německém Mnichově. V říjnu 1985byl pozván do Washingtonu na místo šéfredaktora ázerbájdžánské služby Rádia Hlas Ameriky. V únoru 1987 Mirza Khazar se vrátil do Mnichova, kde vedl ázerbájdžánskou službu Rádia Svobodná Evropa/Rádio Svoboda, a pracoval tam až do září 2003. V lednu 2004 založil v Baku noviny "The Voice of Mirza Khazar” (Mirzə Xəzərin Səsi). Mirza Khazar v současné době vydává on-line deník "The Voice of Mirza Khazar" ve třech jazycích: ázerbájdžánštině, angličtině a ruštině. Od září do října 2005 Mirza Khazar pracoval jako moderátor televizní stanice "Azadlig TV” (TV Svoboda), první nezávislé zahraniční stanice, která vysílala v Ázerbájdžánu. V prosinci 2005 startoval internetový rozhlasový program, “The Voice of Mirza Khazar”, díky kterému návštěvníci mohou poslouchat předem nahrané pořady.

Vědecké práce.

Mirza Kazar je autorem článků, ve kterých se analyzuje politická a ekonomická situace v Ázerbájdžánu a jiných zemích bývalého Sovětského svazu a které byly vydávány v Ázerbájdžánu, Turecku, České republice a jiných zemích. Mirza Khazar je také autorem výzkumu “Utvoření Lidové fronty v Ázerbájdžánu” (28. prosince, 1988) – první studie, která pojednávala o snaze místních intelektuálů a vlastenců rozvíjet nacionální demokratické hnutí v Ázerbájdžánu. Ázerbájdžánská Lidová fronta byla oficiálně založena v 1989. V srpnu 1989 byla vydána studie “Společnost Birlik v Ázerbájdžánském demokratickém hnutí”.

Černý leden 1990.

Během událostí „černého ledna“ se Sovětskému svazu se podařilo potlačit veškeré snahy o šíření zpráv z Ázerbájdžánu do tuzemska a do zahraničí. V předvečer sovětského vojenského vpádu do Baku agenti tajné služby vyhodili do povětří energetické zdroje ázerbájdžánské televize a státního rozhlasu, aby tak zbavili obyvatelstvo všech informačních zdrojů. TV a rádio mlčely a tištěná média byla zakázána. Ale Mirza Khazar a jeho personál v Rádiu Svobodná Evropa / Rádio Svoboda byli schopni přenášet denní zpravodajství z Baku, což bylo jediným zdrojem zpráv pro Ázerbájdžánce v tuzemsku i v zahraničí během několika dnů. Vedení Kremlu usilovalo o skrývání vojenského vpádu před vnějším světem, stejně jako před obyvatelstvem země, ale Mirza Khazar a jeho personál tomu zabránili. Během Sovětského vojenského vpádu v Baku 20. ledna 1990 zemřelo kolem 200 civilistů. Díky činnosti Mirza Khazara se Ázerbájdžánci v tuzemsku a v zahraničí, spolu s celou mezinárodní komunitou dozvěděli o Sovětském vpádu a mohli organizovat protestní akce. Vláda SSSR byla šokovaná tímto “překvapujícím” vývojem událostí a podala Spojeným státům oficiální stížnost na zpravodajství Rádia Svoboda týkající se vojenského vpádu do Ázerbájdžánu. Díky vysílání 20. ledna 1990 se Mirza Khazar stal se legendou v Ázerbájdžánu i za jeho hranicemi. Melahet Agacankizi, slavná Ázerbájdžánská básnířka a spisovatelka, takto popsala vystoupení Mirza Khazara v rozhlase v době Sovětské invaze: “20. ledna Mirza Khazar s jeho nádherným, božským hlasem dal naději umírajícímu Ázerbájdžánskému národu”. Jeho osobitý hlas a jeho jméno znají Ázerbájdžánci v Ázerbájdžánu a za jeho hranicemi.

Vyznamenání.

Jméno Mirza Khazara najdeme v knize „100 významných Ázerbájdžánců“ připravené badatelem a spisovatelem Alisa Nijatem a vydané v Baku v 1999. V 1990 Ázerbájdžánská lidová fronta udělila Mirza Khazarovi cenu Mammeda Amina Rasulzade za roli, kterou sehrál v nacionálním demokratickém hnutí Ázerbájdžánu. Mammed Amin Rasulzade byl jedním ze zakladatelů první nezávislé Ázerbájdžánské republiky v roce 1918. Sabir Rustamkhanly, významný Ázerbájdžánský spisovatel a politik, ve svém interview deníku „Cumhuriyet“ v září 2003 nazval Mirza Khazara "symbolem našeho nacionálního boje". Jeho jméno se také objevilo v Encyklopedii Horských Židů vydané v Izraeli v roce 2006.

Mirza Kerim oglu Mikayilov, známý jako Mirza Khazar (ázerbájdžánsky: Mirzə Kərim oğlu Mikayılov / Mirzə Xəzər; 29. listopadu 1947, Göyçay, Ázerbájdžánská SSR – 31. ledna 2020) byl ázerbájdžánský autor, politický analytik, moderátor, rozhlasový novinář, vydavatel, překladatel Bible. Byl také známý jako Mirza Michaeli.

Mirza Karim oglu Mikayilov (), known as Mirza Khazar (, 29 October 1947 – 31 January 2020), was an eminent Azerbaijani author, political analyst, anchorman, radio journalist, publisher, and translator. Mirza Khazar was a Mountain Jew. He also was known as Mirza Michaeli. Mirza Khazar died on January 31, 2020 in Germany.


Název.

Název nebelung pochází z německého'znamenající "mlha", uvažovalo se však také o tom, že jde o anglickou transkripci původního slova '. Celý název v překladu zní "mlžná bytost" a poukazuje na neobvyklou barvu srsti, konkrétně stříbřité znaky na modré srsti.

Historie.

Nebelung je dlouhosrstá varieta ruské modré kočky. Na konci 19. století bylo možno na výstavách vidět ruské modré kočky v dlouhosrsté i krátkosrsté variantě, dlouhosrstá varianta však začala pomalu mizet a občasně narozená dlouhosrstá koťata ruských modrých koček byla prodávána jako domácí mazlíčci s cílem zachovat ruskou modrou kočku jako krátkosrsté plemeno.  O uznání plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Prvním registrovaným nebelungem a zakládajícím plemeníkem byl kocour Siegfried (jenž nesl pojmenování po stejnojmenném drakobijci z německého středověkého eposu "Píseň o Nibelunzích"), kotě černé krátkosrsté domácí kočky, kterou vlastnil její syn Karl, a dlouhosrstého kocoura připomínajícího černou angorskou kočku. Siegfried měl jako jediné kotě z vrhu dlouhou modrou srst. Roku 1986 byl spářen se svou modrou dlouhosrstou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda (islandská královna z téhož díla). Jejich koťata vytvořila základ nového plemene.  Ke konci 80. let 20. století došlo ve východní Evropě ke znovuobjevení a rozvoji chovu ruských modrých koček, z nichž ty s genem pro dlouhou srst byly používány rovněž k chovu nebelungů. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací předběžně uznán v roce 1987 a plně pak o deset let později. Další velké organizace, jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno neuznávají.  Jedná se o vzácné plemeno, chované především v Rusku a několika dalších zemích Evropy a ve Spojených státech amerických.  Nebelung stál částečně za vznikem plemene chantilly tiffany.

Popis.

Nebelung je plemeno kočky umírněného orientálního typu střední velikosti. Průměrná hmotnost dosahuje 2,25−5 kg, kocouři váží 4−5 kg a kočky 3−4 kg. Tělo je dobře osvalené a dlouhé, zároveň však štíhlé a lehké, celkově působí elegantním dojmem. Ocas plemene je dlouhý a chlupatý, v případě položení na záda by měl nebelungovi dosahovat až k lopatkám. Končetiny jsou dlouhé a osvalené, tlapy mají oválný tvar. Krk je středně dlouhý. Na klínovité hlavě jsou posazeny daleko od sebe široké zaoblené uši, poměrem k hlavě velké. Čelo je ploché, plynule přechází k nosu. Tmavozelené až žlutozelené středně velké oči mandlového tvaru nejsou posazeny blízko u sebe. Mladí jedinci mají oči žluté, jejich konečná barva se může vyvíjet až 2 roky.  Středně dlouhá, jemná a hustá srst s podsadou je jednotně šedá, díky čemuž plemeno připomíná ruskou modrou kočku, vyjma stříbřitého tippingu (stříbrných konečků srsti). Koťata mohou mít stínovou kresbu. Kocouři mají, na rozdíl od koček, kolem krku „límec”. Pesíky jsou voděodolné, na koncích stříbřité.

Standard.

Původně měl pro nebelunga platit stejný standard jako pro ruskou modrou kočku, vyjma dlouhé srsti; avšak TICA došla k závěru, že by se obě plemena měla stavbou odlišovat, nebelung by proto měl být větší. Stavba těla by se měla podobat ruským modrým kočkám dováženým z jejich domoviny na přelomu 19.−20. století.  Dle standardu jsou nepřípustné bílé skvrny, nutností jsou oči s odstíny zelené a klínovitá hlava. Čenich je zbarven antracitově. Srst na ocase musí být delší než na těle. Její barva je modrá, různé individuální odstíny TICA povoluje. Měla by mít málo výrazný stříbrný tipping, není to ale povinností. U kocourů je povolen krční límec, u koček však musí být malý.  Z výstav jsou podle TICY vyřazováni jedinci agresivní, s vadami na ocase, s chybějícími nebo přebývajícími prsty, s malým hrudním košem nebo očními vadami. U samců je navíc nutné, aby měli sestoupená obě varlata. Nebelung by neměl být příliš temperamentní a v případě, že je vystrašen, nesmí reagovat agresivně; jedinci, kteří koušou, jsou diskvalifikováni.  World Cat Federation vyžaduje u nebelunga dobře osvalené tělo s dlouhýma štíhlýma nohama. Lebka má být plochá, čelo by mělo při pohledu z profilu ideálně tvořit jednu třetinu hlavy a nos dvě třetiny. U velkých očí je povinností zelená barva. Nepřípustné jsou oči hluboko posazené nebo naopak vystupující a šilhavost. Velké uši mají být na konci zašpičatělé. Srst musí být modrá se stříbrným tippingem, na polštářcích levandulová.  Nebelunga je možno v řadě organizací křížit s ruskými modrými kočkami. Výsledek křížení, většinou krátkosrsté kočky nazvané "Nebelung-variant", pak již nelze použít k chovu ruských modrých koček, chov s nebelungy je však stále možný.

Charakter a péče.

Nebelung je jemné inteligentní plemeno, obvykle také zdrženlivé; vyhýbá se především cizím lidem a dětem. Koťatům trvá delší dobu, než si zvyknou na nový domov a majitele, poté s ním obvykle navazují silná citová pouta, nechávají se často hladit a obvykle i za majitelem neustále chodí. Plemeno je aktivní a často vyhledává hry se svými majiteli. Naopak nebelungy netěší, pokud jsou ignorováni. Často mají velkou chuť k jídlu. Chov plemene je doporučován především zkušeným majitelům koček.  Péče o nebelunga je snadná. Vhodné je pravidelně pročesávat srst alespoň jednou týdně, avšak není to bezpodmínečně nutné. Dlouhodobější vystavování slunečnímu záření způsobuje hnědnutí modré srsti. Mimo to vyžaduje také pravidelné sportovní vyžití. Obecně u nových plemen může být vzájemné křížení starších plemen (v případě nebelunga s ruskou modrou kočkou) zdrojem přenosu dědičných chorob původních plemen, u čistokrevných koček navíc hrozí vzhledem k menšímu genofondu větší pravděpodobnost nějaké dědičné choroby. U nebelungů však nejsou známy žádné pro ně typické zdravotní problémy, v tomto směru je ale zjištěno jen málo informací.  Dožívá se 15 až 18 let.

Nebelung je původem americké plemeno kočky vyšlechtěné z ruské modré kočky. O vyšlechtění plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Jako první nebelung je uváděn kocour Siegfried, jenž se narodil domácí kočce jejího syna a jako jediné kotě z vrhu měl dlouhou srst. Roku 1986 se spářil se svou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda, a narodila se jim modrá koťata. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací uznán jako nové plemeno v roce 1987, další velké organizace jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno zatím neuznaly. Název nebelung pochází z němčiny a znamená "mlžná bytost".

The Nebelung is a rare pedigree breed of domestic cat. Nebelungs have long bodies, wide-set green eyes, long and dense fur, and mild dispositions. The name Nebelung — apparently a portmanteau of the German word "Nebel" ('mist' or 'fog'), and the name of a medieval Germanic saga, "Nibelungen-Lied" — is perhaps derived from the cat's distinctive silky blue-grey coat and from the breed's progenitors, who were named after the two major figures in the "Nibelungen-Lied", the German warrior Siegfried and the Icelandic queen Brunhilde.


Popis.

Jsou to jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny se stonky i bez stonků, bývají chlupaté nebo lysé a dorůstají do výšky od 10 cm do 300 cm. Kořeny mají různé, hrubé rostoucí kolmo dolů, vláknité rostoucí plytce, s oddenky nebo s prýty vyrůstajícími z rozrůstajících se kořenů postranních. Některé druhy mají listovou růžici, která před kvetením uvadá, jiné jen lodyhu porostlou střídavými listy, jež mohou být celistvé, zubaté nebo zpeřené, jejich čepele mají tvar podlouhlý, vejčitý nebo obvejčitý; palisty se u pupalek nevyskytují,  Symetrické květy se zpravidla dobře vyvinutou korunní trubkou vyrůstají v paždích horních listů a vytvářejí květenství klas nebo latu, případně vyrůstají jednotlivě. Mají spodní semeník tvořený čtyřmi plodolisty, ten je srostlý s číškou, která ve tvaru protáhlé trubičky semeník vysoko přerůstá; na konci nese čtyři čárkovitě kopinaté, dolů ohnuté kališní lístky barvy zelené, nažloutlé nebo červeně či fialově proužkované a dále čtyři tupě laločnaté korunní lístky barvy žluté, růžové, bílé nebo fialové. Tyčinek vyrůstajících ve dvou přeslenech je osm, vzácně jen čtyři, jejich prašníky se otevírají podélně, hodně lepivá pylová zrna jsou většinou spojena do vláken. Čtyřdílný semeník má převážně jen jednu dlouhou čnělku, která nese čtyřlaločnou bliznu.  K opylení se květy otevírají nejčastěji zvečera nebo brzy ráno, přenos pylu zajišťuje hmyz nebo dochází k samoopylení, častá je mezidruhová hybridizace. Plody jsou podlouhlé čtyřdílné pukavé tobolky otevírající se chlopněmi, obsahují 20 až 100 drobných lehkých semen bez endospermu.

Taxonomie.

V České republice se vyskytuje 24 druhů, některé z nich vznikly zaznamenanou hybridizací:

Externí odkazy.

Pupalka ("Oenothera") je na pěti kontinentech rozšířený rod kvetoucích rostlin. Je rozdělen do 145 druhů, které rostou převážně v mírném a subtropickém podnebném pásu. Do Evropy, a tudíž i do České republiky byly tyto rostliny introdukovány z východní Asie a hlavně z Ameriky, kde je největší počet druhů považován za původní.

Oenothera is a genus of about 145 species of herbaceous flowering plants native to the Americas. It is the type genus of the family Onagraceae. Common names include evening primrose, suncups, and sundrops. They are not closely related to the true primroses (genus "Primula").


Rozšíření.

Hřebíčkovec malacký je již po tisíciletí využívaná dřevina, jejíž skutečný původ již nelze vysledovat. Jako místo vzniku je uváděna oblast Indočíny, Malajsie a jižní Číny, odkud se již v dávných dobách rozšířil na nedaleký Tchaj-wan, do Indonésie, na Filipíny, směrem na západ do Indie a Bengálska a na východ byl Polynésany rozvezen na některé tichomořské ostrovy, na Havaj, Tahiti, Fidži, Cookovy ostrovy i Guam. Počátkem novověku byl Portugalci rozšířen do východní Afriky a koncem 18. století byly první semenáče dopravené na Karibské ostrovy a následně do Střední a Jižní Ameriky. V současnosti je rozšířen pantropicky, mimo své původní oblasti se nejvíce pěstuje v Brazílii a právě v Karibiku, kde je na Kubě dokonce zařazen mezi invazní druhy.

Ekologie.

Druh obvykle vykvétá s příchodem vlhkého počasí po kratším období sucha. Plody dozrávají brzy, asi za dva měsíce od otevření květů, po uzrání opadávají a ztrácejí na kvalitě. V Indii poprvé kvete od května do června a podruhé v listopadu a prosinci, v Portoriku kvete a plodí třikrát ročně, na jaře, v létě a na podzim, první a třetí úroda plodů je největší.  Výskyt hřebíčkovce malackého je omezen na tropické oblasti s ročními srážkami 1500 mm a více, preferuje celoroční přísun vláhy, nesnáší dlouho trvající období sucha. Pro zajištění průběžné vlhkosti se někdy stromy vysazují okolo potoků, jezer a rybníků, potřebují však dobře odvodněná stanoviště bez stojící vody. Mladým stromům v mládí prospívá mimo pravidelné vlhkost i částečné zastínění. Průměrná roční teplota je požadována v toleranci 22 až 28 °C, k typů půdy je poměrně tolerantní, roste v jílovitých i písčitohlinitých s rozmezím pH 5,5 až 6,5. Má nízkou snášenlivost pro slanost půdy, potřebuje menší než 4 dS/m. Nadmořská výška výskytu je odvislá od místních podmínek, na Havaji roste v na horských svazích v nadmořské výšce až 2700 m, v Indii zase blízko úrovně mořské hladiny. Po úniku z kultivace vytváří na příhodných místech jednodruhové porosty. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Strom poměrně rychle vyroste do výšky okolo 10 až 20 m a má hustou korunu pyramidálního nebo válcovitého tvaru. Kmen bývá až přes 1 m tlustý a pokrývá jej šedohnědá kůra. Větve mají kůru v mládí narůžovělou, později hnědou a jsou porostlé vstřícnými, kožovitými listy s 1 cm řapíkem. Téměř srdčitá čepel bývá podlouhle obkopinatá až podlouhle eliptická, je dlouhá 15 až 25 cm a široká 5 až 15 cm, na bázi klínovitá až zaoblená, na vrcholu náhle zašpičatělá či tupá. Čepel mladých listů je načervenalá, později je na svrchní straně tmavě zelená a lesklá, na spodní světlejší a nažloutlá, střední žilku má na lícní straně zapuštěnou a okolo mívá 10 až 15 párů postranních žilek vzdálených od sebe asi 1,5 cm.  Květy se široce obkonickou češulí, velkou asi 1 × 1 cm, vytvářejí řídká vrcholičnatá květenství složená až z osmi květů, které vyrůstají na starších holých větvích a občas přímo na kmeni, někdy květy rostou též jednotlivě. Oboupohlavné, až 2,5 cm velké květy jsou červené, čtyřčetné, mírně vonící, mají krátké stopky a drobné listeny. Kalich se zelenými, obkrouhlými, 5 × 7 mm velkými, vytrvalými, nestejně širokými lístky má nálevkovitou trubku. Korunní lístky jsou oranžové, růžově fialové až tmavě červené, elipsovitě vejčité či podlouhle lopatkovité, velké asi 1 × 1 cm. V květu je přes sto tyčinek dlouhých až 3 cm, zbarvených stejně jako korunní lístky a zakončených drobnými žlutými prašníky. Spodní semeník s mnoha vajíčky nese jednu červenou, jako tyčinky dlouhou čnělku s bliznou.  Plod je bobule hruškovitého tvaru až 10 cm dlouhá a 7 cm široká, která je ve zralosti tmavě červená, růžová nebo bílá s červenými či růžovými pruhy. Má voskovitou slupku a prohloubený vrchol se zbytky suchého kalichu. Dužina bobule je bílá, šťavnatá, má mírně nasládlou, jemnou chuť a obsahuje jedno hnědé, kulovité semeno o průměru asi 3 cm, výjimečně dvě půlkulatá. Plody některých stromů jsou bez semen.

Rozmnožování.

Semena po vyschnutí rychle ztrácejí klíčivost, musí se sázet čerstvě vyňatá z plodů. Pro svou velikost i rozměry plodů nebývají příliš rozptylována na velkou vzdálenost od stromu. Po zasazení dobře a rychle klíčí, obvykle již za dva až čtyři týdny, na trvalé stanoviště se sázejí za osm měsíců. Na plantáži se vysazují do sponu 8 až 10 m a vyžadují jen minimální péči, větve se nemusí prořezávat. Prvně plodí ve třech až sedmi létech. V blízkosti starých stromu obvykle vyrůstá ze spadaných plodů hodně semenáčů.

Význam.

Dřevo stromů je načervenalé, tvrdé, těžké a má dostatečně velké rozměry pro stavební účely, používá se také k výrobě pražců. Zralé plody se konzumují, pro uvedení na trh se musí ručně otrhávat, aby nedošlo k poškození pádem a měly delší skladovatelnost. Po dosažení zralosti mají krátkou trvanlivost a jsou málo odolné k otlačení, proto se do Evropy běžně nedovážejí. Z jednoho stromu se získá 20 až 80 kg ovoce.  Někdo považuje jejich chuť za mdlou a proto se dusí s hřebíčkem nebo jinými aromatizujícími surovinami a podávají se jako sladký dezert. Z křehké dužiny se vyrábí různé sirupy, želé nebo se kombinují s jinými kyselými plody, slouží také pro výrobu vína nebo chlazených osvěžujících nápojů. Na tržištích se kromě plodů prodávají mladé zelené výhonky i listy, které se používají jako zeleninová příloha k rýžovým pokrmům.  V lidovém léčitelství se listy a drcená kůra mladých větví i kořenů užívá k léčbě kašle, bronchitidy, zažívacích potíží, bolestí hlavy i jako prostředek proti horečnatým stavům nebo jako diuretikum. Kůra a kořeny obsahující hodně tříslovin a slouží pro získání hnědé barvy k barvení tkanin. Stromy se hojně vysazují v zahradách, okolo cest, v městských výsadbách nebo jako větrolamy pro choulostivější plodiny.

Hřebíčkovec malacký ("Syzygium malaccense") je vysoký, tropický, stálezelený, listnatý strom, druh z početného rodu hřebíčkovec. Je nápadnou kauliflorní dřevinou vytvářející na starších, dřevnatých větvích i kmeni květy a následně i plody, které jsou jedlé a konzumují se syrové nebo vařené.

Syzygium malaccense is a species of flowering tree native to Malesia and Australia. It is one of the species cultivated since prehistoric times by the Austronesian peoples. They were carried and introduced deliberately to Remote Oceania as canoe plants. In modern times, it has been introduced throughout the tropics, including many Caribbean countries and territories.


Členky skupiny.

Na začátku Ledna 2016 oznámila Marianne Sveen na svém facebookovém profilu odchod ze skupiny.

Vznik skupiny.

Anne Marit Bergheim, Solveig Heilo, a Turid Jørgensen spolu studovaly na hudební univerzitě. Když se Anne Marit Bergheim rozhodla dát k dispozici všechny hudební nástroje, které měla uložené doma, oslovila své dvě spolužačky, zda s ní chtějí hrát ve skupině. Marianne Sveen se připojila později.  Název si členky skupiny zvolily podle komiksového seriálu Katzenjammer Kids, protože si všimly, že připomínají postavy, které v něm figurují. Termín Katzenjammer je převzatý z němčiny a doslova znamená “nářek koček”" Další význam slova je “kocovina”..  Členky skupiny uvádějí, že byly ovlivněny mnoha umělci, mezi ně patří Goran Bregović, Danny Elfman, Django Reinhardt a Knutsen & Ludvigsen. Srovnávány jsou s americkou skupinou Dixie Chicks nebo cikánskou punkovou kapelou Gogol Bordello  Čtyři členky skupiny často mění nástroje a tvrdí, že cílem je ovládnout nástroje, na které nikdy nehrály. Uvádí se, že hrají až na 30 nástrojů včetně harmoniky, kytary, bicích, basy, balalajky, mandolíny, klaviru, zvonkohry, trumpety, kazoo, klávesové flétny, banja, citery, ukulele. Dívky spolupracují se zpěvákem a skladatelem Mats Rybø, který napsal většinu písní skupiny a je pojímán jako pátý člen skupiny, “fantom”. Vystupuje se svou vlastní skupinou The Making of Gentlemen.

Historie.

V roce 2008 byla skupina vybrána jako jedna z finalistek v soutěži norské rozhlasové a televizní společnosti NRK's yearly Urørt, získala třetí místo za píseň "A Bar in Amsterdam".  Poté se skupina účastnila známých festivalů: Bonnaroo Music & Arts Festival, (USA, 2009), South by Southwest (Austin, Texas, 2009), Festival Roskilde (2009), Festival Hurricane (2010), Festival Glastonbury (2011), Eurosonic (Groningen, Nizozemsko, 2012), Tanzbrunnen Festival (Kolín nad Rýnem, Německo, 2012), Wild Mint Festival (Moskva, Rusko, 2012).  Katzenjammer vystoupily také jako předkapela v programu anglické skupiny Keane v londýnském O2 Arena.  Pravidelně podnikají turné – po Evropě, USA a Austrálii.  "" Program na hlavní scéně otevřely sympatické a půvabné Norky, kapela Katzenjammer, a postaraly se o možná nejlepší koncert celého festivalového dne. Publikum si získaly už svou překvapivě dobrou češtinou, zahrnující hlášku „Ukončete, prosím, výstup a nástup...“. Hudba těchto čtyř norských dračic se pohybovala od country a folku po rock a punk. Bylo fascinující sledovat, jak při každé písničce změní složení nástrojů, jedinou stálicí byla snad velká balalajka. Celý set Katzenjammer se pohyboval na hranici koncertu a kabaretu i díky výborné práci s publikem. Katzenjammer, a především Anne Marit, mezi písničkami s diváky komunikovaly, dokonce je naučily říct „oslí zadek“ v norštině.""

Diskografie.

Alba  Singly

Vedlejší projekty.

Marianne Sveen and Solveig Heilo mají své vlastní osobní projekty.

Katzenjammer je ženská skupina z Osla, Norsko. Vznikla v roce 2005. Jejich hudba je směsí více žánrů jako folk, pop, rock, country, kabaret, balkánská hudba, objevují se prvky šansonu, jazzu, bluegrassu.

Katzenjammer was an English-language Norwegian band from Oslo, formed in 2005. The band consists of Anne Marit Bergheim, Solveig Heilo and Turid Jørgensen. Former band member Marianne Sveen left the band in the beginning of 2016.


Život.

Mládí, letec.

Kevin Anthony Ford se narodil v Portlandu v Indianě, dětství a mládí prožil v Montpelier ve stejném státě. Na University of Notre Dame roku 1982 získal bakalářský titul v oboru leteckého a kosmického strojírenství. Téhož roku nastoupil k vojenskému letectvu, během dvou let absolvoval letecký výcvik. V letech 1984–1987 sloužil v Německu, poté na Islandu.  Od roku 1989 byl přeložen do Spojených států, zprvu studoval na "Troy State University" mezinárodní vztahy (magistr 1989) a ve škole zkušebních pilotů na Edwardsově letecké základně, v letech 1991–1994 sloužil ve 3247. zkušební peruti ("3247th Test Squadron") na základně Eglinově letecké základně, současně získal titul magistra leteckého a kosmického strojírenství na "University of Florida". Poté studoval v Technologickém institutu letectva ("Air Force Institute of Technology"), tříletou výuku završil roku 1997 ziskem titulu doktora věd ("Ph.D."). Do vojenské služby se vrátil na post ředitele pro plánování a program školy zkušebních pilotů na Edwardsově základně.

Astronaut.

Přihlásil se 15. náboru astronautů NASA roku 1994, propracoval se pouze mezi 122 finalistů, v 16. náboru o dva roky později skončil se stejným výsledkem, jen finalistů bylo 121. Až v 18. náboru zaznamenal úspěch a 26. července 2000 byl zařazen mezi americké astronauty. Zahájil roční kosmonautický výcvik a získal kvalifikaci „pilot“ raketoplánu.  V červenci 2008 NASA zveřejnila Fordovo jmenování do posádky letu STS-128 plánovaného na následující rok. Do vesmíru odstartoval 29. srpna 2009 na palubě raketoplánu Discovery. Cílem mise byla doprava zásob a vybavení na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Let trval 13 dní, 20 hodin a 54 minut.  V únoru 2010 byl zařazen do posádky Expedic 33 a 34 na ISS s plánovaným startem 30. září 2012. K druhému letu vzlétl 23. října 2012 jako palubní inženýr Sojuzu TMA-06M společně s Olegem Novickým a Jevgenijem Tarelkinem. S Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS) se loď spojila 25. října 2012 v 12:29:34 UTC. Poté se trojice kosmonautů zapojila do práce Expedice 33, resp. od prosince 2012 Expedice 34, které byl Ford velitel. Dne 15. března 2012 v 23:43 UTC se Ford a jeho ruští kolegové se svým Sojuzem TMA-06M odpojili od stanice a druhý den v 03:06 UTC přistáli v kazašské stepi severovýchodně od Arkalyku. Ve vesmíru strávil 143 dní, 16 hodin a 15 minut.  Kevin Ford je ženatý, má dvě děti.

Kevin Anthony Ford (* 7. července 1960 ve městě Portland, Indiana, USA) byl původně pilot amerického vojenského letectva, od července 2000 je astronautem oddílu astronautů NASA. Do vesmíru se dostal na dva týdny jako člen posádky raketoplánu Discovery při letu STS-128 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) v srpnu – září 2009. Podruhé na ISS pracoval jako člen Expedice 33 a 34 od října 2012 do března 2013.

Kevin Anthony Ford (born July 7, 1960) is a retired United States Air Force Colonel and a NASA astronaut. Ford has received a number of special honors and awards, some of which are the Air Force Meritorious Service Medal, Air Force Commendation Medal, Aerial Achievement Medal and the Armed Forces Expeditionary Medal. Ford has also logged more than 5,000 flying hours and also holds FAA commercial certificates for airplanes, helicopters and gliders. Ford has served in many roles at NASA since his selection in July 2000. The roles include as a Capsule Communicator or CAPCOM. He was also the Director Of Operations at the Gagarin Cosmonaut Training Center in Star City, Russia from January 2004 to January 2005. He was pilot of STS-128 and Flight Engineer 2 of Soyuz TMA-06M from October 23, 2012 to March 16, 2013.


Životopis.

Narodil se v Kodani. Je ženatý a má jedno dítě. V Dánsku pracoval jako inženýr v oddělení výzkumu a rozvoje ve Vestas Wind Systems. Pracoval v Německu pro HE Space Operations spojené s misí Swarm jako navigační a kontrolní inženýr. Než ho Evropská kosmická agentura (ESA) vybrala, pracoval jako letecký inženýr v Surrey Vesmírném Centru, Univerzita v Surrey. Nyní žije v Austinu v Texasu.

Kariéra.

Během své kariéry strávil Mogensen také nějaký čas v Thajsku, Singapuru, Portugalsku, Kongu a USA. Mezi jeho volnočasové aktivity patří rugby, horolezectví a potápění.  Mogensen byl v květnu 2009 vybrán Evropskou kosmickou agenturou, aby se stal prvním dánským astronautem. Po dokončení základního výcviku se v listopadu 2010 stal členem sboru astronautů ESA.  Dne 10. června 2014 NASA oznámila, že bude Mogensen sloužit jako zahraniční aquanaut v podvodní laboratoří Aquarius během podmořské výzkumné mise NEEMO 19, která začala 7. září 2014 a trvala sedm dní.  Dne 2. září 2015 byl Mogensen vyslán se Sojuzem TMA-18M na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) a přistál se Sojuzem TMA-16M o deset dní později. Cestoval ještě s dalším hostujícím letovým inženýrem, Ajdynem Aimbetovem. Jeho mise zahrnovala dálkové ovládání robota na Zemi a natáčení Red Sprites a Blue Jets blesky nad bouřkovými mraky řízenými ze Země. Mezi položkami, které si Andreas Mogensen vzal s sebou byly LEGO postavy a plakát na firmu Copenhagen Suborbitals. Sergej Volkov byl vzestupný pilot (TMA-18M) a Gennadij Padalka byl sestupný pilot (TMA-16M).  Mogensen při této misi provedl testování nových technologií a celé řady vědeckých experimentů.  Andreas Mogensen, velitel kosmické lodi Sojuz Gennadij Padalka a kazašský specialista Ajdyn Aimbetov přistáli zpět na Zemi v sobotu 12. září v 0:51h GMT (2:51 středoevropského času). Úspěšné přistání ve stepích Kazachstánu znamenalo završení jejich mise na Mezinárodní kosmickou stanici.  Andreas Mogensen obrdžel Dánskou královskou medaili odměnou za jeho úsilí.

Andreas Enevold Mogensen, Ph.D. (* 2. listopadu 1976 Kodaň) je dánský inženýr a astronaut. Byl to první Dán, který letěl do vesmíru (v rámci programu "Iriss").

Andreas Enevold Mogensen (born November 2, 1976) is a Danish engineer and astronaut. He was the first Dane to fly in space as part of the "iriss" programme.


Rozšíření.

Původní vlastí je jihovýchodní Austrálie (státy Victoria a Nový Jižní Wales), Tasmánie a Nový Zéland. Jako okrasná rostlina byl rozšířen do řady subtropických i tropických oblastí kde se dobře uchytil a dál se množí. Například na Havaji opustil vyhrazené plochy zahrad a parků a ve volné přírodě se z něj stal vetřelec, vytváří hustá houští která vytlačují původní floru. (Na některých místech Havaje je ale vítaný, svými kořeny např. stabilizoval mnohé, kozí pastvou erodované hřebeny kopců.)  Ve své domovině se vyskytuje na dobře odvodněné půdě, která může být písčitá, hlinitá i jílovitá s pH neutrálním až mírně kyselým. Potřebuje plné slunce a proto neroste na zastíněných místech, vyrůstá nejčastěji na křovinatých kamenitých stráních, okrajích lesů a vřesovištích, vyžaduje vlhká ale nezamokřená stanoviště. V Evropě roste balmín metlatý ve volné přírodě hlavně v Makaronézii a řídce na dalších teplých místech okolo Středozemního moře.

Popis.

Stálezelený, hustě a neuspořádaně (metlovitě – viz druhové jméno) větvený keř nebo strom který dorůstá do maximální výše 4 m, nejčastěji ale má tvar keře okolo 2 metrů vysokého i širokého. Tvarově variabilní aromatické listy, dlouhé 5 až 20 mm a široké 2 až 6 mm, hustě porůstají řídce chlupaté ratolesti které později olysají. Jejich tuhé, kožené čepele jsou tvaru čárkovitého, kopinatého nebo obkopinatého, mohou být zakřivené, na koncích mívají zahnutou špičku a u báze jsou někdy zakončené krátkým řapíkem.  Balmín metlatý je mnohomanželná rostlina, na jednom exempláři mohou vyrůstat pouze oboupohlavné nebo jen samčí květy (čnělku a bliznu mají zakrnělé neb je nemají vůbec) nebo oboupohlavné a samčí květy současně. Květy jsou pětičetné, mají 8 až 12 mm v průměru, jsou přisedlé a většinou vyrůstají jednotlivě. Opadavé podlouhlé až široce trojhranné kališní lístky bývají dlouhé asi 2 mm. Okrouhlé, lysé korunní lístky s drobnými výrůstky jsou asi 5 až 8 mm velké a mívají převážně barvu bílou a vzácněji narůžovělou, vyšlechtěny byly i rostliny s květy sytě růžovými a červenými. Jejich lysá češule je nahoře rozšířena. Tyčinky nesoucí dorzálně připojené prašníky vyrůstají v chomáčcích okolo češule, jsou krátce srostlé s kalichem a bývají rozdílně dlouhé, od 2,5 až 3,5 mm. Semeník je pětidílný, obsahuje asi 100 vajíček. V oboupohlavných květech je tlustá čnělka zakončená laločnou bliznou.  Rostliny vykvétají ve své domovině v říjnu až lednu, jsou opylovány různým létajícím hmyzem, včetně včel medonosných. Plody jsou kulaté dřevnaté tobolky, měřící v průměru 6 až 9 mm, které se otvírají pěti zřetelně vystouplými víčky. Zralá semena jsou velká 2 až 3 mm a bývají rozptylována větrem.  Balmín metlatý produkuje alelopatické látky a tím si pomáhá získávat prostor pro růst. Dále žije v ektomykorhizické symbióze se stopkovýtrusnými a vřeckovýtrusnými houbami které mu pomáhají zlepšovat příjem minerálních látek z půdy, např. fosforu (dihydrogenfosforečnanu).

Význam.

Tato dřevina má pro domorodé obyvatele tradičně význam jako zdroj příležitostné lahůdky a hlavně léčivá rostlina. Pružná, ztuhlá sladká tekutina vytékající z poraněných mladých větví je považována za vítané zpestření jednoduché stravy hlavně dětmi a ke zmírnění kašle u dospělých. Podobně i kůru užívají ke zmírnění bronchitidy. Z listů dělají masti, žvýkají je nebo vdechují jejich výpary. Z těžkého a tvrdého dřeva vyrábějí drobné nástroje a topí jím, pro specifickou vůni všeobecně slouží k uzení, hlavně ryb.

Éterické oleje.

V posledních desetiletích je věnována značná pozornost esenciálnímu oleji získávaného z listů. Obsahuje v příhodné kombinaci mnoho flavonoidů a terpenoidů které mají dobré antimikrobiální, antimykotické, protizánětlivé, protialergické a snad i protinádorové účinky. Používané oleje jsou pomocníkem při léčbě ekzémů, lupenky, akné a rozličných zánětů.

Med.

Med získaný včelami z květů balmínu metlatého má specifickou chuť a ještě před nedávnem měl pouze kulinářský význam. Nyní byla zjištěna i jeho antibakteriální aktivita které dosahuje svým vysokým obsahem vhodných enzymů. Při desinfekci ran vykazuje obdobnou antiseptickou účinnost jako klasický peroxid vodíku. Účinkuje např. i na Staphylococcus aureus a Helicobacter pylori.

Klinické používání.

Hlavní překážkou k širokému používání v klasické medicíně je skutečnost, že nelze např. bezpečně zajistit stejné chemické složení jednotlivých snůšek medu, jedna se od druhé odlišuje. Obdobně je to i u olejů, od sebe se odlišují obsahem léčivých látek oleje získané ze dvou stromů rostoucích blízko sebe. Navíc oba preparáty se skládají z mnoha aktivních látek jejichž dlouhodobý společný vliv na lidský organizmus není dobře prozkoumán.

Zahradnictví.

Prvotní význam pro jeho rozšíření do různých teplých oblastí světa jsou, s přihlédnutím k snadnému pěstování, hlavně líbivé květy. Vysazuje se v okrasných zahradách, mnohde vytváří živý plot, ohrazení cest nebo se vysazuje jako nenáročná rostlina pro zarostení vyčerpaných a neplodných stanovišť. Je to proměnlivý druh, z původně bílých nebo slabě narůžovělých jednoduchých květů byly vyšlechtěny plnokvěté rostliny s květy růžovými, červenými i různě pestrými a vykvétající na keřích nebo stromech rozličného vzrůstu. Je pěstován také jako pokojová rostlina i v bonsajové formě.  V mírném podnebném pásu se pěstuje jako rarita kterou nutno na zimu stěhovat do studeného skleníku neboť je pouze mírně mrazuvzdorný. Starší rostlina snese krátkodobě pokles teploty pod bod mrazu, musí se ale chránit před studeným větrem; z namrzlého nebo starého dřeva již neobrůstá.

Pojmenování.

Mořeplavec James Cook během své plavby začal používat listů balmínu metlatého jako náhražky při vaření čaje a tento způsob se dlouho udržel i u nově se přistěhovavších obyvatel. Pozůstatkem je jeho anglické pojmenování "Tea tree". Zde často dochází k nejasnostem, neboť pod názvem Tea Tree Oil se prodává léčivý přípravek obsahující silici stromu kajeputu střídavolistého ("Melaleuca alternifolia"). Léčivé přípravky z balmínu metlatého (med nebo olej) mívají v názvu maorské jméno "Manuka".

Balmín metlatý ("Leptospermum scoparium"), nazývaný také původním domorodým názvem Manuka, nejrozšířenější druh rodu balmín, je nenáročná teplomilná dřevina pěstovaná pro své květy a v poslední době i pro objevené léčebné účinky.

Leptospermum scoparium, commonly called mānuka, manuka, manuka myrtle, New Zealand teatree, broom tea-tree, or just tea tree, is a species of flowering plant in the myrtle family Myrtaceae, native to south-east Australia and New Zealand (including the Chatham Islands).


Před neštěstím.

Expres č. 50, zvaný "Královna moře", který spojoval po pobřežní železnici Colombo s Matarou a byl v důsledku souběhu křesťanských a buddhistických svátků přeplněný, převážel asi patnáct set platících cestujících, celkový počet lidí ve vlaku však musel být ještě vyšší.  Vlaku se nedostalo žádného varování - rizika znalí dispečeři ze stanice Maradana v Colombu se jej sice krátce před tím pokoušeli zastavit v Ambalangodě, ale nepodařilo se jim do stanice dovolat, protože se v tu chvíli všechen staniční personál věnoval expresu a telefon tak byl zvednut až po odjezdu vlaku (u dalších osmi vlaků jedoucích po pobřeží byli dispečeři úspěšní).

Neštěstí.

První tsunami potkal expresní vlak poblíž vesnice Peraliya (distrikt Galle) před desátou hodinou dopolední. Vlak obklopený vodou na železničním náspu zastavil. Nemalý počet místních obyvatel toho využil a vylezl na střechu vlaku v naději, že tam bude bezpečno. Další lidé se ukryli za vlakem, protože věřili, že je ochrání před největším náporem vody. Zpočátku to vypadalo jako dobrý nápad, neboť vlak první nápor ustál. Počet lidí ve vlaku, na vlaku a za ním v tu chvíli i s místními přesahoval dva tisíce.  Asi o deset minut později dorazila druhá tsunami, která byla ještě výrazně větší a silnější než ta první (podle zanechaných stop sahala dva až tři metry nad střechy vozů), a vlak z náspu smetla. V jediném okamžiku zemřela drtivá většina z těch, co se za ním skryli, neboť byla rozdrcena či zavalena vozy. Ti, kteří byli na střeše, byli odneseni běsnící vodou. Ti, kteří zůstali uvnitř vlaku, byli pomlácení a začali se topit, neboť voda vnikla do vagónů. Některé byly tak nacpané lidmi, že kvůli tomu nebylo možné dostat se ven, takže se téměř všichni uvnitř utopili. Na lokomotivě, kterou voda odnesla do asi sto metrů vzdálené bažiny, se utopili strojvůdce i jeho pomocník. Desítky dalších lidí bezprostřední střetnutí s živlem sice přežily, ale v důsledku rozličných zranění zemřely dříve, než se k nim dostala záchrana.  Z cestujících vlakem přežilo jen asi 150 lidí, odhady celkového počtu mrtvých spojených s vlakem mluví o více než 1700 obětech, některé dokonce až o dvou a půl tisících mrtvých. Většina vozů byla nenávratně zničena, opraveny byly pouze dva a lokomotiva (č. 591 Manitoba), všechny tři vozy se od roku 2008 každoročně účastní pietní vzpomínky na neštěstí.

Smetení Expresu č. 50 podmořským zemětřesením vyvolanými tsunami, k němuž došlo 26. prosince 2004 na jihozápadním pobřeží Srí Lanky, představuje největší železniční neštěstí v historii. Počet mrtvých přesáhl sedmnáct set lidí.

The 2004 Sri Lanka tsunami-rail disaster is the largest single rail disaster in world history by death toll, with probably 1,700 fatalities or more. It occurred when a crowded passenger train was destroyed on a coastal railway in Sri Lanka by a tsunami which followed the 2004 Indian Ocean earthquake. The tsunami subsequently caused over 30,000 reported deaths and billions of rupees in property damage in the coastal areas of Sri Lanka.


Dětství a studia.

Vanessa Stephenová byla nejstarší dcerou Sira Leslie Stephena a Julie Prinsep Duckworthové. Její rodina, včetně sestry Virginie, bratrů Tobyho (1880–1960) a Adriana (1883–1948), nevlastních bratrů George a Geralda Duckworthových, žila na adrese 22 Hyde Park Gate ve Westminsteru v Londýně. V rámci domácího vzdělávání se Vanessa učila jazyky, matematiku, historii a absolvovala lekce kreslení od malíře Ebenzera Cooka. Následně v roce 1896 navštěvovala uměleckou školu, kterou založil Sir Arthur Cope, a pak v roce 1901 studovala malbu v Royal Academy of Arts v Londýně.  Později jako dospělá přiznala, že ji její nevlastní bratři George a Gerald během dětství údajně sexuálně zneužívali.

Soukromý život.

Po smrti matky v roce 1895 a úmrtí otce roku 1904 se Vanessa přestěhovala s Virginií a bratry Tobym a Adrianem do Bloomsbury, kde se seznámili s umělci, spisovateli a intelektuály, se kterými společně vytvořili skupinu zvanou Bloomsbury Group. První večerní setkání skupiny se odehrálo v domě Vanessy a jejích sourozenců na Gordon Square. Mezi zúčastněnými byli: Lytton Strachey, Desmond MacCarthy, později také Maynard Keynes, Leonard Woolf, Roger Fry a Duncan Grant.  V roce 1907 se provdala za Cliva Bella a měla s ním dva syny, Juliana a Quentina. Jejich manželství bylo otevřené a oba měli během svého společného života několik milenců. Vanessa měla aféry s uměleckým kritikem Rogerem Fryem a malířem Duncanem Grantem, se kterým se jí roku 1918 narodila dcera Angelica, již Clive Bell vychovával jako svou vlastní.  Vanessa, Clive a Duncan Grant se svým milencem Davidem Garnettem se krátce před vypuknutím první světové války přestěhovali do Sussexu na venkov, kde Vanessa s Grantem malovali a pracovali na zakázkách pro umělecké dílny Omega Workshops, které založil Roger Fry. Její první výstava se konala právě v těchto dílnách v roce 1916. Zemřela 7. dubna 1961 v Charlestonu ve Východním Sussexu na následky náhlé nemoci.

Tvorba.

Roku 1906, kdy o sobě Vanessa Bellová začala uvažovat jako o umělkyni, založila Friday Club s úmyslem vytvořit v Londýně místo, které by bylo příznivě nakloněno malování. Byla povzbuzena výstavami postimpresionistů organizovanými Rogerem Fryem a ve svých vlastních dílech napodobovala jejich zářivé barvy a odvážné formy. V roce 1914 se začala věnovat abstraktnímu umění.  Bellová odmítala malířské tendence typické pro viktoriánskou éru a spolu s nimi také diskurz o ideálních a negativních kvalitách ženskosti. Část její tvorby byla propojena s jejím osobním životem. Své umělecké kvality totiž využívala k ilustrování knižních obálek. Příkladem je její ilustrace pro knihu "K majáku" z pera její sestry Virginie Woolfové, na níž je vyobrazena pláž s majákem, která byla součástí jejich dětství stráveného ve městě St Ives v Cornwallu.  Vanessa Bellová patří k nejoslavovanějším malířům z Bloomsbury Group. Během jejího života byly její díla vystavená v Londýně a Paříži a také se jí dostalo uznání díky inovativnosti jejích děl a jejímu přínosu pro design.  Bellové tvorba obsahuje malby "Studland Beach" (1912), "The Tub" (1918), "Interior with Two Women" (1932), portréty její sestry Virginie Woolfové (tři z roku 1912), spisovatele Aldouse Huxleyho (1929–1930) a Davida Garnetta (1916). Bellová spolupracovala s Duncanem Grantem při vytvoření nástěnných maleb pro kostel ve vesnici Berwick v Sussexu (1940–1942).  V roce 1932 obdrželi Bellová a Grant zakázku na vytvoření jídelního servisu pro Kennetha Clarka. Za pomoci jeho manželky Jane Clarkové se jim povedlo vyrobit servis sestávající z 50 talířů s portréty slavných ženských osobností. Předpokládalo se, že se servis ztratil, ale v roce 2017 se našel neporušený.  Její první sólová výstava se konala v dílnách Omega Workshop v Londýně, jež byly významným místem, pokud šlo o podporování mladých umělců a prezentování jejich práce široké veřejnosti. Bellová se v dílnách kolem roku 1912 stala ředitelkou.

Vanessa Bell rozená Stephenová (30. května 1879 – 7. dubna 1961) byla anglická malířka a návrhářka interiérů. Byla členka Bloomsbury Group a starší sestra spisovatelky Virginie Woolfové. Vzala si Cliva Bella, člena Bloomsbury Group stejně jako Virginia, která si vzala Leonarda Woolfa. S Clivem měla celkem dva potomky, prvorozeného Juliana a mladšího Quentina, s Duncanem Grantem nejmladší a jedinou dceru Angelicu. Spolu s rodinou žila v Charlestonu. Zemřela v nedožitých 82 letech. Julian zemřel v Španělsku, Quentin v roce 1996 a Angelica v roce 2012.

Vanessa Bell (née Stephen; 30 May 1879 – 7 April 1961) was an English painter and interior designer, a member of the Bloomsbury Group and the sister of Virginia Woolf.


Objev druhu.

Poprvé byli trudníci objeveni u psů, kde způsobovali závažné kožní choroby. V roce 1842 objevil Francouz Berger "Demodex folliculorum" v lidském ušním mazu.

Chování.

Žijí v lumenu lidských vlasových folikulů a v mazových žlázách svých hostitelů. Vyskytují se v oblasti brady, nosu, čela a zad. V jednom váčku můžou žít tři a více jedinců. Všichni jsou orientováni ústním ústrojím ke spodině váčku. Na histologických řezech je patrné poškození buněk epitelu a proto se předpokládá, že se živí obsahem těchto buněk. Patogenita dvou lidských druhů je minimální, proto se neuplatňuje žádný léčebný prostředek. Napadeno je od 20 – 100 % lidské populace. Statistické šetření normální populace v 60. letech 20. století v bývalém Československu ukázalo, že 23,6 % lidí bylo hostiteli trudníků. Pravděpodobnost nákazy vzrůstá s věkem, nad 60 let se uvádí průměrná nákaza přes 50 % populace. Šíří se například společným používáním ručníků. Někteří odborníci ho dávají do souvislosti s rozšířením akné a výskyt trudníků může mít za následek druhotnou bakteriální infekci.

Morfologie.

Trudníci jsou drobní specializovaní roztoči, jejich protáhlé tělo doutníkovitého tvaru se čtyřmi páry zakrnělých nožek je dobře uzpůsobeno k životu ve folikulech. Gnathosoma má lichoběžníkovitý tvar. Trny na hřbetní straně základního článku palp jsou kolíkovité nebo na konci knoflíkovitě rozšířené. 4 páry nohou jsou rozloženy podél podosomatu. Samice má průměrnou délku 294 mikrometrů a samec je průměrně dlouhý 280 mikrometrů.

Životní cyklus.

Vývoj je nepřímý: vajíčko, larva, protonymfa, trytonymfa a dospělec. Vývoj trvá okolo 14 dní.

Trudník tukový "(Demodex folliculorum)" je jedním ze dvou roztočů z čeledi trudníkovitých, parazitujících na člověku. Druhý roztoč je trudník mazový. Oproti trudníkovi psímu ("Demodex canis"), kde nákaza může být pro psa fatální, způsobuje línání a tzv. „červenou prašivinu psů“, nepředstavují tyto dva druhy roztočů pro člověka žádnou hrozbu.

Demodex folliculorum is a microscopic mite that can only survive on the skin of humans. Most people have "D.folliculorum" on their skin. Usually, the mites do not cause any harm, and are therefore considered an example of commensalism rather than parasitism. If "D.folliculorum" does cause disease, this is known as demodicosis.


Historie.

Peter Thelenius a Cesar Zamini založili skupinu v roce 1992. Zpěvačku Zetmu objevily přes úřad práce. V roce 1993 podepisují smlouvu s EMI Records, kde vydávají svůj první singl ""Move Me"". Následující rok navazují na singl ""Move Me"" hitem ""The Promise Man"", se kterým dosáhli 1. místa ve Švédské hitparádě. Následuje album "Basic Injection" a další diskotékové hity ""Touch"" a ""Leave It Behind"".  V roce 1995, opouští Zetma skupinu (kvůli těhotenství), a na její místo nastupuje Saunet Sparell. Vydávají nové album "The Ultimate Ride" (obsahující hity ""The Ride"" a ""The Fiddle""). Petr a Caesar začínají mít neshody ohledně budoucnosti kapely, což vrcholí odchodem Cesara ze skupiny. Peter poté pokračuje s kapelou sám. Třetí album "Star Tracks" zvukově připomíná disko 70. let. Poté skupinu opouští i Saunet Sparell protože, jak řekla, Theleniusovi záleželo jen slávě, a tak projekt "Basic Element" na čas opouští scénu. V roce 1997, vydává Peter sólové album "Trust Then Pain" pod jménem "Petrus". Basic Element se vrací o rok později s novým albem "The Earthquake" (které obsahuje klasický zvuk eurodance) a novou zpěvačkou Marií Fredriksson (nezaměňovat ze zpěvačkou Roxette Marie Fredriksson).  Od roku 1999, si oba dva členové dávají dlouhou přestávku, ale v roce 2005 se skupina již podruhé vrací, tentokrát s předělávkou jejich hitu z roku 1995 ""This must be a dream"", a s novým členem, Mathiasem Olofsonem. V únoru 2006, vydávají nový singl ""Raise the Gain"" s trochu odlišným zvukem. Dne 7. února 2007, skupina vydává comebackové album "The Empire Strikes Back". Později v roce 2007, opouští Marie Fredriksson kapelu a je nahrazena Andreou Myrander a přichází i rapper Jonas Wesslander. Další album vydávají v roce 2008 jmenuje se "The Truth". Poté skupina vydává nový singl ""Got U Screaming"" (2010). Mezi lety 1994 - 2009 vydala skupina 6 alb po celém světě a prodala více než 1,5 milionů nahrávek.  V Lednu 2011, bylo na domovské stránce kapely oznámeno že Andrea Myrander oficiálně skupinu opouští. O několik měsíců později, přesněji v květnu 2011, proběhlo během koncertu oznámení o vydání nového singlu ""Turn Me On"". Byl zveřejněn na YouTube 27. května.

Externí odkazy.

https://web.archive.org/web/20160109095819/http://basicelement.net/ (oficiální stránka)  http://www.myspace.com/basicelementse (MySpace profil)  http://www.discogs.com/artist/Basic+Element (diskografie)

Basic Element je švédská eurodance skupina působící v polovině 90. let 20. století, která se v roce 2005 vrátila a začala vydávat nový materiál.

Basic Element is a Swedish Eurodance hip-hop group formed in 1992. The group returned in 2005 and is still releasing new material.


Život.

Goldmann vystudoval právní vědy na bukurešťské universitě a studoval pak filosofii ve Vídni. 1934 pokračoval ve studiu práv a politické ekonomie na právnické fakultě v Paříži a filosofie na Sorbonně. V době německé okupace se mu podařilo prchnout do Švýcarska, kde skoro dva roky pracoval jako asistent Jeana Piageta v Ženevě. Roku 1945 promoval v Curychu prací o Kantovi. Působil pak na École pratique des hautes études v Paříži, kterou od roku 1958 vedl jako její ředitel. Přednášel sociologii literatury a sociologii filosofie. V roce 1956 se habilitoval na Sorbonně.Od roku 1965 zároveň vedl sociologický ústav bruselské university (Université Libre de Bruxelles).

Dílo.

Ve své disertaci ("La communauté humaine et l'univers chez Kant", Paris 1948) rozlišuje tři etapy buržoasní filosofie: individualistickou, z níž vzešel osvícenský racionalismus a empirismus, tragickou, kterou představují především Pascal a Kant, a dialektickou, kterou representují Hegel, Marx a Lukács. Roku 1952 publikuje své úvahy o metodologii humanitních věd ("Sciences humaines et philosophie"). 1955 vychází jeho hlavní dílo Skrytý Bůh (Le Dieu caché), věnované Pascalově filosofii a Racinovým dramatům. Goldmann tu srovnává mj. křesťanskou a socialistickou „víru“. Oběma je společné odmítnutí individualismu buržoasní kultury a víra v nadindividuální hodnoty: Bůh v křesťanství resp. lidská pospolitost v socialismu. Obě stavějí na sázce ve smyslu Pascalově: náboženská sázka na Boží existenci a socialistická sázka na možnost sociálního osvobození lidstva. Mají v sobě riziko porážky a naději na úspěch. Vydal pak ještě množství jednotlivých publikací a přednášek, které souborně vyšly v knihách Dialektická zkoumání ("Recherches dialectiques", 1959) a K sociologii románu ("Pour une sociologie du roman", 1964). Dále dvě studie o Racinovi ("Racine", 1956 a "Situation de la critique Racinienne", 1971).

Lucien Goldmann (20. červenec 1913, Bukurešť – 8. říjen 1970, Paříž) byl francouzský filosof a literární teoretik pocházející z Rumunska. Zabýval se marxistickou teorií poznání ("Recherches dialectiques", 1959, "Marxisme et sciences humaines", 1970) a vyvinul – v návaznosti na rané spisy György Lukácse a vývojovou psychologii Jeana Piageta – metodu a teorii genetického strukturalismu.

Lucien Goldmann (; July 20, 1913 – October 8, 1970) was a French philosopher and sociologist of Jewish-Romanian origin. A professor at the EHESS in Paris, he was a Marxist theorist.


Historie.

Projekt započal v srpnu 2006 švédskou verzí, on-line byla švédská verze spuštěna 26. října 2006, německá verze byla spuštěna v květnu 2007 a v září 2008 obsahovala kolem tisíce článků, které jsou podle názoru německého státního tajemníka psány z hlediska zájmů pravicových extremistů.  Česká verze byla spuštěna a začala být zmiňována v červenci 2007, kdy měla Metapedie šest jazykových mutací, slovenská verze funguje od 1. října 2007. 5. září 2008 hovořil německý státní tajemník o přinejmenším 11 jazykových verzích. V únoru 2010 odkazuje kmenová švédská verze na hlavní straně na 20 dalších jazykových verzí. Mezi největší patří počtem článků maďarská verze.

Hodnocení a reakce.

Podle názoru Klementa Borovce z přípravného výboru občanského sdružení "Multikulturalismus a demokracie", vyjádřeného v roce 2007, může tento projekt podporou nacionalismu „přispět k mobilizaci obyvatel a rozrušení občanské společnosti založené na názorovém pluralismu, sociální spravedlnosti, rovnosti a multikulturalismu“. Česká metapedie bojovným způsobem oslavuje též Československé legie.  Miroslav Mareš z Masarykovy univerzity v Brně, označovaný za experta na extrémismus ve střední Evropě, se v říjnu 2007 vyjádřil, že „tyto stránky propagují myšlenky fašismu a extrémismu, i když se to může dít skrytou formou, například výběrem jen určitých skutečností, rétorikou a podobně“. Podle Mareše si mnozí lidé, kteří články najdou vyhledávačem, nemusí ani uvědomit, že čtou extremisticky motivovaný text.  Mluvčí Policejního prezidia ČR podplukovník Pavla Kopecká se pro Aktuálně.cz v říjnu 2007 vyjádřila, že policie ČR stránky prověřila, a shledala, že encyklopedie skutečně obsahuje popis osob i uskupení extremistického charakteru, ale nebyl zjištěn žádný materiál, „který by byl tendenčního a tedy nikoli jen výkladového charakteru“, a proto není na místě přijímat další procesní kroky, ale tento prostor zůstane v zorném poli, protože by mohl „přitahovat osoby s tendenčními výklady, které by za daných okolností mohly být minimálně alarmující či případně závadové“.  Zástupkyně mluvčích policejního prezidia SR Andrea Polačiková pro Aktuálně.cz sdělila, že slovenská policie nemůže zjišťovat, kdo na americkém serveru stránky provozuje, a podle zkušeností orgány USA spolupráci odmítnou, protože 1. dodatkem ústavy je v USA chráněna svoboda projevu.  Metapedie deklaruje, že jejím cílem je psát pravdu a fakta a ne to, co zastává politicky korektní většina. Podle ústavně bezpečnostní zprávy Severního Porýní-Vestfálska má rysy, které jednoznačně bagatelizují nacionálně-socialistické režimy a revidují dějiny. Podle bezpečnostní zprávy ministerstva vnitra Severního Porýní-Vestfálska, která tyto tendence odsoudila, mohou například formulace v článku Holocaust navozovat dojem, že nedocházelo k žádnému systematickému vyhlazování Židů.  Frankfurter Rundschau Metapedii charakterizovalo jako alternativu pro velmi pravicově smýšlející lidi, kteří chtějí svůj světový názor chránit před dotěrnou znalostí fakt.

Jazykové verze.

Nejsilnější Metapedií je maďarská, která ovšem z neznámých důvodů nefunguje. Všechny Metapedie mají méně článků než česká Wikipedie. Metapedie jsou dostupné v 17 jazykových verzích, ale většina z nich je neaktivní. Potom tu máme také italskou Metapedii, která je dostupná pouze uživatelům všech Metapedií.

Metapedie je mezinárodní wiki encyklopedie, která se sama definuje jako „nezávislá encyklopedie o společnosti, kultuře, umění, historii, filosofii a politice“, vymezuje se zejména proti Frankfurtské škole a v české verzi se definuje jako proevropská, nacionalistická, tradicionalistická a konzervativní a má ambici být informačním zdrojem „pro všechny nacionalistické a konzervativní aktivisty“. V Aktuálně.cz a Britských listech byla označena jako ultrapravicová wiki, podle Britských listů je zaměřena proti multikulturní společnosti a liberálním názorům a podle Aktuálně.cz obsahuje nacisticky a ultrapravicově orientovaná hesla a slouží stoupencům nacismu a fašismu. Podle názoru Štěpána Kotrby z Britských listů bylo příčinou vzniku Metapedie to, že neonacistům nebylo umožněno manipulovat s hesly na Wikipedii, a Metapedie je podle Kotrby navázaná na ultrapravicový zpravodajský projekt Altermedia. Hlásí se k ní krajně pravicové projekty. Název je odvozen z termínu metapolitika, který je populární zejména na krajně pravicové scéně a je spojen s hnutím Nové pravice.

Metapedia is an online wiki-based encyclopedia which contains authoritarian far-right, white nationalist, white supremacist, anti-feminist, homophobic, Islamophobic, antisemitic, Holocaust-denying, and neo-Nazi points of view. The site describes itself as focusing on European culture, art, science, philosophy, and politics. It was founded in 2006, initially in a Swedish-language version, by Swedish neo-Nazi publisher Anders Lagerström, who currently heads the project together with Lennart Berg.


Geografie.

Neuss leží na levém břehu dolního Rýna, na jeho dolní terase, oproti Düsseldorfu, u soutoku řeky Erft s Rýnem. Nejvyšší nadmořská výška na správním území města je v blízkosti městské čtvrtě Holzheim a činí 67,5 m n.m., nejnižší místo se nalézá v oblasti vjezdu do přístavu a dosahuje 30 m n.m. V severojižním směru měří město 13,2 km, v západovýchodním 12,8 km. I když v podstatě leží na východním okraji okresu Rhein-Kreises Neuss, leží uvnitř správního obvodu města geografický střed okresu (u statku Hombroich).

Sousední obce.

V sousedství jsou následující města a obce (ve směru pohybu hodinových ručiček, počínaje východem): Düsseldorf (krajské město), dále Dormagen, Grevenbroich, Korschenbroich, Kaarst a Meerbusch (všechno Rhein-Kreis Neuss)

Členění města.

Město není členěno na obvody, jako je to v jiných okresních městech Severního Porýní-Vestfálska. Správní území města je rozděleno na 29 statistických okrsků. Tyto jsou číslovány v nepřetržité řadě a mají také každý zvláštní jméno: 1 Innenstadt, 2 Dreikönigenviertel, 3 Hafengebiet, 4 Hammfeld, 5 Augustinusviertel, 6 Gnadental, 7 Grimlinghausen, 8 Uedesheim, 9 Weckhoven, 10 Erfttal, 11 Selikum, 12 Reuschenberg, 13 Pomona, 14 Stadionviertel, 15 Westfeld, 16 Morgensternsheide, 17 Furth-Süd, 18 Furth-Mitte, 19 Furth-Nord, 20 Weissenberg, 21 Vogelsang, 22 Barbaraviertel, 23 Holzheim, 24 Grefrath, 25 Hoisten, 26 Speck/Wehl/Helpenstein, 27 Norf, 28 Rosellen. K několika okrskům patří odděleně ležící obytná místa, která mají zčásti shodné jméno se statistickým okrskem: Allerheiligen, Bettikum, Derikum, Dirkes, Elvekum, Erfttal Ost, Erfttal West, Gier, Grefrath, Gruissem, Helpenstein, Holzheim, Am Kreitz, Kuckhof, Lanzerath, Löveling, Minkel, Norf, Rheinpark-Center, Röckrath, Rosellen, Rosellerheide /Neuenbaum, Schlicherum, Speck, Stüttgen, Uedesheim, Wehl a Rott.

Historie.

Doba Říma.

Novaesium.

Neuss je jedno z nejstarších německých měst. Již okolo roku 16 př. n. l. vybudovali římští vojáci u ústí řeky Erft do Rýna, asi 2,5 km jihovýchodně dnešního Altstadtu, opevnění za pomocí dřeva a hlíny. Místo, na kterém se pravděpodobně již dříve nalézalo keltsko-germánské sídliště, bylo strategicky zvoleno, leželo jednak u koncového bodu dálkové silnice, vedoucí z Lyonu přes Trevír a Zülpich až k Rýnu, po které dobyl Galii Gaius Iulius Caesar, jednak nabídlo přístup k vodním cestám, vhodným pro dopravu, na řekách Rýn, Erft, Lippe, Ruhr a Wupper. Dalším využitím byl zřejmě jen sezónní vojenský sklad, který byl součástí systému vzájemně podporovaných míst (tak zvaný „sklad A do F"). Mezi jinými by tu mohly být občas umístěny XIX Legie a XX Legie Valeria Victrix. V polovině 1. století vystavěli římští vojáci, mezi jinými VI. legie, poblíž ústí řeky Erft v Neuss-Grimlingahusenu poprvé kamenný legionářský sklad, který se též někdy označuje po svém objeviteli, archeologovi Constantinu Koenenovi, také jako „Koenen-Lager". Během druhé poloviny 1. století byla v táboře trvale umístěna celá legie s téměř 6 500 vojáky (Novaesium). Velké diorama tábora i okolních civilních sídel, které vytvořil H.-J. Graul na základě vědeckých poznatků, se nalézá v současnosti ve skansenu na statku Roscheider. Když byla po Xantenu do Koenenova tábora naposledy umístěna VI. legie, což bylo asi roku 100, byl na počátku 2. století vybudován kamenný tábor Auxiliar, který umožnil umístit posádku o síle asi 600 mužů. Na konci 3. století jako reakce na vzrůstající útoky franckých vojsk na římské území musela být nově organizována římská obrana hranic a tábor byl přemístěn k ústí řeky Erft.

Civilní sídliště.

U vojenského tábora vznikla rozsáhlá nekropole a táborová periferie (canabae legionis), ve které žily rodiny vojáků, ale též tu pracovali obchodníci, hospodští a vojenští řemeslníci. Z této periferie a nekropole se vyvinulo civilní sídliště („vicus"), z kterého v průběhu staletí vyrostlo dnešní město Neuss.

Raný středověk.

Při vykopávkách na St. Quirinu a jeho okolí objevil Hugo Borger roku 1963 také tři francké hroby z doby kolem roku 500. Dosvědčují bezprostřední návaznost raného středověkého osídlení na antickou dobu. Nálezy pocházející z přelomu 8. - 9. století byly odkryty u brány Obertor a v kostele Panny Marie. Pravděpodobně v druhé polovině 10. století vznikl vedle kostela klášter benediktinů, zřízen nějakou vysoce postavenou šlechtickou rodinou. V této době byly pravděpodobně také převezeny do Neuss ostatky Sv. Quirina z Říma, který je patronem chrámu.

Dějiny středověku a novověku.

Vznik města.

Roku 1190 byl Neuss poprvé oficiálně označen jako město, když Heinrich VI. císařským výnosem potvrdil městu osvobození od cla. Kolem roku 1200 byly vybudovány velké městské hradby s pěti branami. Roku 1209 položil řemeslný mistr Wolbero s použitím předchozí stavby základní kámen ke katedrále Sv. Quirina. V letech 1474-1475 čelilo město skoro jednoročnímu obléhání Karlem Smělým. Za odměnu propůjčil císař Friedrich III. privilegia, a to mincovní, právo pečetit červeným voskem, právo hanzovního města a též nový znak. Tato privilegia pomohla městu k značnému blahobytu, který pozbylo při "kolínských válkách" a po požáru v roce 1586.

19. Století.

Během let 1794-1814, kdy bylo město okupováno napoleonskými vojsky, byl budován Nordkanal, který měl vytvořit splavné spojení řek Rýn a Máza. Tím by došlo k obejití říčních cel, vybíraných dole na Rýnu. Kanál však nebyl dokončen. V roce 1816 bylo město okresním sídlem v Prusku. V 19. století zažilo nový hospodářský rozvoj, o který se výrazně zasloužilo železniční stavitelství (připojení železničním mostem přes Rýn na železniční síť u Düsseldorf-Bilku) a vybudování přístavu na Rýnu.

Nezávislé město.

Roku 1913 byl Neuss vyčleněn z okresu Neuß a stal se nezávislým městem. Roku 1929 byly zbývající části okresu Neuß a Grevenbroich připojeny k novému okresu Grevenbroich-Neuß (pozdější okres Grevenbroich). Během druhé světové války byla ve městě, tak jako v mnoha jiných městech na Rýnu, zničena velká část starého města při britských náletech v rámci "morálního bombardování". Od roku 1968 se název nově píše Neuss namísto původního Neuß.

Okres Neuss.

Při správní reformě roku 1975 byly připojeny některé obce a osady v okolí (např. Holzheim, Norf a Rosellen) a nezávislé město Neuss se spojilo s okresem Grevenboich do nového okresu Neuss (od roku 2003 rýnský okres Neuss). Neuss obdržel dle komunálního práva status velkého okresního města a stal se sídlem okresu, ačkoli větší část okresu byla původně ve správě Grevenbroichu. V roce 1984 slavilo město 2000 jubileum a k této příležitosti byl se souhlasem francouzského vlastníka práv vydán zvláštní svazek komiksu "Asterix in Novaesium".

Připojení obcí.

V průběhu dějin byly k městu připojeny následující obce či jejich části: na začátku 20. století část obcí Heerdt, Büderich a Kaarst, roku 1929 Grimlinghausen, Uedesheim a Weckhoven, 1975 pak Grefrath, Holzheim, Hoisten, Norf, Rosellen a Speck stejně jako další části obcí Kaarst a Meerbusch.

Vývoj počtu obyvatel.

V roce 1963 překročil počet obyvatel města hranici 100 000, čímž se řadí k velkoměstům. K 1. lednu 1975 stoupl počet obyvatel díky připojení několika obcí s 30.000 obyvateli a dosáhl počtu 148.000. Na konci prosince 2005 žilo v Neussu podle aktualizace zemského úřadu pro zpracování dat a statistiku Severního Porýní-Vestfálska 152.633 trvale bydlících a trend počtu obyvatel má stále stoupající tendenci. Podíl cizinců je přibližně 13,1 %. Následující přehled ukazuje počet obyvatel po oblastech. Do roku 1833 se jedná o odhad, dále jsou zahrnuty výsledky sčítání lidu nebo úřední aktualizace příslušného statistického úřadu, popřípadě městské správy. Data od roku 1843 se vztahují na „místně přítomné obyvatelstvo", od 1925 na stálé obyvatelstvo a od 1987 na „obyvatelstvo v místě hlavního pobytu". Před rokem 1843 byl počet obyvatel určován různými postupy.

Náboženství.

Neuss patřil na počátku k arcibiskupství Kolín nad Rýnem a byl nejdříve podřízen církevní jurisdikci proboštství, později jako archidiakonát děkanství. Příslušnost města ke kolínskému kurfiřtství byla příčinou, že tu v podstatě neproběhla reformace. Přesto vznikla v letech 1560-1570 tajná reformační společenství, která náležela k největším sborům pod kolínskou správou. Obrat nastal po roce 1586, ale ještě do roku 1620 existovaly jednotlivé "reformační" rodiny. Za vlády kurfiřta Ernsta byly tyto rodiny nuceny se vystěhovat. Teprve v 19. století opět roste počet protestantů. Katolické obce patřily do roku 1802 ještě k arcibiskupství Kolín. Po jeho zrušení přešly pod správu biskupství v Cáchách, které však bylo též v letech 1821-25 zrušeno. Proto v roce 1828 náležely opět arcibiskupství Kolín. Neuss byl sídlem děkanství, které bylo později rozděleno na děkanství Sever a Jih, která vytvořila městské děkanství Neuss. K 1. lednu 2005 pak bylo toto sloučeno se stávajícím okresním děkanstvím Neuss a obě děkanství od té doby tvoří okresní děkanství rýnského okresu Neuss.  V roce 1805 vzniklo reformační společenství, které se spojilo v roce 1817 s luteránskou obcí, tento spojený náboženský sbor patřil k evangelické církvi v Prusku, resp. k rýnské provinciální církvi. K současné evangelické církvi v Porýní patří krom evangelického sboru města Neuss také sbor v Gladbach-Neussu. Vedle evangelické a katolické obce jsou tu baptisté a společenství Immanuel, které patří k svazu letničních církví ("Bund Freikirchlicher Pfingstgemeinden", BFP). Další církve zastupuje Novoapoštolská a Svědkové Jehovovi. Je tu i několik mešit a muslimských spolků, např. u hlavního nádraží, v Innenstadtu a též ve vnějších okrscích, jako je Weckhoven, Derikum, Erfttal, Furth atd.

Městští svatí.

Patronem města je svatý Quirinus z Neuss, jehož ostatky byly převezeny do města kolem roku 1050, na jeho počest byl vystavěn klášter Neusser Quirinusmünster, jenž byl papežem Benediktem XVI. povýšen v roce 2009 na papežskou baziliku. Tím se stal Neuss jako středověké poutním místo cílem putování z celé Evropy. Další svatou je Hildegunde von Neuss.

Politika.

V čele města stál nejdříve rychtář a konšelé jako arcibiskupští úředníci. V 13. století jich bylo 12-14. Za doby Konrada von Hochstaden byla zřízena také rada, jejíž členové se označovali jako "officiati". Později to byli radní senioři a subsenioři. Členství v radě bylo doživotní. Počet konšelů a členů rady byl v 18. století zredukován na šest. Od roku 1771 bylo vždy pět konšelů a pět radních. Za dob francouzské okupace řídil město starosta. Tento měl k sobě dva přidělence a obecní radu s 30 členy. Od roku 1845 bylo 18 členů rady. V pruské době (od 1816) vedl město starosta, přidělenci a městská rada. Od roku 1856 bylo zavedeno rýnské městské právo. Po vyčlenění z okresu získal starosta Neussu titul primátor. Během vlády nacionálního socialismu byl dosazován primátor z řad členů NSDAP. Po druhé světové válce dosadila nového primátora vojenská vláda britského okupačního pásma a v roce 1946 byla komunální správa vedena dle britského vzoru. Následně byla v lidovém hlasování zvolena rada města, jejíž členové se označovali jako městští zastupitelé. Rada volila zpočátku ze svého středu primátora jako předsedu rady a reprezentanta města, byla to neplacená (čestná) funkce. Mimo to volila rada od roku 1946 v placené funkci vrchního městského ředitele jako vedoucího městské správy. Od roku 1975 měl předseda rady opět titul starosta a přednosta správy měl titul městský ředitel. Toto bylo změněno roku 1998 a je pouze jediná placená funkce starosty, který je předsedou rady, vedoucím městské správy a reprezentantem města. Od roku 1999 je starosta volen přímo.  Přehled starostů a primátorů

Rozdělení křesel v městské radě.

Následující seznam uvádí rozdělení křesel v městské radě podle stranické příslušnosti: Strana množství sedadel

Městský znak.

Dějiny znaku: Město patří k nejstarším rýnským městům, které získaly vlastní znak a pečeť. Znak sám je jedním z historicky významných německých znaků a symbolů po celá staletí dějin. Ukazuje na rozpolceném štítu vpředu na černém poli červeného dvouhlavého orla ve zbroji s vyplazeným zlatým jazykem, vzadu do červeného pole vetknutý stříbrný kříž. Na štítu je zlatá císařská koruna. Jako štítonoši jsou zobrazeni dva lvi. Městská vlajka je červenobílá, napravose nachází znak, nalevo 9 zlatých kuliček (takzvaný Quirinovský erb).  Na nejstarším štítu se znakem, doloženým již roku 1217, stál bílý kříž na červené půdě. Kříž je doložen již na staré městské pečeti z 12. století. Pravděpodobně se jedná o znamení účastníka křížové výpravy.  Poté, co se město úspěšně ubránilo obléhání vojsky Karla Smělého roku 1475, bylo odměněno císařem Friedrichem III. hojnými privilegiemi. Mezi jinými též právo používat k pečetění červený vosk. Městu byl také propůjčen nový znak, což ho stavělo do popředí před většinu ostatních německých měst. Nebylo sice jako Kolín povýšeno na říšské město, smělo ale do budoucna používat četné symboly, např. dvojhlavého orla na černém štítu, na kterém spočívala císařská koruna (tehdy měly toto právo zapůjčeny jen Neuss a Amsterodam). Orel symbolizoval říši, což vyjadřovalo způsob získání zapůjčením od císaře.  Po roku 1550 byl starý a nový znak spojen do jednoho štítu. Od té doby zní heraldický popis městského znaku takto: rozpolcený štít s černým a zlatým polem, vpředu (nebo vlevo) dvojhlavý orel, vzadu (nebo napravo) vetknutý stříbrný kříž. Štít je zakrytý zlatou císařskou korunou. Jako štítonoši jsou dva zlatí lvi. Lvi jako štítonoši jsou doplňkem, který nepatří samotnému znaku, objevili se poprvé roku 1638.

Hospodářství a infrastruktura.

Hospodářství.

Ekonomika je ovlivňována průmyslovou výrobou spojenou s přístavem, zpracovatelskými živnostmi a živnostmi poskytujícími služby. V přístavu vyniká lisovna olejů, přeprava substrátů a kontejnerová přeprava. Dříve významná výroba zemědělských strojů již dnes zanikla. Od roku 2003 jsou přístavy Neuss a Düsseldorf spojeny do jediné společnosti se sídlem a administrativní správou v Neussu. Důležitou roli tu hraje i železniční společnost Neusser Eisenbahngesellschat. Kromě přístavu je větší průmyslová oblast v blízkém Hammfeldu a na jihu města. Velkou roli v průmyslu města hraje zpracování želena, hliníku a papíru. Také je zde zastoupen potravinářský průmysl. V posledních desetiletích nabývají na významu technologické obory, logistika a obchod. Pro město jako výhodné ekonomické centrum hovoří dobré napojení na leteckou dopravu přes letiště Düsseldorf, jakož i letiště Mönchengladbach, které není sice zahrnuto v pravidelné linkové dopravě, ale je využíváno pro soukromé lety. V roce 2005 činila průměrná kupní síla obyvatelů Neussu 116 % spolkového průměru. Míra nezaměstnanosti byla v prosinci 2006 7,9%.

Doprava.

Přes správní území města vede severo-jižním směru silnice A 57 (Köln Nimwegen), která se na západě a jihu kříží se silnicí A 46 (AK Neuss-West:Mönchengladbach/Heinsberg AK Neuss-Süd:Hagen). Na severu tvoří hranici města silnice A 52 Monchengladbach-Düsseldorf od křižovatky u Kaarstu po nájezd na Meerbusch. Hlavní nádraží leží na železniční trati Mönchengladbach–Düsseldorf a na trati dolnorýnské dráhy Nimwegen–Krefeld–Neuss–Köln. Mimo to tu začíná Erftbahn (Neuss–Grevenbroich–Horrem) a regionální trať Neuss–Kaarst. Dřívější význam města jako železničního uzlu se začíná obnovovat rolí v dálkové osobní dopravě, kdy je navíc vypravován jednou týdně vlak ICE do Berlína, dále přeměnou části dříve uzavřeného seřaďovacího nádraží na nákladní nádraží a v neposlední řadě přípojkou od dnes největšího nákladního nádraží Eisenbahnkomplexes Düsseldorf k přístavu (Neusser Eisenbahn). Veřejnou místní osobní dopravu (ÖPNV, Öffentlichen Personennahverkehr) zajišťují četné autobusové linky společnosti Stadtwerke Neuss stejně jako Stadtbahn U75 a dále občasná tramvajová linka 704 a 709 rýnské dráhy. Plány, dle kterých linka 709 bude od hlavního nádraží přeložena ve prospěch čistě pěší zóny, byly při referendech v letech 1997 a 2007 zamítnuty. Neuss je připojen na linky rychlodráhy (S-Bahn-Linien) S8 (Mönchengladbach–Hagen), S11 (Düsseldorf–Bergisch Gladbach), S28 (Kaarst–Mettmann). Všichni linky využívají jednotných cen v rámci dopravního spojení Verkehrsverbundes Rhein-Ruhr (VRR). Výjimku tvoří linka S11, která od nádraží Dormagen- Bayerwerk dosahuje hranici Verkehrsbund Rhein-Sieg (VRS). Mimo to vede přes Neuss ještě několik linek regionální dopravy německých drah (DB). Přístav na Rýnu s překládkou zboží asi 5 miliony tun za rok je nejjižnějším přístavem na Rýnu, který mohou využívat jak vnitrozemské lodi, tak i pobřežní motorové lodi. V Neussu začíná též stezka pro cyklisty Fietsallee kolem Nordkanalu.

Lékařská péče.

V Neussu sídlí následující kliniky a nemocnice:

Média.

Deníkem je Neuß-Grevenbroicher Zeitung (NGZ), který patří od března 2009 k mediální skupině Rheinische Post. Každodenní lokální přílohou Westdeutschen Zeitung je Neusser Lokalteil. Místní rozhlasovou stanicí je rádio „NE-WS 89.4", které svůj program vysílá v rámci lokálních rádií NRW na frekvencích 89,4 MHz a 102,1 MHz. V místních částech (a v Korschenbroichu, Jüchenu a Meerbuschi) vychází Rheinische Post s každodenními vlastními lokálními stránkami. V letech 1870 až 1940 vycházel Neußer Zeitung.

Vzdělávání.

V prostorách Quirinusova gymnázia je studijní centrum univerzity pro dálkové studium Hagen, které se bude v roce 2011 stěhovat do nově zřízené budovy Romaneum u autobusového nádraží. V Hammfelddammu je FOM (odborná vysoká škola pro ekonomii a management), vysoká odborná škola ekonomiky, správy a informatiky sídlí na Weingartstrasse v městské části Innenstadt. V centru proti radnici u tržiště se nacházejí rovněž prostory Hochschule Neuss. Město má široké spektrum všeobecně vzdělávacích a odborných škol, mezi nimi je 29 základních škol, pět škol II. stupně (základní školy), pět reálných škol, šest gymnázií, dvě všeobecné školy a dvě zvláštní školy. U okruhu Konrada Adenauera se nachází Internationale Schule am Rhein. Vedle arcibiskupského dívčího gymnázia a vyšší obchodní školy Marienberg je v Neussu jedna ze dvou dívčích reálných škol v Severním Porýní-Vestfálsku, které nepatří k privátním školám, a to reálka Mildred Scheel. Nabídku doplňuje arcibiskupská kolej Friedrich Spee, profesní kolej pro techniku a informatiku, kolej dalšího vzdělávání (Theodor-Schwann-Kolleg) s večerní reálnou školou a večerním gymnáziem v prostorách gymnázia Alexandra von Humboldt a lidová univerzita v městské části Norden. Dále je tu privátní doplňková škola zřízená dle zemského práva. Katolické pracovní společenství za další vzdělávání udržuje v Neussu dva rodinné vzdělávací ústavy, dům Edith Stein a dům Willi GrafI.

Kultura a pamětihodnosti.

Různé.

Zajímavosti  Často se ve městě odehrával děj německého televizního seriálu Kobra 11. Služební vozy hlavních hrdinů byly ve městě zaregistrovány. Šlo hlavně o BMW seriálového Semira Gerkhana s rz. NE-DR 8231 a Mercedes-Benz Toma Kranicha s rz. NE-LK 3470.

Kulinářská specialita.

Světoznámé je kyselé zelí fy Leuchtenberg v Hammfeldu. Od toho je také "Nüsser Kappeswoosch", uzenina z vepřového masa s kyselým zelí, která je k dostání jako grilovací či masový salám a také ve formě masového sýru.

Osobnosti.

Čestní občané.

Město zapůjčilo čestné občanství následujícím osobám:  Dějiny města

Neuss (v regionálním dialektu Nüss, v latině Novaesium, psáno do roku 1968 jako Neuß) je město v Severním Porýní-Vestfálsku, na levém břehu dolního Rýna, oproti Düsseldorfu. Je největším městem okresu Rhein-Kreises Neuss a je známo především díky své římské minulosti, přístavu na Rýnu a střelecké slavnosti Neusser Bürger. V zemském plánu je zařazeno jako středně velké centrum. Počet obyvatel města překročil v roce 1963 hranici 100 000 lidí, čímž se přiblížilo k velkoměstu. Na počet obyvatel je největším okresním městem v Německu. V roce 1984 oslavilo své 2000 výročí. Proto se rozdělilo s Trevírem, který rovněž v tom roce roku oslavil 2000 výročí, o titul "Nejstarší město Německa".

Neuss (; spelled "Neuß" until 1968; Limburgish: "Nüss"; Latin: "Novaesium") is a city in North Rhine-Westphalia, Germany. It is located on the west bank of the Rhine opposite Düsseldorf. Neuss is the largest city within the Rhein-Kreis Neuss district. It is primarily known for its historic Roman sites, as well as the annual Neusser Bürger-Schützenfest. Neuss and Trier share the title of "Germany's oldest city"; and in 1984 Neuss celebrated the 2000th anniversary of its founding in 16 BCE.


Kariéra.

Je juniorskou mistryní Španělska (1997, 1998) v hale a na dráze. V letech 2002 – 2006 se stala několikanásobnou halovou mistryní. Španělská výškařka závodí za klub C.A.Valencia Terra i Mar pod vedením trenéra Ramóna Torralba a jedná se o jedinou Španělku, která pokořila hranici dvou metrů. Přes dva metry se poprvé přenesla 26. července 2003 v Avilés, v hale poté 21. února 2004 ve Valencii.  Na olympijských hrách v Athénách skončila v kvalifikaci, v Pekingu již skončila společně s Němkou Ariane Friedrichovou na sedmém místě. V roce 2008 pořádalo HMS Španělsko, na domácí půdě ve Valencii však skončila těsně pod stupni vítězů, na 4. místě.  Ještě dříve na halovém ME 2007 v Birminghamu skončila španělská atletka rovněž na čtvrtém místě. Později vyšlo najevo, že třetí z mistrovství Bulharka Venelina Venevová měla v lednu 2007 pozitivní dopingový nález na testosteron a bronzová medaili ji byla odebrána a dodatečně přidělena Beitiaové.  V roce 2009 zvítězila výkonem 196 cm na tradičním halovém mítinku Brněnská laťka a později také na prvním ročníku mítinku světových rekordmanů, který byl pořádán 26. února v pražské O aréně. O vítězství se přetahovala s českou výškařkou Ivou Strakovou, v rozeskakování však uspěla na výšce 198 cm právě Španělka. Týden na to získala stříbro na halovém ME v Turíně. Na MS v atletice 2009 v Berlíně skončila na 5. místě.  V letech 2012, 2014 a 2016 zvítězila v soutěži výškařek na mistrovství Evropy.  Největšího úspěchu dosáhla v závěru své výškařské kariéry. Na olympiádě v Rio de Janeiro v roce 2016 v soutěži výškařek zvítězila a stala se olympijskou vítězkou. O rok později startovala na světovém šampionátu v Londýně. Z kvalifikace postoupila do finále, zde však obsadil dvanácté místo. Krátce po mistrovství světa ukončila svoji sportovní kariéru.

Ruth Beitiaová (* 1. dubna 1979 v Santanderu) celým jménem Ruth Beitia Vila je bývalá španělská atletka, výškařka s osobním maximem 202 cm a příležitostná dálkařka.

Ruth Beitia Vila (; born 1 April 1979) is a retired high jumper who is currently the reigning Olympic champion in the women's high jump. She was also a politician in the Partido Popular and a member of the Parliament of Cantabria.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 29. červenec 1886 v anhaltském městě Halberstadt. Dne 19. března 1906 dokončil úspěšně studium na královské pruské vojenské akademii a jako kadet-čekatel ("Fahnenjunker") byl zařazen ke 57. hornoslezskému polnímu dělostřeleckému pluku ("Oberschlesischen Feld-Artillerie-Regiment Nr. 57"). V polovině srpna následujícího roku mu byla udělena hodnost poručíka ("Leutnant").  S vypuknutím první světové války působil jako adjutant praporu a poté, co byl raněn na frontě, byl převelen do týlu a následně absolvoval výcvik generálního štábu. Poté již v hodnosti kapitána ("Hauptmann") působil na generálním štábu, než byl jmenován do funkce náčelníka štábu u 33. divize. Za zásluhy během války si vysloužil oba stupně pruského železného kříže, Sasko-Meiningenský čestný kříž za zásluhy a Odznak za zranění v černém.

Meziválečné období.

Po skončení války se mladému kapitánovi Stumme dostalo příležitosti zůstat v nově vytvořené, silně zredukované armádě – Reichswehru. Zde byl zařazen ke 10. pruskému jízdnímu pluku ("10. [Preuß.] Reiter-Regiment"), kde sloužil u plukovního štábu ve městě Züllichau (Sulechów). Na jaře roku 1924 byl převelen do štábu 3. jízdní divize pod velením generálporučíka Paula Haseho. V této funkci byl také k 1. říjnu roku 1926 povýšen do hodnosti majora.  Následovalo působení u štábu 2. pruského jízdního pluku ("2. [Preuß.] Reiter-Regiment") v Osterode, kde se dočkal k 1. únoru 1931 povýšení do hodnosti podplukovníka ("Oberstleutnant") a k 1. říjnu téhož roku nahradil plukovníka Georga Lisacka jako velitele 1. pruského jízdního pluku ("1. [Preuß.] Reiter-Regiment"). Zanedlouho následovalo povýšení na plukovníka a přesně k 1. říjnu 1934 byl Stumme ve funkci velitele 1. pruského jízdního pluku nahrazen plukovníkem Kurtem Wuthenowem. Jeho novým služebním postem se mu stalo Velitelství kavalerie Štětín ("Kavallerie-Kommando Stettin"), které bylo o rok později přejmenováno na 1. jízdní brigádu ("1. Reiter-Brigade").  K 1. dubnu roku 1936 byl poté Stumme převelen do Berlína, aby zde převzal funkci oblastního vyššího velitele jezdectva ("Höherer Kavallerieoffizier 1"). V této funkci se rovněž o pár měsíců později dočkal generálských výložek. Stumme byl povýšen na generálmajora k 1. srpnu téhož roku. V této funkci byl k počátku dubna roku 1938 povýšen do hodnosti generálporučíka a k počátku listopadu téhož roku mu bylo svěřeno velení nově zformované 2. lehké divize ("2. Leichte-Division") ve městě Gera.

2. světová válka.

Této divizi velel i při útoku na Polsko. Počátkem roku 1940 se stal velícím generálem XXXX. Armeekorpsu, kterému velel při válečných operacích na západě, při balkánském tažení a válce proti Světskému svazu. Koncem roku 1940 byla jeho jednotka motorizována.  Při operaci Barbarossa Stummemu velel polní maršál Fedor von Bock. Stumme se svými vojáky obsadil Možajsk. Poté se podílel na operaci Blau, jejímž výsledkem byl postup Paulusovy 6. armády spolu s jeho reorganizovaným XXXX. sborem.  V červnu 1942 byly některé německé plány zachyceny Sovětským svazem. Hitler obvinil Stummeho a nařídil jej postavit před vojenský soud. Velení byl zbaven 21. července 1942, byl shledán vinným a odsouzen k pěti letům vězení, avšak Bock zařídil jeho propuštění. Ulrich von Hassell to ve svém deníku nazval „groteskní hrou s cínovými vojáčky, kterou Hitler hraje se svými generály“ a dodal: „Stumme, velící generál tankových vojsk, byl odsouzen k pěti letům [za akce divizního štábního důstojníka]. Okamžitě byl omilostněn, od Göringa obdržel příslib nové velitelské funkce a teď je poslán do Afriky náhradou za Rommela. Nevojácká, nepruská fraška.“  Stumme přibyl do Egypta k Afrikakorpsu v září 1942, kdy musel čelit Britům u El Alameinu. Erwin Rommel byl kvůli nemoci a vyčerpání uvolněn z funkce. Stumme přijel 19. září, jen pár dní před Rommelovým odjezdem. Převzal velení Tankové armády Afrika, (smíšených italských a německých sil), když Wilhelm von Thoma nahradil zraněného Walthera Nehringa ve velení Afrikakorpsu.

Bitva u El Alameinu a smrt.

Stumme „s důvěrou prováděl plán vypracovaný Rommelem“ pro případ očekávaného útoku. Ze zpráv nadřízeným je zřejmé, že nebyl příliš optimistický a shodoval se s Rommelem, že jediná vyhlídka na úspěch spočívá v tom, že zadrží nepřátelské útoky; na to však neměl dostatečné síly. Za šest týdnů od jeho příjezdu zahájili Britové masivní ostřelování. Stumme zakázal užití dělostřelecké munice k útoku na britské nástupní prostory, kde kde byl nepřítel nejzranitelnější, a dal přednost držet omezené prostředky v rezervě. Reinhard Stumpf to popsal jako „hrubou chybu, která Britům umožnila v relativním poklidu zformovat útok“.  Na rozdíl od Rommela, Stumme se přesouval bez ochranného doprovodu a bez radiového vozu. Stumme a velitel spojařů plukovník Andreas Büchting se 24 října přesunovali na frontu, aby obhlédli situaci. Na cestě k velitelskému stanovišti se automobil ocitl pod útokem v otevřené krajině. Büchting byl na místě mrtev po zásahu do hlavy. Stumme vyskočil a držel se kraje auta, dokud řidič nezmizí z dostřelu. Druhý den byl bez zjevných zranění nalezen mrtev vedle cesty. Vědělo se, že má vysoký krevní tlak a předpokládá se, že zemřel na srdeční infarkt. Ve funkci velitele tankové armády Afrika jej nahradil navrátivší se Erwin Rommel, zatímco Afrika Korpsu velel Wilhelm von Thoma.

Georg Stumme (29. července 1886, Halberstadt, Německo – 24. října 1942 El Alamein, Egypt) byl vyznamenaný veterán první světové války a pozdější generál Wehrmachtu za druhé světové války v hodnosti generál tankových jednotek (). Mimo jiné byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže.

Georg Stumme (29 July 1886 – 24 October 1942) was a general in the of Nazi Germany during the Second World War who briefly commanded the Axis forces at the beginning of the Second Battle of El Alamein, and was killed during the Defence of Outpost Snipe. He had taken part in the Battle of France, the invasion of Yugoslavia and Operation Barbarossa, the invasion of the Soviet Union. He was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross, the highest award in the military and paramilitary forces of Nazi Germany during the war.


Původ.

Narodila se z manželství saského prince Maxmiliána s parmskou princeznou Karolínou jako druhé dítě i dcera. Měla šest sourozenců: Marii Amálii, saského krále Bedřicha Augusta, Klemense, provdanou toskánskou velkovévodkyni Marii Annu, saského krále Jana a provdanou španělskou královnu Marii Josefu.  Otec byl synem saského kurfiřta Fridricha Kristiána a jeho manželky bavorské princezny Marie Antonie, která se narodila z manželství císaře Svaté říše římské Karla VII. s dcerou císaře Josefa I., Marií Amálií Habsburskou. Otcovými rodiči byli polský král a saský kurfiřt August III. a Marie Josefa Habsburská. Obě otcovy babičky Marie Josefa i Marie Amálie se narodily z manželství císaře Josefa I.  Matka Karolína náležela k španělské resp. parmské větvi rodu Bourbonů. Jejím otcem byl parmský vévoda Ferdinand, syn vévody Filipa a jeho manželky Luisy Alžběty Francouzské, který se v roce 1769 oženil s dcerou císaře Františka I. Štěpána a jeho manželky královny Marie Terezie, Marií Amálií.

Život.

Velkovévoda Ferdinand III. ovdověl v roce 1802 a z prvního manželství s Luisou Neapolsko-Sicilskou měl dvě dcery a pouze jednoho syna Leopolda, jehož zdraví ovšem nebylo pevné a lékaři se v těchto letech začali obávat o jeho život. Navíc ačkoliv byl od roku 1817 ženat, neměl žádného potomka. A tak se Ferdinand III. v naději na dalšího syna rozhodl pro druhý sňatek. Dne 6. května 1821 se tedy Marie Ferdinanda ve Florencii provdala za otce svého švagra Leopolda Toskánského, který byl o pouhý rok mladší než ona. Bezdětné manželství ukončila po třech letech Ferdinandova smrt a Marie Ferdinanda se v sedmadvaceti letech stala vdovou. Novou toskánskou velkovévodkyní se stala její sestra Marie Anna, která byla provdaná za Leopolda.  Po manželově smrti pobývala Marie Ferdinanda na toskánském dvoře, titul velkovévodkyně-vdova jí nebyl přiznán. Po smrti Marie Anny v roce 1832 se velkovévoda znovu oženil s Marií Antonií Neapolsko-Sicilskou, která byla stejně jako Marie Ferdinanda pravnučkou královny Marie Terezie. Po Leopoldově svržení z toskánského velkovévodského stolce roku 1859 přesídlila spolu s velkovévodskou rodinou do Vídně pod ochranu císaře Františka Josefa I. Zemřela na zámku v Brandýse nad Labem, který její nevlastní syn Leopold II. koupil v roce 1860.

Marie Ferdinanda Saská (27. dubna 1796, Drážďany – 3. ledna 1865, Brandýs nad Labem) byla saskou princeznou z rodu Wettinů a provdanou velkovévodkyní toskánskou, jíž se stala 6. května 1821. Manželství s o dvacet šest let starším velkovévodou Ferdinandem III. z Habsbursko-Lotrinského domu trvalo pouhé tři roky.

Princess Maria Ferdinanda of Saxony (27 April 1796 – 3 January 1865) was a daughter of Maximilian, Crown Prince of Saxony and his first wife Princess Carolina of Parma. She was by marriage Grand Duchess of Tuscany from 1821 to 1824.


Den nezávislosti (Spojené státy americké)

Historické pozadí.

2. července 1776 schválil Druhý kontinentální kongres Rezoluci nezávislosti, a tím i oddělení 13 původních amerických kolonií z nadvlády Velké Británie. Autorem rezoluce byl Richard Henry Lee a rezoluce informuje o tom, že kolonie již nejsou pod britskou nadvládou.  Dva dny na to, 4. července 1776, byla schválena i Deklarace nezávislosti Spojených států amerických. Za hlavního autora deklarace je považován třetí prezident Spojených států amerických Thomas Jefferson. Cílem deklarace bylo zdůvodnění, proč došlo k vyhlášení nezávislosti.  Velká Británie uznala samostatnost USA v roce 1783 Pařížským mírem, čímž byla ukončena i válka za nezávislost.

Oslavy a zvyky.

Oficiálním federálním svátkem byl Den nezávislosti uznán až v roce 1941, v tento den tak jsou všechny státní instituce uzavřeny.  Američané oslavují vznik svobodných Spojených států přehlídkami, společným grilováním masa, celodenními pikniky, baseballovými zápasy, soutěžemi, koncerty a v závěru dne velkolepými ohňostroji doprovázené národní hudbou a dalšími různými událostmi veřejnými i soukromými, které oslavují historii, vládu a tradice Spojených států. Pyrotechnika se dá koupit na většině území USA, ale v některých státech je pyrotechnika zakázána nebo je omezována. Do těchto států se pak pyrotechnika pašuje. Často se stává, že oslavy pokračují i další dny, zvláště pak pokud 4. červenec není o víkendu, opět ale záleží na konkrétním státu USA.  Dekorace jsou laděny do trikolory (červená, modrá, bílá), v Nové Anglii staví pyramidy ze sudů, které jsou po setmění zapalovány. První týden v červenci bývá jeden z nejvíce vytížených období v roce, co se cestování týče.  Velvyslanectví USA v Praze hostí u příležitosti Dne nezávislosti tradiční recepci na rezidenci velvyslance, na kterou jsou zvány významné osobnosti kulturního i politického života. V době komunismu nechyběli mezi pozvanými čeští disidenti.

Den nezávislosti, anglicky, (v USA známý spíše jako „the Fourth of July“ nebo „July Fourth“) je státní svátek oslavující přijetí Deklarace nezávislosti Spojených států dne 4. července 1776 Druhým kontinentálním kongresem. Touto deklarací Spojené státy uplatnily svou nezávislost na Velké Británii vyhlášením základních práv člověka a soupisem stížností proti britské říši.

Independence Day (colloquially the Fourth of July or July 4th) is a federal holiday in the United States commemorating the Declaration of Independence of the United States, on July 4, 1776. The Continental Congress declared that the thirteen American colonies were no longer subject (and subordinate) to the monarch of Britain, King George III, and were now united, free, and independent states. The Congress had voted to declare independence two days earlier, on July 2, but it was not declared until July 4.


Charakteristika.

Kávovníky jsou stálezelené keře nebo menší stromy se vstřícnými nebo výjimečně přeslenitými (po 3) jednoduchými listy. Většinou se dorůstají do výšky 5-10 m a plodí po 3-5 letech. Postranní větve bývají vodorovně postavené a s listy dvouřadě rozloženými. Palisty jsou vytrvalé, obvykle trojúhelníkovité, s bázemi okolo větévky úzce srostlými. Květy jsou uspořádány v úžlabních hlávkovitých až svazečkovitých vrcholících tvořených 1 až několika přisedlými nebo krátce stopkatými květy. Květy jsou podepřeny listeny které u některých druhů srůstají v pohárkovitý kalíšek. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné. Kališní lístky jsou srostlé v rovný nebo 4 až 6-zubý lem. Koruna je bílá nebo růžová, nálevkovitá nebo talířovitá, se 4 až 9 cípy, uvnitř lysá nebo v ústí korunní trubky vlnatá. Korunní lístky jsou v poupěti stočené. Tyčinky jsou přirostlé v ústí korunní trubky v počtu 4 až 8, přisedlé nebo s krátkými nitkami. Semeník je srostlý ze 2 plodolistů, v každém plodolistu je jediné vajíčko. Blizna je dvoulaločná. Plody jsou červené, žluté, oranžové, modré nebo černé peckovice, dužnaté nebo řidčeji vysychající. Peckovice obsahují obvykle 2 pecičky, každá z nich obsahuje jediné semeno s podélným žlábkem na vnitřní straně.  Kávovníkům se daří v tropickém pásu do 2 000 m n. m., ale optimální podmínky pro jejich růst tvoří nadmořská výška 1 250-1 500 m a také průměrné teploty nad 17 °C, minimální teploty by neměly klesat pod 5 °C. Průměrný úhrn srážek do 1 700 mm je vhodný pro růst kávovníků.

Produkce.

Hlavními producenty kávy jsou Brazílie (23% světové produkce), Kolumbie (13% světové produkce), Mexiko, Guatemala, Kostarika, Ekvádor, Honduras. V Brazílii tvoří produkce kávy až 4% vývozu (a to hlavně ve státech Minas Gerais a Paraná). Kolumbie naopak zase produkuje kávu té nejvyšší kvality (21% vývozu).  Největšími konzumenty kávy jsou Evropané (46%) a lidé žijící v USA (25%).

Rozšíření.

Rod kávovník zahrnuje asi 100 druhů a je původní v Africe, na Madagaskaru a na Maskarénských ostrovech. Některé zejména pěstované druhy byly rozšířeny i do jiných tropických oblastí.

Význam.

Z hlediska pěstování kávy jsou významné druhy kávovník arabský se svými odrůdami, kávovník statný a kávovník liberijský. Keříky kávovníku se předpěstují v bavlněných obalech a po dosažení výšky cca 30 až 50 cm jsou pak vysazovány na plantážích, především na slabě kyselých, hlinitých píscích. První úrodu dává po dvou nebo třech letech růstu.

Externí odkazy.

Kávovník ("Coffea") je rod dvouděložných rostlin z čeledi mořenovité. Zahrnuje asi 100 druhů stromů a keřů pocházejících z Afriky, Madagaskaru a Maskarénských ostrovů. Některé druhy, zejména kávovník arabský ("Coffea arabica") a kávovník statný ("Coffea canephora"), jsou významné plodiny.

Coffea is a genus of flowering plants in the family Rubiaceae. "Coffea" species are shrubs or small trees native to tropical and southern Africa and tropical Asia. The seeds of some species, called coffee beans, are used to flavor various beverages and products. The fruits, like the seeds, contain a large amount of caffeine, and have a distinct sweet taste and are often juiced. The plant ranks as one of the world's most valuable and widely traded commodity crops and is an important export product of several countries, including those in Central and South America, the Caribbean and Africa.


Historie.

Omezení volebního práva, které přinesla ústava z roku 1795, bylo nutné, aby se parlamentní většina případně nedostala do protikladu k Direktoriu. Nejasný vztah kompetencí mezi parlamentem a vládou byl faktorem politické nestability. Po volbách v roce 1797 v parlamentu posílili monarchisté. Následkem toho proběhl Fructidorský převrat a vznik triumvirátu okolo Paula de Barasse a odstranění monarchistů z parlamentu. Další zákrok následoval 11. května 1798, když byli jakobíni a pravice nahrazeni umírněnými poslanci. Po návratu z egyptského tažení Napoleon a jeho spojenci začali s přípravou dalšího převratu. Důležitým faktorem byla volba jeho bratra Luciena Bonaparta za předsedu Rady pěti set. Odpor členů Rady pěti set proti brumairovému převratu zlomil Lucien Bonaparte vojenskými oddíly, které vyklidily jednací sál. Později část poslanců odhlasovala změnu ústavy a zavedení Konzulátu.

Volební právo.

Ústava z roku 1795 stanovovala jako reakci na předchozí období Hrůzovlády omezené volební právo. Byla zavedena nepřímá volba voliteli. V souvislosti s volebním cenzem klesl počet oprávněných voličů ze sedmi na pět miliónů mužských občanů. Pasivní volební právo bylo rovněž omezeno na malou skupinu nejvýše zdaněných.  Volební období bylo tříleté, přičemž se každý rok obnovila jedna třetina poslanců, jejichž místa byla obsazena podle nových voleb.

Složení.

Parlament měl celkem 750 míst. Z toho pocházelo 711 zástupců z kontinentální Francie a zbytek z kolonií. Ze zvolených poslanců byli ti, kteří byli starší 40 let, ženatí nebo ovdovělí, jmenováni do Rady starších. Tato komora měla 250 členů a očekával se od ní zmírňující vliv na dolní komoru Radu pěti set.

Kompetence.

Zákonodárné právo bylo u obou komor oddělené. Rada pěti set měla právo zákonodárné iniciativy a Rada starších mohla návrhy zákonů odsouhlasit nebo zamítnout.  Obě komory působily také na obsazení exekutivního orgánu - Direktoria. Rada pěti set navrhovala direktory a Rada starších je poté volila.

Vztah k vládě.

Zákonodárná a výkonná moc byly přísně odděleny. Členové Direktoria nesměli být členy parlamentu. Direktorium se nesmělo účastnit zasedání parlamentu. Nemělo také právo k jeho rozpuštění nebo odročení. Oproti tomu neměli poslanci žádný vliv na rozhodnutí vlády.

Rada pěti set (francouzsky "Conseil des Cinq-Cent") byla dolní komora francouzského parlamentu v období Velké francouzské revoluce a tedy jedním z předchůdců dnešního Národního shromáždění. Působila od nástupu Direktoria v roce 1795 do vlády Konzulátu na konci roku 1799. Horní komora se nazývala "Rada starších" (Conseil des Anciens)

The Council of Five Hundred (Conseil des Cinq-Cents), or simply the Five Hundred, was the lower house of the legislature of France under the Constitution of the Year III. It existed during the period commonly known (from the name of the executive branch during this time) as the Directory ("Directoire"), from 26 October 1795 until 9 November 1799: roughly the second half of the period generally referred to as the French Revolution.