Taxonomie a historie.

Subspecie "Panthera tigris balica" byla popsána německým zoologem Ernstem Schwarzem v roce 1912 na základě jedné lebky a kůže samice pocházející z jižní části Bali (Denpasar). Ačkoliv byly vzneseny jisté pochybnosti o tom, že tygr balijský je natolik rozdílný od tygra jávského, aby byl samostatně vyčleňován, většina vědců tuto subspecii uznává. Jsou však zvažovány dvě možnosti, o jaký poddruh se jednalo. Buď šlo o jeden z „klasických“ devíti podruhů tygra anebo o poddruh tygra jávského, který je některými vědci (Groves C. P., Mazák J. H.) považován za samostatný druh. Tygr balijský byl každopádně úzce spřízněn s tygrem jávským, k jejich vzájemné izolaci došlo s velkou pravděpodobností po poslední době ledové, kdy zanikl pevninský most mezi Jávou a Bali. Potvrzují to i nejnovější analýzy DNA. Taxonomická revize provedená v roce 2017 vědci z Cat Specialist Group, což je odnož IUCN, nicméně tygra balijského (a stejně tak sumaterského) označuje za pouhou regionální formu tygra jávského, a tedy neuznává jako samostatný poddruh.

Popis.

Tygr balijský byl zřejmě nejmenším tygřím poddruhem, ačkoliv s jistotou to tvrdit nelze, neboť chybí dostatek komparativních dat. Samice měřily na délku (včetně ocasu) nejčastěji 190–220 cm, samci obvykle 220–240 cm, někdy i více. Oszkárem Vojnichem ulovený samec (zobrazený na fotografii v infoboxu) měřil 245 cm a je nejdelším změřeným jedincem. Délka lebek u samic oscilovala mezi 24 a 27 cm, u samců mezi 27 a 31,2 cm. Nosní část byla protažená a úzká. Charakteristickým rysem chrupu této subspecie byla miniaturní velikost či dokonce absence druhého horního třenového zubu. Ocas byl relativně krátký a dosahoval délky 58–71,5 cm, pro srovnání u tygra jávského je to 77–83 cm. Hmotnost se pohybovala mezi 65–80 kg u samic, samci vážili obvykle 90–100 kg (někdy až 120 kg). Tyto údaje jsou vytvořeny na základě měření několika lebek a kůží a pouhého jednoho čerstvě zabitého jedince (O. Vojnich), proto by měly být brány s opatrností. Na jejich základě je nicméně možno tuto šelmu velikostně přirovnat k statným jihoamerickým formám jaguára (průměr samic 72 kg, samců 102 kg). Byl však rozhodně mohutnější než průměrní levharti či pumy (samice těchto koček váží 20–50 kg, samci 30–90 kg, větší kusy se vyskytují jen zcela výjimečně).  Zbarvení bylo tmavě oranžové, skoro až cihlové, černé pruhy byly relativně širší a poněkud méně husté, především v přední části těla, než u typického tygra jávského. Mezi pruhy byly roztroušené černé skvrny. Světlá spodní část těla byla velmi malá, zato však zbarvená téměř doběla, ostatní poddruhy jsou spíše krémové. Srst měl kratší zvláště ve srovnání se sumaterským tygrem. Délka chlupů se pohybovala od 7 do 10 mm (t. sumaterský 10–15 mm, t. jávský 8–12 mm), přičemž sezónně se neměnila, na rozdíl od srsti severně žijících poddruhů. Na přední straně hlavy se nacházelo 4–5 párů zdvojených příčných proužků, další indonéské tygří poddruhy toto nemají. Stavbou lebky připomínal spíše tygra jávského, rozmístěním, šíří a tvarem pruhů spíše tygra sumatránského, nicméně podkladovou barvu měl tmavší než oba poddruhy, zvláště než druhý jmenovaný.

Biologie.

Tygr balijský byl endemitem ostrova Bali. Zřejmě se tam dostal přes pevninský most během poslední doby ledové z Jávy, ale vyloučit nelze ani přeplavání průlivu, který oba ostrovy odděluje. Ten je široký jen 2,5 km a tygři jsou navíc velmi dobří plavci. Tygři žili především v hustých džunglích hornatých částí ostrova, stranou od hlavních lidských sídel, i když nikoli výhradně. Z původu dochovaných exemplářů je možné odvodit, že obývali spíše západní část ostrova. Jelikož se jedná o nejméně prozkoumanou tygří subspecii, navíc již nenávratně ztracenou, podrobnosti o jejich životě neznáme. Pouze na základě srovnávací etologie je možné odvodit, že žili podobně jako ostatní džungloví tygři. Mohli lovit pouze faunu vyskytující se na ostrově. Šlo by tedy o divoká prasata, muntžaky sundské, sambary ostrovní, luskouny ostrovní, kury bankivské, makaky jávské, hulmany jávské, varany a bantengy. Kromě toho občas napadali a zabíjeli domácí zvířata. Výjimečně se mohlo stát, že se uchýlili ke kanibalismu. Nizozemský lovec A. J. M. Ledeboer zaznamenal příhodu, kdy tygr zabitý odpoledne 20. srpna 1910 byl jen hodinu poté odtažen a následně zčásti sežrán jiným tygrem.

Tygr v balijské kultuře a mytologii.

Místní domorodci ho nazývali "samong" či "macan" (jiným přepisem "machan"), v indonéštině byl znám jako "harimau bali". Tygr měl vždy významné místo v balijské kultuře, především v mýtech, pověstech a léčitelství. Mísil se v nich tradiční ambivalentní vztah k velkým šelmám - obdiv k síle a údajné zázračné moci na jedné straně a obava a nenávist na straně druhé. Domorodci si zhotovovali různé amulety a léčivé přípravky z částí tygřích těl.  V hinduistickém náboženství, které je na Bali dominantní, hraje tygr důležitou roli v různých tradičních tancích a ceremoniálech, např. v tanci "Barong" o souboji dobra se zlem (kde je označovaný jako "Barong macan"). Tygr, pán džungle, dokáže údajně ochránit vesnici před nemocemi a udržovat rovnováhu mezi duchovním a hmotným světem.  Podobně jako v Malajsii, na Jávě a Sumatře existují i na Bali pověsti o tygrodlacích. Balijci je nazývali "macan dadèn-dadèn" a věřili, že v tygrodlaka se mohl změnit každý člověk, který postrádal vertikální rýhu nad horním rtem. Tygrodlaci žili údajně odděleně od ostatních lidí resp. měli svá vlastní tajná území. S proměnou ve zvířata, tygra nevyjímaje, souvisí i mýtické bytosti zvané "léyak", "suangi" a "selak", které však nejsou pouze tygrodlaky, ale obecně jakýmisi čaroději.

Vymizení.

Přírodní faktor.

Ostrov Bali má rozlohu pouhých cca 5700 km2, přičemž jen část tohoto území je vhodná jako tygří biotop. Když k tomu připočítáme náročnost na teritorium, vyjde nám, že počet dospělých tygrů nemohl být najednou nikdy větší než zhruba 110–125 kusů. Tygr balijský tak vlastně balancoval na hraně přežití i bez jakéhokoliv zásahu člověka a svým způsobem je s podivem, že „vydržel“ do téměř poloviny 20. století.

Lidé a vyhubení tygra.

Balijci tygra zabíjeli dlouho před příchodem kolonistů, ale dělo se tak jen v omezené míře, většinou jen když ohrožoval je a jejich domácí zvířata. Od 19. století při tom používali metodu instalace pušky na samospoušť u tygřího úlovku. O šelmě máme jen minimum věrohodných písemných a obrazových zpráv. Jednu z nich napsal maďarský lovec chorvatského původu baron Oszkár Vojnich. V roce 1911 zastřelil a vyfotil jednoho z tygrů a popsal jeho lov. Zvíře nejprve chytil za pomoci místních průvodců do železné pasti, a pak ho zblízka zabil. Odstřel velkých šelem byl zábavou mnohých evropských „cestovatelů“ od konce 19. století zhruba do začátku 2. světové války a v koloniích k tomu měli dostatek příležitostí. Bali bylo součástí Nizozemské východní Indie a tak si mnozí lovci a „sportovci“ nenechali ujít šanci vzácnou šelmu zastřelit. Nečinili se jen západní lovci, ale i místní lidé, kteří jim dělali doprovod a ukazovali, jak nejlépe tyto kočky zabíjet. Kupříkladu E. Munaut, což byl puškař ze Surabayi a průvodce Oszkára Vojniche během jeho lovu, usmrtil do roku 1911 nejméně 20 jávských tygrů a pomáhal zájemcům lovit i balijské tygry. Jeho metodou bylo nastražit návnadu spolu s těžkou ocelovou pastí a pak uvězněné zvíře z 15–20 metrů odstřelit. Kromě toho vzrůstala v této době výrazně i domorodá populace na ostrově, což vedlo ke kácení lesů a úbytku lovné zvěře. Všechny tyto faktory měly za následek, že populace tygra se ve 20. a 30. letech 20. století fatálně ztenčila. V první polovině roku 1936 bylo usmrceno 5 tygrů a pak už nebylo kde brát. Poslední prokazatelné pozorování a příznačně zároveň zastřelení tygra balijského se stalo 27. září 1937. Jednalo se o dospělou samici a byla zabita v Sumbar Kima na západě ostrova. O dalších přežívajících jedincích máme sice poměrně četná, ale nepotvrzená svědectví. Například v listopadu roku 1937 napsal jistý Zimmermann, německý plantážník žijící na Bali, dopis, v němž uvádí: "„V období od roku 1933 do současnosti" (tj. do listopadu 1937) "bylo na území od Poelaki" (Tandjoeng Poelaki na severozápadě ostrova) "k Teloktrimě" (?) "zabito, co já vím, nejméně 14 tygrů... V současné době asi 6 jiných, pokud je mi známo, opět v oblasti žije.“" Zprávy o žijících jedincích byly poměrně časté ještě ve 40. letech, ale nikdy nebyly věrohodně ověřeny. V 50. letech jejich četnost výrazně ubývala. Ještě v roce 1963 údajně narazila skupina vesničanů v lese na tygří tělo, ale tento objev se nepodařilo potvrdit. Žádné části tygra z té doby se nedostaly k odborníkovi či do muzea. Kdy došlo k poslednímu spatření není možné specifikovat, neboť zprávy o pozorování kolovaly mezi vesničany minimálně do 70. let. Nelze tedy určit přesné datum vymření poddruhu. S jistotou se dá říct jedině to, že k němu došlo někdy po roce 1937, přičemž udržitelná životaschopná populace přestala existovat nejpozději ve 40. letech 20. století.

Chov v zajetí, pokusy o záchranu.

Pro záchranu tygra balijského bylo uděláno málo. V zoo nebyl nikdy chován, dokonce nebyl nikdy řádně zdokumentován či natočen na film. Existuje jen pět fotografií, na nichž je s jistotou zachycena tato kočkovitá šelma. Ani na jedné z nich není zvíře živé. Nedávno byly objeveny dvě další fotografie pocházející z období mezi lety 1910 až 1915, kde jsou s největší pravděpodobností dva tygři balijští zachyceni při „hraní“ s krotitelkou Rose Flanders Bascom z Ringling Bros Circus. Pro to, že jde skutečně o tento poddruh, hovoří malá velikost šelem, jejich tmavé zbarvení, proužky na čele a také záznam o tom, že maďarští lovci odchytili na Bali dva tygry a prodali je cirkusu.  V roce 1941 byl sice ustaven Národní park Bali Barat (plocha 20 000 ha), který se nacházel na severozápadě ostrova a zčásti pokrýval předpokládané tygří území, ale bylo už pozdě. Že se to s ochranou v té době již prakticky vyhynulé šelmy nijak nepřehánělo, ukazuje lovecké regulační opatření „Peraturan Pemburuan Bali 1949“ vydané krátce po vyhlášení indonéské nezávislosti, kde je tygr veden jako škodlivé zvíře, jehož lov je povolen za poplatek 50 rupií.

Údajné přežití.

V roce 1975 strávil v Indonésii několik měsíců australský zoolog Colin P. Groves. Setkal se také s úředníkem, který měl na starost ochranu balijské přírody. Ten mu potvrdil, že místní lidé trvají na tom, že v rezervaci Bali Barat stále tygři žijí. Podobnou zkušenost učinil přední světový „tygrolog“ John Seidensticker v roce 1978. Mezi domorodými obyvateli je přítomnost této šelmy tak hluboko zakořeněná, že její existence je tradována až prakticky do současnosti. Mnohé internetové stránky tygra balijského uvádějí jako stále platnou, i když jen těžko spatřitelnou součást fauny vyskytující se na ostrově. Je to zřejmě i proto, aby nalákaly turisty. V roce 2010 se v tisku objevila zpráva, že na západě Bali řádí tygr, který napadá psy a kozy. Vyšetřování to ale nepotvrdilo.

Muzejní kusy.

Existuje jen 9 lebek, 5 kůží a nějaké kosti balijského tygra ve vědeckých sbírkách. Jedná se o tato muzea: Naturalis Biodiversity Center v Leidenu (Nizozemí), Senckenberg Museum ve Frankfurtu (Německo), Naturkunde–Museum ve Stuttgartu (Německo), Přírodopisné muzeum v Londýně (V. Británie). Lebku a kůži poslední tygřice zabité roku 1937 má Museum Zoologicum Bogoriense v Bogoru (Indonésie). Lebka jedince zabitého O. Vojnichem je v Magyar Természettudományi Múzeum v Budapešti (Maďarsko). Rozsáhlá studie vyhynulých tygrů publikovaná roku 2013 přinesla informace o dalších dvou do té doby neznámých muzejních kusech z Oxford Natural History Museum a z Izu.

Tygr balijský, někdy též tygr džunglový balijský či tygr balinéský ("Panthera tigris balica") je vyhynulý poddruh či regionální forma tygra, který žil pouze na indonéském ostrově Bali. K jeho vědeckému popsání došlo v roce 1912. Jednalo se zřejmě o nejmenší tygří formu jak vzrůstem (délka do 245 cm), tak hmotností (do 120 kg), která byla úzce spřízněná se sousedním tygrem jávským. Srst měl krátkou a zbarvenou relativně nejtmavěji ze všech poddruhů. Pruhy byly umístěny blízko sebe a někdy se rozpadaly ve skvrny. Šlo o vrcholového predátora ve svém biotopu, jenž se živil různými kopytníky a další kořistí střední či menší velikosti. Malý životní prostor daný velikostí ostrova, úbytek biotopu spojený s růstem lidské populace a intenzivní lov způsobily, že byl jako první poddruh tygra vinou člověka vyhuben, k čemuž došlo zřejmě ve 40. nebo v 50. letech 20. století. O jeho životě se zachovalo minimum písemných, hmotných a obrazových záznamů, nicméně šelma hrála a stále hraje důležitou roli v tradiční balijské kultuře.

The Bali tiger was a "Panthera tigris sondaica" population, which lived in the Indonesian island of Bali. This population has been extinct since the 1950s.


Vznik.

V červnu 1935 Generální štáb armádního letactva vyhlásil soutěž mezi firmami Nakadžima, Micubiši a Kawasaki na dodání dvou prototypů pokročilého stíhacího letounu, který by nahradil dvouplošníky Kawasaki Ki-10 (Typ 95).  Zadání znělo na celokovový jednoplošník vyzbrojený dvojicí kulometů ráže 7,7 mm, který by dosahoval rychlosti 450 km/h a vystoupal do výšky 5000 m za 6 minut.  Ze soutěže vzešly typy Nakadžima Ki-27, Kawasaki Ki-28 a Micubiši Ki-33 (modifikace námořního typu A5M). Nakadžima využila koncepci svého jednoplošníku Ki-11, který byl neúspěšný právě v soutěži, ze které byl vybrán typ Kawasaki Ki-10. Pro letoun byl zvolen vzduchem chlazený devítiválcový hvězdicový motor Nakadžima Ha-1a Kotobuki a pevný podvozek.

Vývoj.

Prototyp Ki-27, přímo konstrukčně navazující na prototyp stroje Nakadžima PE, vzlétl 15. října 1936 na letišti Odžima. Zlepšení ovladatelnosti konstruktéři zajistili postupným zvětšením rozpětí z 10,4 až na 11,31 m a úpravou koncového profilu křídla. Porovnávacích zkoušek v listopadu 1936 se již zúčastnil také druhý prototyp. Přestože měl menší rychlost i stoupavost než jeho konkurenční stroje, díky svým výborným manévrovacím schopnostem byl na jaře 1937 vyhlášen vítězem soutěže.  Společnost Nakadžima následně získala objednávku na 10 předsériových exemplářů Ki-27a, které se od prototypů lišily ve tvaru SOP a krytu kabiny. Pohon zajišťoval výkonnější motor Ha-1b s dvoupolohovou stavitelnou vrtulí. Sériová výroba byla zahájena v továrně Nakadžima ve městě Ota v prosinci 1937.  V průběhu roku 1939 začala společnost dodávat upravené Ki-27b, které obdržely zcela prosklený polokapkovitý kryt kabiny. Inovace se týkala také možnosti instalovat pod centroplán závěsníky pro čtyři pumy po 25 kg a později i přídavné nádrže.  Ki-27 KAI byla odlehčená verze s vyšší rychlostí (475 km/h), vyvinutá kvůli zpoždění vývoje typu Nakadžima Ki-43, vznikla pouze ve dvou kusech v polovině roku 1940. Celková produkce výrobce Nakadžima dosáhla počtu 2017 strojů včetně předsériových. Dalších 50 letounů dodala v období mezi prosincem 1938 a únorem 1939 firma Tačikawa. Další stroje přímo vycházející z Ki-27 vyráběla společnost Manšu Hikóki Seizó K. K. v Mandžusku.

Manšu Ki-79.

Letecká továrna v mandžuském Charbinu dodávala letectvu japonské císařské armády stroje příbuzné typu Ki-27. Letouny čtyř verzí byly určeny k pokračovacímu výcviku. Jednomístnou variantu Manšu Ki-79a a dvoumístnou Ki-79b poháněl motor Hitači Ha-13a. Jednomístná verze Ki-79c s pohonnou jednotkou Hitači 22 a dvoumístná Ki-79d s motorem Hitači 24 měla místo celokovové poloskořepinové konstrukce ocelovou kostru trupu s překližkovým potahem.

Nasazení.

První tři Ki-27a převzala jednotka 1. Čútai 2. Hikó-Daitai v dubnu 1938, která operovala v severní Číně. Jedním z mnoha útvarů, přejímající od července 1938 Ki-27a, obzvláště vynikl 77. stíhací pluk s původní dislokací v Nankingu. Poté pluk zasahoval do bojů v Malajsku a Barmě.  Stroj byl do počátku druhé světové války hlavním stíhacím typem japonské armády. V době svého vzniku se jednalo o moderní letoun, který neměl během svého nasazení při napadení Číny v roce 1938 žádnou konkurenci. To trvalo do roku 1939, kdy se mu v bitvě s Rudou armádou u Chalchyn golu stal silným protivníkem sovětský Polikarpov I-16. Zde se ukázaly jeho hlavní nedostatky spočívající v nedostatečné výzbroji, pancéřování a chybějící ochraně palivových nádrží.  Letoun Ki-27 však přesto stále zůstával ve výzbroji a to především pro své skvělé možnosti v manévrovém boji, vlastnosti u japonského velení velice ceněné. Typ 97 se účastnil počátku druhé světové války v Pacifiku. Doprovázel například bombardéry mířící na Singapur. Brzy poté byl nahrazován moderními typy a dosloužil při výcviku. V některých bojových jednotkách létal až do roku 1943. Na konci války byl používán k sebevražedným náletům proti spojeneckým silám.  Typ Ki-27 byl také bojově používán letectvy Thajska, od září 1942 do léta roku 1943 Mandžukua a několik ukořistěných kusů používala i Čína. Stroje Ki-27 thajského letectva za války hlásily poškození jednoho stroje P-51 Mustang a sestřelení jednoho P-38 Lightning.

Specifikace.

Základní údaje Ki-27b podle publikace "Japanese Aircraft of the Pacific War"

Nakadžima Ki-27 (: 中島 キ-27) byl japonský jednomotorový jednomístný stíhací letoun užívaný armádním letectvem do roku 1940. Tento první stíhací jednoplošník armádního letectva byl označen jako stíhací letoun typ 97 (九七式戦闘機, "97šiki sentóki"). Jeho spojenecký kódový název zněl Nate.

The was the main fighter aircraft used by the Imperial Japanese Army Air Force up until 1940. Its Allied nickname was "Nate", although it was called "Abdul" in the "China Burma India" (CBI) theater by many post war sources; Allied Intelligence had reserved that name for the nonexistent Mitsubishi Navy Type 97 fighter, expected to be the successor to the carrier-borne Type 96 (Mitsubishi A5M) with retractable landing gear and an enclosed cockpit.


Život a dílo.

Narodil se 10. září 1822 v Graftonu v Massachusetts rodičům Jonathanovi a Melindě (Grout) Whippleovým. Jako mladý byl horlivý student chemie a po zavedení procesu daguerrotypie do Spojených států (1839-1840) byl první, kdo dokázal vyrábět potřebné chemikálie.  Kvůli této práci se však začalo zhoršovat jeho zdraví, proto se pak začal raději věnovat fotografii. Své první daguerrotypie pořídil v zimě 1840 "s využitím slunečních brýlí jako objektivu, krabici na svíčky jako fotografického boxu a rukojeti stříbrné lžičky jako náhrady za desku." V průběhu doby se stal prominentním portrétním daguerotypistou v Bostonu. Kromě portrétů ve studiu "Whipple and Black", Whipple fotografoval významné budovy v okolí Bostonu, včetně domu generála George Washingtona v roce 1775 a 1776.  Whipple si vzal Elizabeth Mannovou 12. května 1847.  Mezi lety 1847 a 1852 Whipple a astronom William Cranch Bond, ředitel Harvardské vysokoškolské observatoře, který používal Harvardský teleskop přezdívaný "Great Refractor" ("Velký Refraktor") pořídili snímky Měsíce, které byly významné svými detaily a estetickou hodnotou. V té době to byl největší dalekohled na světě a za jejich snímky Měsíce získali ocenění za technickou dokonalost na Světové výstavě 1851 v Křišťálovém paláci v Londýně.  V noci ze 16. na 17. července 1850 Whipple s Bondem pořídili ve hvězdárně Harvardovy univerzity první daguerotypii fixní hvězdy Vegy – montáž dalekohledu však pro expoziční dobu 100 sekund nebyla dostatečně přesná.  V roce 1863 Whipple využil elektrické osvětlení k pořízení noční fotografie Bostonského parku.  John Adams Whipple nebyl ve fotografickém podnikání sám - dalšími prominentními daguerrotypisty byli například Southworth & Hawes nebo "Masury & Silsbee". Whipple a Southworth & Hawes byli v Bostonu největší, avšak po roce 1853 je zastínila fotografická studia Mathewa Bradyho a M. M. Lawrence v New Yorku.  Whipple byl plodný jak fotograf tak i jako vynálezce. Vynalezl daguerotypii crayon a crystallotypii (daguerrotypii na skle). Se svým partnerem Jamesem Wallacem Blackem vyvinul proces pro výrobu papírových tisků ze skleněných albuminových negativů (crystallotypů). Jeho americké patenty obsahují patent číslo 6056 - "Crayon Daguerreotype" a patent číslo 7 458 - "Crystallotype".

John Adams Whipple (10. září 1822 Grafton, Massachusetts – 10. dubna 1891) byl americký vynálezce a průkopník fotografie. Jako první ve Spojených státech začal vyrábět chemikálie používané pro daguerotypie; propagoval astronomickou a noční fotografii, byl laureátem za mimořádný snímek Měsíce a byl první kdo vyfotografoval jinou hvězdu než Slunce (hvězdy Vega a Mizar, která byla až do roku 2009 považována za dvojhvězdu).

John Adams Whipple (September 10, 1822 – April 10, 1891) was an American inventor and early photographer. He was the first in the United States to manufacture the chemicals used for daguerreotypes; he pioneered astronomical and night photography; he was a prize-winner for his extraordinary early photographs of the moon; and he was the first to produce images of stars other than the sun (the star Vega and the Mizar-Alcor stellar sextuple system, which was thought to be a double star until 2009.


Průběh toku.

Pramení na Jünnanské vysočině v provinci Jün-nan jižně od města Ta-li a na horním a středním toku teče převážně v hluboké dolině. Koryto oplývá velkým množstvím peřejí. Na dolním toku protéká přímořskou nížinou. Ústí do zálivu Bakbo Jihočínského moře, přičemž vytváří deltu Bakbo o rozloze přibližně 15 000 km2. Hlavní přítoky jsou řeka Lo zleva a Černá řeka zprava.

Vodní stav.

Zdroj vody je dešťový. Řekou protéká nejvíce vody v období letního monzunu. Průměrný průtok vody činí přibližně 3800 m3/s a maximální 35 000 m3/s. Při povodních se úroveň hladiny zvedá o 10 až 12 m. V deltě je hlavní tok i jednotlivá ramena obehnána hrázemi na ochranu před povodněmi. Řeka unáší ročně až 130 Mt pevných částic, které dávají její vodě charakteristický červený odstín.

Využití.

Voda z řeky se ve velké míře využívá na zavlažování a to především pro potřeby pěstování rýže. Vodní doprava je možná na dolním toku. Do města Hanoj, které leží ve vzdálenosti 175 km od moře mohou plout námořní lodě. Na řece leží města Cho-kchou (ČLR), Laokaj, Jenbaj, Hanoj a v deltě Haiphong (Vietnam).

Historie.

V průběhu války ve Vietnamu zde operovalo americké letectvo. Říkali si "river rats", tedy říční krysy. Řeka v průběhu války dostála několika přezpěvů známé lidové písně Red River Valley (v česku známa pod ekvivalentem Červená řeka).  ""Come and sit by my side at the briefing,"  "We will sit there and tickle the beads,"  "Then we'll head for the Red River Valley,"  "And today I'll be flying Teak lead,"  "To the valley he said we are flying,"  "With a Thud of the plane to the earth,"  "Many jockeys have flown to the valley,"  "And a number have never returned""

Rudá řeka (, ) je řeka na jihu ČLR (Jün-nan) a na severu Vietnamu (Hanoj, Hung Yen, Nam Dinh, Thai Binh, Hai Phong). Je dlouhá 1183 km, z čehož je 510 km na území Vietnamu. Povodí má rozlohu přibližně 158 000 km2.

The Hong River (; ), also known as the Red River, the and ( "Mother River") in Vietnamese, and the (, "" Nguyên Giang) in Chinese, is a river that flows from Yunnan in Southwest China through northern Vietnam to the Gulf of Tonkin. According to C. Michael Hogan, the associated Red River Fault was instrumental in forming the entire South China Sea at least as early as 37 million years before present.


Život a kariéra.

Narodil se ve Vídni v Rakousku. Jeho rodiče Johannes Waltz a Elisabeth Urbancic byli designéři. Jeho prarodiče byli herci a jeho praprarodiče také pracovali v divadle. Vystudoval herectví na Max Reinhardt Seminar ve Vídni a na Lee Strasberg Theatre and Film Institute v New Yorku. Svoji kariéru odstartoval jako divadelní herec a hrál v takových divadlech jako v Curyšském Schauspielhaus Zürich, Vídeňském Burgtheateru nebo na Salcburském festivalu.  Poté se stal hojně obsazovaný v televizních produkcích a v roce 2000 režíroval svůj první televizní film "Wenn man sich traut". Ve válečném filmu Quentina Tarantina "Hanebný pancharti" ztvárnil roli krutého a inteligentního důstojníka SS Hanse Landy, kterého nazývali "Lovcem Židů". Za roli obdržel cenu za Nejlepšího herce na Filmovém festivalu v Cannes v roce 2009 a Oscara za Nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. Jeho filmová role byla kladně přijata kritiky i členy poroty. Získal Oscara jako teprve druhý Rakušan, prvního Oscara získal herec Maximilian Schell v roce 1961 za roli obhájce nacistických zločinců ve filmu Norimberský proces. Za roli nacisty získal Waltz v pořadí také druhého Oscara. Před ním jej získala v roce 2009 Kate Winsletová za roli nacistky ve filmu Předčítač. Waltz je také jediným hercem, který byl oceněn za roli ve filmu Quentina Tarantina.  Za svou další roli v Tarantinově filmu "Nespoutaný Django" získal opět Oscara za nejlepší mužský výkon ve vedlejší roli v roce 2013. V roce 2014 si zahrál roli Waltera Keaneho ve filmu od Tima Burtona s názvem "Big Eyes". V roce 2015 si zahrál roli Ernsta Stavro Blofelda ve filmu "Spectre," dvacátém čtvrtém filmu o Jamesovi Bondovy. V roce 2020 bude mít premiéru film "Není čas zemřít", ve kterém si roli zopakuje.  V roce 2015 zrežíroval a zahrál si ve filmu "Georgetown", který je inspirován skutečným příběhem o vraždě Violy Drath. O rok později se objevil v roli zloducha ve filmu "Legenda o Tarzanovi". V roce 2017 si zahrál ve dvou snímcích "Tulipánová horečka" a "Zmenšování". V roce 2019 si zahrál v akčním fantasy filmu "".

Osobní život.

Mluví plynně německy, francouzsky a anglicky. Je rozvedený a má 4 děti. Nyní žije v Londýně. Jeden z jeho synů se stal rabínem v Izraeli.

Christoph Waltz (* 4. října 1956, Vídeň, Rakousko) je rakouský herec, za své role ve filmech "Hanebný pancharti" (2009) a "Nespoutaný Django" (2012) získal v letech 2010 a 2013 Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.

Christoph Waltz (; born 4 October 1956) is a German-Austrian actor and director, since 2009 mainly active in the United States.


Ludvík Alexandr Bourbon, hrabě z Toulouse

Životopis.

Narodil se na zámku Clagny ve Versailles jako nejmladší z nemanželského potomstva Ludvíka XIV. a jeho milenky markýzy de Montespan. V roce 1681 jej Ludvík XIV. uznal za vlastního a udělil mu titul "hraběte z Toulouse", v pěti letech pak dostal hodnost admirála Francie (1683). Zúčastnil se devítileté války a od roku 1693 byl plukovníkem jezdectva, téhož roku obdržel Řád sv. Ducha. V roce 1696 obdržel hodnost "maréchal de camp" a o rok později byl jmenován generálporučíkem. Mezitím získal úřad guvernéra v Guyenne (1689–1695) a od roku 1695 až do smrti byl guvernérem v Bretani. Získal také další vysoké šlechtické tituly, stal se vévodou z Damville (1694) a z Penthièvre (1697), po celý život byl ale znám pod svým nejstarším získaným titulem jako hrabě Toulouse. Na počátku války o španělské dědictví se zúčastnil tažení na Sicílii, v roce 1704 byl vrchním velitelem loďstva v bitvě u Malagy (faktickým koordinátorem bojových akcí byl ale maršál d'Estrées). V roce 1703 obdržel titul vévody de Châteauvillain a v roce 1704 mu jeho synovec španělský král Filip V. udělil Řád zlatého rouna.  Vzhledem k vysoké úmrtnosti v královské rodině počátkem 18. století byl závětí Ludvíka XIV. prohlášen za prince královské krve ("prince du sang") s právem následnictví francouzského trůnu (1714). Toto rozhodnutí po smrti Ludvíka XIV. zpochybnila regentská rada Filipa Orléanského a případné dědické nároky králových levobočků byly předmětem řady sporu po celou dobu regentské vlády (kromě hraběte Toulouse se to týkalo jeho staršího bratra vévody de Maine, který byl v prosazování svých práv ambicióznější a kvůli tomu byl také vyloučen z regentské rady). Hrabě Toulouse byl v letech 1714–1737 nejvyšším lovčím Francie ("Grand veneur de France"), po smrti Ludvíka XIV. se stal členem regentské rady a jako velkoadmirál byl v letech 1715–1718 prezidentem námořní rady fungující nezávisle na ministerstvu námořnictva (spolu s ním úřad prezidenta námořní rady zastával maršál vévoda d'Estrées).

Majetek a potomstvo.

V roce 1706 koupil zámek Rambouillet, který nechal přestavět a zrenovovat. Ve spojení s tímto panstvím získal v roce 1711 svůj poslední šlechtický titul a stal se vévodou z Rambouilletu. Ve 20. letech zde na lovu několikrát pobýval Ludvík XV., protože Toulouse v té době ještě stále užíval funkci královského nejvyššího lovčího. Jeho druhým sídlem byl palác "Hôtel de Toulouse" v Paříži, který koupil v roce 1712. Palác Toulouse poblíž Louvru zůstal majetkem jeho potomstva do revoluce, poté se stal národním majetkem a nyní zde sídlí Francouzská banka. Kromě těchto sídel měl hrabě Toulouse vyčleněné apartmá na zámku ve Versailles, které předtím patřilo jeho matce. Po jeho smrti se v těchto prostorách usadily neprovdané dcery Ludvíka XV.  Jeho manželkou se při tajném obřadu v roce 1723 stala Marie Victoire de Noailles (1688–1766), dcera maršála vévody de Noailles. Předtím byla provdaná za Louise de Pardaillan de Gondrin (1688–1712), který byl vnukem markýzy de Montespan a tudíž synovcem hraběte de Toulouse. Z jejich manželství se narodil jediný syn Louis Jean Marie de Bourbon (1725-1793), který užíval titul vévody de Penthièvre. Kromě toho měl hrabě Toulouse ještě před sňatkem dva nemanželské syny, kteří užívali jméno de Sainte Foy.

Ludvík Alexandr de Bourbon, hrabě z Toulouse ("Louis Alexandre de Bourbon, comte de Toulouse, duc de Penthièvre, duc de Châteauvillain, duc de Rambouillet, duc de Damville") (6. června 1678, Versailles, Francie – 1. prosince 1737, Rambouillet, Francie) byl francouzský šlechtic, vojevůdce a dvořan, nemanželský syn Ludvíka XIV. a jeho milenky Madame de Montespan. Od dětství získal řadu hodností a titulů, byl čtyřnásobným vévodou, ale celý život byl znám pod nejstarším získaným titulem jako hrabě de Toulouse. Dosáhl nejvyšších hodností u námořnictva a v armádě, byl admirálem a generálem. Po smrti Ludvíka XIV. byl členem regentské vlády za nezletilého Ludvíka XV. a prezidentem námořní rady. Zemřel jako nejvyšší lovčí Francie.

Louis Alexandre de Bourbon, "comte de Toulouse" (1681), "duc de Penthièvre" (1697), (1711), (6 June 1678 – 1 December 1737), a legitimated prince of the blood royal, was the son of Louis XIV and of his mistress Françoise-Athénaïs, marquise de Montespan. At the age of five, he became grand admiral of France" (Grand Admiral of France).


Životopis.

Narodil se v San Antoniu v Texasu Sharon a Geraldovi Padaleckim. Prarodiče z otcovy strany pochází z Polska. Má staršího bratra Jeffa a mladší sestru Megan. Ve 12 letech začal navštěvovat herecké kurzy.  Navštěvoval James Madison High School v San Antoniu. V roce 1998, Padalecki a jeho spolužák Chris Cardenas vyhráli National Forensic League ("Národní řečnická liga") v kategorii dvojic. Padalecki v roce 1999 zvítězil v soutěži "Claim to Fame" televizní stanice FOX; následně se zúčastnil Teen Choice Awards, kde potkal svého současného manažera. Po dokončení střední školy v roce 2000 se odstěhoval do Los Angeles, kde zahájil svoji hereckou kariéru, přestože získal stipendium na Texaskou univerzitu (University of Texas).

Kariéra.

Jeho první rolí byla malá role v rodinném filmu "Já a táta" (1999). V roce 2000 získal roli Deana Forestera v úspěšném seriálu "Gilmorova děvčata", kde hrál až do roku 2005. Během této doby se objevil v několika televizních filmech, jako "Silent Witness", "Close To Home" a filmu stanice Disney Channel "Prsten věčného světla", a seriálech jako "Pohotovost".  V roce 2004 hrál spolu s Mary-Kate a Ashley Olsenovými ve filmu "Jeden den v New Yorku" a také v thrilleru "Let Fénixe" spolu s Dennisem Quaidem a Hughem Lauriem. V roce 2005 s Elishou Cuthbert, Paris Hilton a Chadem Michaelem Murrayem hrál v hororu "Dům voskových figurín". Téhož roku se objevil v dalším hororu "Cry Wolf".  V roce 2005 byl rovněž obsazen do role Sama Winchestera v seriálu "Lovci duchů". Hlavní roli Thomase Kinkadea ztvárnil v roce 2008 ve filmu "Vánoční chaloupka". Padalecki hrál hlavní roli v remaku hororu "Pátek třináctého" (2009).

Osobní život.

Své zasnoubení s herečkou Genevive Cortese oznámil v lednu roku 2010. Dvojice se vzala 27. února 2010. Jejich syn Thomas Colton Padalecki se narodil 19. března 2012. Jejich druhý syn Austin Shepherd Padalecki se narodil 22. prosince 2013. Dcera Odette Elliott Padalecki se narodila 17. března 2017.

Jared Tristan Padalecki (* 19. července 1982, San Antonio, Texas, USA) je americký herec známý ze seriálů "Gilmorova děvčata" a "Lovci duchů" nebo filmů "Jeden den v New Yorku", "Dům voskových figurín" a "Pátek třináctého".

Jared Tristan Padalecki (born July 19, 1982) is an American actor. He is best known for playing the role of Sam Winchester in the TV series "Supernatural". He grew up in Texas and rose to fame in the early 2000s after appearing on the television series "Gilmore Girls" as well as the films "New York Minute" (2004) and "House of Wax" (2005).


Popis techniky.

Sestava thajské masáže začíná v uvolněné poloze na zádech s prací na přední části těla. Rytmickým houpavým pohybem masér zpracovává chodidla, pokračuje uvolňující prací na energetických liniích. Sestava vrcholí velkými jógovými ásanami, kterých netrénovaný člověk sám nedosáhne. Masér používá celého těla, ale doteky chodidel či loktů jsou vždy cílené a není používáno násilné manipulace.

Ideový podklad techniky.

Představa energetických drah, probíhajících celým tělem je základem thajského lékařského učení. Indický původ a vliv je zřetelný, neboť celá teorie stojí na filosofii jógy. V ní je životní energie (označovaná "Prána") přijímána společně s vdechovaným vzduchem a snědeným jídlem. Pomocí sítě energetických linií ("Prána Nádi") je lidská bytost napájena životní silou. Energetické linie jsou neviditelné a nedají se anatomicky prokázat. Vytvářejí „druhou kůži“ či další tělo, obalující „hrubé“ tělo fyzické. Energetické tělo ("Pranamaya Kosha") je složeno z množství energetických drah; udává se až 72 000. Z této záplavy vybrala thajská masáž 10 hlavních: "sib sen", tedy "10 Senů".  Tlakové body uložené na drahách lze považovat za jakási „okna“, otevírající se do těla. Jimi se uskutečňuje výměna energií mezi lidským tělem a jeho okolím, nastolující rovnováhu člověka a vesmíru. Poruchy v proudění energie snižují hladinu "Prány" v těle a vedou k rozvoji onemocnění. Práce na energetických drahách spolu s masáží tlakových bodů odstraňuje blokády, podporuje volný tok Prány a obnovuje návrat zdraví a pocitu pohody.

Trvání.

Lidé, navyklí na čtvrt až půlhodinové klasické masáže, budou možná překvapeni délkou thajské masáže. Zkušený masér zvládne kompletní sestavu za přibližně 3 hodiny. Minimální vhodná délka se udává kolem 90 minut. Celotělová sestava se svou vyvážeností vzpírá našemu spěchu. Uvolnění, které práce maséra přináší nelze vychutnat během krátké doby. Masírovaný člověk snadno ztratí pojem o času.

Meditativní charakter.

Každá masáž začíná meditativní modlitbou přibližně v délce jedné minuty. Ta je podmínkou k soustředění mysli na masáž a k udržení bdělého meditačního stavu během práce. Thajští maséři se v této chvíli obracejí k zakladateli umění. Modlitba je prosbou o osvobození pacienta od všech bolestí a nemocí. Prvními doteky přejímá pacient masérovo vyladění a rytmus následující sestavy. Proto je kladena taková důležitost na zklidnění mysli a koncentraci.

Vhodné využití.

Léčebné použití thajské masáže se neomezuje jen na pohybový systém. Výborné efekty jsou u bolestí zad a hlavy, vyčerpání, stresových poruch a psychosomatických obtíží. Dobré efekty má i na panické poruchy a únavový syndrom.  Thajská masáž není vhodná pro čerstvé poúrazové stavy, pacienty s osteoporózou a křečovými žilami. Opatrnost a určitá omezení sestavy jsou nutná u oběhových onemocnění a v těhotenství.

Oblečení při masáži.

Ti, kteří znají klasickou masáž, jsou zvyklí se částečně či zcela svléknout. V Thajsku je to z tradičních důvodů zcela nemožné. Pacient i masér jsou vždy plně oblečeni, v haleně a kalhotách z hedvábí. V našich podmínkách má mít masírovaný lehký a volný oděv, nevhodné jsou jeansy a silné svetry. Oděv maséra má být obdobný, aby umožnil volný pohyb. Thajská masáž se vždy odehrává na měkké podložce přímo na podlaze. Pro velké protažení nelze použít masážní lehátko.

Styly a školy.

Rozdělení na severní a jižní styl není některými maséry a učiteli uznáváno. Dle jejich tvrzení existuje školní „Wat Po style“. který v minulém století převládl. Původní Nuat phaen boran dle jejich tvrzení vůbec neobsahovala jógové pozice, které se do výuky ve Wat Po dostaly na počátku 20.století.

„Jižní“ styl.

V České republice je thajská masáž vyučována ve více střediscích, jsou zprostředkovány i tematické zájezdy do thajských výukových center.

Thajská masáž ("Nuat phaen boran"- thajsky - นวดแผนโบราณ ) je metodikou práce s tělem spojující prvky akupresury a jógy. Pro velké množství protahovacích manévrů se často používají popisy jako „aplikovaná hatha jóga“ či reklamní název „jóga pro líné“. Termín, popisující umění thajské masáže obraznou formou, je „jógová masáž“.

Thai massage or Thai yoga massage is a traditional healing system combining acupressure, Indian Ayurvedic principles, and assisted yoga postures. The idea of Shen-lines "alias" energy-lines was first used is "Thai yoga massage". These are similar to "nadis" as per the phylosophy of yoga by Gorakhnath.


Dětství a počátky kariéry.

Narodil se 9. října 1920 ve městě Chattanooga v americkém státě Tennessee jako William Emanuel Huddleston. O tři roky později se s rodinou přestěhoval do Lorain v Ohiu a za dva roky, v roce 1925, se usadil v Detroitu v Michiganu, kde mu jeho otec změnil příjmení na Evans. Zde brzy začal hrát na saxofon a studoval jej na Miller High School. Svou profesionální kariéru zahájil po ukončení školy v roce 1938 a během zbytku třicátých a většiny čtyřicátých let koncertoval s mnoha různými hudebníky jako sideman; jako profesionální hudebník vystupoval pod jménem Bill Evans. Roku 1949 se stal členem orchestru Dizzyho Gillespieho, ale brzy poté odešel a vrátil se ke studiím; studoval kompozici, hru na flétnu a později ještě hoboj na Wayne State University. V roce 1950 konvertoval k Islámu a své dosavadní jméno Bill Evans si změnil na Yusef Abdul Lateef.

Vlastní kariéra.

Své první album jako leader nazvané "Jazz Mood" vydal v roce 1957; podíleli se na něm Curtis Fuller (pozoun), Hugh Lawson (klavír), Ernie Farrow (kontrabas), Louis Hayes (bicí) a Doug Watkins (perkuse). Album vyšlo u společnosti Savoy Records a zde zůstal až do roku 1959. Následně několik let nahrával pro různá vydavatelství (Verve, New Jazz, Prestige, Argo, Riverside a Moodsville) než se roku 1963 usadil u Impulse! Records. Od roku 1963, vedle aktivního koncertování a nahrávání, pokračoval ve studiuích na Manhattan School of Music, kde roku 1969 získal bakalářský a o rok později i magisterský titul v oboru hudby. Roku 1971 se na stejné škole začal věnovat také pedagogické činnosti.  Když v roce 1966 vypršela jeho smlouva s Impulse!, rozhodl se ji již neobnovovat a přešel k Atlantic Records, kde zůstal až do roku 1991. Když roku 1991 odešel od Atlantic, založil si vlastní vydavatelství YAL Records.  Zemřel ve svých třiadevadesáti letech v prosinci 2013 na rakovinu prostaty. Své poslední turné odehrál v létě toho roku.

Pocty a ocenění.

Za své album "Yusef Lateef's Little Symphony" z roku 1987 získal cenu Grammy v kategorie nejlepší album stylu New Age. V roce 2010 získal ocenění NEA Jazz Masters. Režisér Nicolas Humbert o něm v roce 2004 natočil dokumentární film "Brother Yusef".

Yusef Abdul Lateef (9. října 1920 − 23. prosince 2013) byl americký multiinstrumentalista (hlavními nástroji jsou tenorsaxofon a flétna) a hudební skladatel. Svou kariéru zahájil koncem třicátých let hraním v různých swingových orchestrech. Roku 1950 konvertoval k Islámu a změnil si své jméno na Yusef Abdul Lateef. Své první album jako leader vydal roku 1957 a do své smrti jich vydal více než čtyři desítky. Mimo vlastních alb hrál i na albech dalších hudebníků, mezi které patří Cannonball Adderley, Archie Shepp, Donald Byrd nebo Art Farmer. Řadu let se mimo své aktivní kariéry věnoval také pedagogické činnosti. Mimo hudby se také věnoval malování a psaní básní, románů a sepsal rovněž vlastní autobiografii. Zemřel ve svých třiadevadesáti letech v prosinci 2013 na rakovinu prostaty. Své poslední turné odehrál v létě toho roku.

Yusef Abdul Lateef (born William Emanuel Huddleston; October 9, 1920 – December 23, 2013) was an American jazz multi-instrumentalist, composer, and prominent figure among the Ahmadiyya Community in America.


Příklad užití triangulace.

V obrázku napravo je příklad výpočtu vzdálenosti lodi "d" od břehu. V bodě "A" změříme teodolitem úhel "α" a v bodě "B" provedeme stejné měření pro úhel "β". Předpokládáme, že vzdálenost obou bodů "l" je známá. Podle pravidla součtu vnitřních úhlů vypočítáme úhel "θ" u lodi: θ = 180° – α – β. K zjištění délek zbývajících stran trojúhelníku dále využijeme sinovou větu: "sin"(α) / "a" = "sin"(β) / "b" = "sin"(θ) / "l". Nakonec můžeme podle definice goniometrické funkce sinus vypočítat vzdálenost "d": sin(α) = "d" / "b" nebo sin(β) = "d" / "a".  Při výpočtu se aplikují následující pravidla (platí pouze na rovinné ploše):

Triangulační body ve volné krajině.

V praktické terénní geodézii je možno se setkat ve volné krajině se sítí konkrétních triangulačních bodů (lidově nazývaných jakožto "triangly" či "trigasy"). Jedná se o geodetické body označené vždy kamennými geodetickými označníky (speciální terénní patníky). Ty mají na temeni kamene umístěn záměrný křížek. V minulosti bývaly tyto kamenné označníky velmi často doplněny o jednoduchou dřevěnou konstrukcí jehlanovitého tvaru − triangulační věž, jež bývala viditelná z velké dálky. Tyto "triangly" bývaly ve volné krajině umístěny zpravidla někde na kopci či na návrší a proto bývaly dobře viditelné z mnoha stran v okolí trianguačního bodu. Kromě své základní funkce též mimo jiné velmi dobře sloužily pro základní orientaci v neznámé krajině. Je ovšem třeba také podotknout, že triangulační systém ve volné krajině (spolu se systémem nivelačním resp. nivelizačním) je plně státní záležitost, jedná se tedy o zcela veřejný geodetický systém.

V trigonometrii a elementární geometrii je triangulace způsob zjišťování souřadnic a vzdáleností. Provádí se trigonometrickým výpočtem. Sestrojí se pomyslný trojúhelník, jehož jedna strana je strana již známého jiného trojúhelníku s dvěma koncovými referenčními body a třetím bodem je místo, jehož souřadnice se zjišťuje. Triangulace se nejčastěji užívá pro účely geodézie, navigace, metrologie, astrometrie nebo při řízení palby.

In trigonometry and geometry, triangulation is the process of determining the location of a point by forming triangles to it from known points.


Stavba.

Mezi lety 1980–1991 bylo postaveno 12 jednotek této třídy, přičemž v roce 1999 do služby vstoupila třináctá jednotka "Admiral Čabaněnko", postavená ve vylepšené verzi "Udaloj II". Další dvě rozestavěná plavidla byla sešrotována. "Admiral Čabaněnko" byl původně stavěn pro pohraniční vojska KGB, převzalo jej však ruské námořnictvo.  Jednotky projektu 1155:

Konstrukce.

Projekt 1155.

Konstrukce třídy "Udaloj" navazovala na protiponorkové fregaty třídy "Krivak", jejichž základní nedostatky u nich byly napraveny. Hlavňovou výzbroj představují dva 100mm kanóny AK-100 v jednohlavňových věžích na přídi a čtyři systémy blízké obrany AK-630 s rotačním 30mm kanónem. Hlavní údernou zbraň představuje osm protiponorkových raketových torpéd komplexu RPK-3 Metel (v kódu NATO SS-N-14 Silex) umístěných ve čtyřnásobných kontejnerech. Doplňují je dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-6000 a dva čtyřhlavňové 533mm torpédomety, ze kterých lze odpalovat střely komplexu RPK-2 Vjuga (v kódu NATO SS-N-15). K obraně proti vzdušným cílům slouží protiletadlové řízené střely Kinžal (v kódu NATO SA-N-9) s dosahem 12 km, umístěné v osmi osminásobných vertikálních vypouštěcích silech. Na zádi je přistávací plošina a hangár pro uskladnění dvou protiponorkových vrtulníků Kamov Ka-27.  Pohonný systém je koncepce COGAG. Jeho výkon je 60 000 hp. Pro plavbu cestovní rychlostí slouží dvě plynové turbíny M62, přičemž v bojové situaci se připojí ještě dvě plynové turbíny typu M8KF. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost je 30 uzlů. Dosah je 10 500 nám. mil při rychlosti 14 uzlů.

Projekt 1155. 1.

Tato verze obsahovala některé prvky převzaté z torpédoborců třídy "Sovremennyj". Původní kanony nahradil 130mm dvojkanón AK-130, systémy AK-630 nahradily dva hybridní systémy blízké obrany Kortik, kombinující 30mm kanóny a řízené střely. Místo raketových torpéd Metel torpédoborec nese osm nadzvukových protilodních střel P-270 Moskit (v kódu NATO SS-N-22 Sunburn) s dosahem 120 km. Původní systém RBU-6000 nahradily dva výkonnější komplety systémy Udav-1. Protiletadlové střely Kinžal a torpédomety zůstaly beze změny. Obvykle je nesen jeden protiponorkový vrtulník Ka-27PL a druhý pro označování cílů Ka-27RT. Nárůst výtlaku byl kompenzován zvýšením výkonu poonného systému na 65 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů.

Projekt 1155 Fregat (jinak též třída Udaloj) je třída raketových torpédoborců sovětského námořnictva z doby studené války. Vyvinuty byly především jako protiponorková plavidla s dlouhým dosahem, vhodná pro doprovod sovětských hladinových uskupení. Celkem bylo postaveno 12 jednotek základního modelu a jedna modernizované verze Projekt 1155.1 Fregat II (či "Udaloj II"). Další dva torpédoborce nebyly po rozpadu SSSR dokončeny.

The Udaloy" class, Russian designations Project 1155 "Fregat and Project 11551 "Fregat-M" (, 'Fregat' meaning Frigate), are series of anti-submarine guided missile destroyers built for the Soviet Navy, seven of which are currently in service with the Russian Navy. Twelve ships were built between 1980 and 1991, while the thirteenth ship built to a modified design, known as "Udaloy II" class, followed in 1999. They complement the Sovremennyy-class destroyers in anti-aircraft and anti-surface warfare operations.


Stavební historie.

Podle tradičního podání měl nechat třetí míšeňský biskup Eido (992–1015) postavit na místě dnešního chrámu nejstarší farní kostel pozdějšího města zasvěcený Janu Křtiteli. Historie současného chrámu pak začíná zřízením kolegiátní kapituly na počátku 13. století. Vysvěcení nově postaveného chóru se konalo 24. června 1221. Brzy došlo ke změně patrona, neboť roku 1237 se vedle Jana Křtitele v pramenech poprvé objevuje apoštol Petr, což byla reakce na získání Petrovy relikvie. Na konci 13. století probíhaly další stavební úpravy, v 15. století byl pak chrám těžce poškozen městským požárem. V období reformace přijala většina budyšínských obyvatel luterské vyznání. Již v roce 1530 zde povolila budyšínská kapitula samostatné evangelické bohoslužby, zásluhou děkana Johannese Leisentrita (1559–1586) však byly v chrámu nadále zachovány i bohoslužby katolické. Od té doby je Chrám svatého Petra simultánním kostelem, nejstarším svého druhu v Německu. Rozdělení chrámu na evangelickou hlavní loď a katolický chór vyznačovala již tehdy chórová přepážka ("lectorium"). V roce 1848 byl chrám rozdělen také v majetkovém ohledu, pročež byla roku 1851 instalována 4,5 m vysoká mříž, která prostor dělila až do rekonstrukce v roce 1952. Od té doby je zde 1 m vysoká chórová mříž. Městský požár v roce 1634 poničil nejen vyšší poschodí věže, střechu, dveře a okna, ale také veškeré gotické vybavení interiéru. Za napoleonských válek sloužil chrám jako lazaret, magazín a koňská stáj, takže bylo po roce 1812 nutné stavbu rekonstruovat. Evangeličtí a katoličtí iniciátoři této obnovy se tehdy domluvili na regotizačních úpravách dómu. Tyto novogotické úpravy provedl žitavský architekt Herrmann Knothe-Seek (1836–1911) v letech 1883–1911. Snaha o stylové sjednocení chrámového prostoru vedla k odstranění barokních bočních oltářů, zpovědnic, prospektů obou varhan a lavic. Původní plán dokonce počítal s tím, že barokní hlavní oltář a oltářní prostor v katolické části chrámu bude nahrazen novogotickým zařízením. Nakonec se tomu však podařilo zamezit, a tento oltářní prostor, stejně jako oltář poslední večeře, kazatelna a patronátní lóže zůstaly zachovány. Poškození stavby v dubnu 1945 bylo důvodem k poslední velké obnově v letech 1950–1955, která se snažila dodržet pravost materiálů a respektovala stavební i umělecké záměry stavitele. Vzhledem k finančním těžkostem v poválečném období však byla původní rozbitá vitrážová okna z 19. století nahrazena pouze pravoúhlými skleněnými tabulemi. Klenby promáčené skrze poničenou střechu vyžadovaly kompletně nové omítnutí. Dále byla obnovena vnější omítka celé stavby. Provedený průzkum prokázal, že vnitřek chrámu byl ve středověku vícebarevný. U svorníků klenby byly tedy původní barvy restaurovány a obnoveny. U příležitosti této renovace byly rovněž odklizeny novogotické prvky (boční oltáře a kazatelna v katolické části) z let 1883–1887. V evangelické části byly instalovány nové lavice a oltářní stůl z pískovce. V letech 2005–2006 probíhala vnější renovace chrámu a jeho oken na základě posudků z Technické univerzity v Drážďanech a Braniborské technické univerzity v Chotěbuzi. Po té následovalo roku 2013 kompletní restaurování interiéru. Dne 14. listopadu 2015 byl chrám znovu otevřen ekumenickou bohoslužbou obou křesťanských obcí.

Popis stavby.

Rozlehlý halový kostel se sedlovou střechou převyšující okolní staré město zaujme nejdříve svou monumentální architektonickou jednotou. To platí nejen pro exteriér, ale také rozsáhlý interiér zakončený halovým chórovým ochozem. Při bližším pozorování jsou však čitelné nejrůznější nerovnosti a změny stavebních plánů, které odrážejí komplikovanou stavební historii. Nejstarší zachovanou částí je pozůstatek kvadratické západní věže. Lehce vyčnívající profilovaný západní portál a obloukový vlys nad nejnižším patrem pocházejí z druhé čtvrtiny 13. století. Kvadratickému typu věže tento stylistický prvek také odpovídá. Zatímco totiž v Sasku byla v této době běžná průčelí s dvojicí věží, v lužických farnostech se pod českým vlivem stavěly takovéto kvadratické západní věže. Rozměry 13,5 × 13,5 m svědčí o tom, že byla plánována větší církevní stavba, pravděpodobně bazilika. Chór vysvěcený v roce 1221 je podlouhlý, triumfální oblouk u vchodu do tohoto chóru se nachází mezi třetím a čtvrtým klenebním polem. V půdorysu chrámu je patrná výrazná osová dislokace, neboť osa chóru se odchyluje od osy kostelní lodi. Vysvětlení tohoto zakřivení jsou jen hypotetická, další stavební fáze, v nichž se postupně stavěl trojlodní halový kostel s třemi klenebními poli, jsou však stále patrné. Typ halového kostela není v pozdním 13. století v Čechách, v Lužici a Slezsku ničím neobvyklým. Architektonické formy druhého a třetího poschodí věže jsou z poloviny 14. století, tradovaná data z let 1344 a 1364 odpovídají této vrcholně gotické stavbě. Charakteristická báň s vysokou helmicí (výška věže je 83,7 m) vznikala v letech 1664–1666 a jejím autorem je budyšínský radní stavitel Martin Pötzsch. Pod ní je prostor pro 5 zvonů (zvonící v A-dur; z roku 1827), ještě níže je dodnes obydlený věžní byt. Doba, kdy měla být postavena čtvrtá jižní loď, se traduje pro období let 1456–1463. Podobná široká okna s bohatě zdobenou kružbou se nacházejí také v severní lodi farního kostela sv. Petra a Pavla ve Zhořelci. Zde je jisté, že se na stavbě podílela stejná huť. Čtvrté a nejvýchodnější klenební pole si muselo vyžádat rozšíření vrcholně gotického chóru, neboť loď při jeho stavbě ještě neexistovala. Typ halového chórového ochozu není ve druhé polovině 15. století zcela běžný, je však doložen i v jiných místech Saska. Jednotné a velkorysé pojetí chrámu působí jako dílo pozdně gotického architekta. Snad jím byl jistý mistr "Heinrich", který v roce 1493 dohlížel na stavbu zhořeleckého kostela sv. Petra a Pavla. Přesně z této doby (1492–1497) totiž pochází zaklenutí budyšínského chrámu. Saskou inovací je provedení vrcholu klenby, v němž jsou klenby tří lodí vzájemně spojeny, čímž je vytvořen dojem jednotného prostoru. Také z „nouze“ osového zakřivení uměl tento mistr udělat „ctnost“: souhrou širších klenebních polí na západě s užšími poli na východě je v osovém pohledu vytvořen optický efekt velké hloubky prostoru. V jednotlivostech je potom stavba velmi úsporná, pouze svorníky v chóru jsou zdobeny reliéfy. Tyto čtyři svorníky zobrazují od východu na západ: Jana Evangelistu, Marii s Ježíškem, Petra a Pavla. Ostatní svorníky v lodi jsou zdobeny malbami znaků církevních institucí a měst, které přispěly na obnovu chrámu po třicetileté válce. Sloupy na severní straně schodiště vedoucího k empoře zobrazují figuru sv. Pavla.

Interiér.

Kostelní loď.

V obou částech dómu jsou křtitelnice z 19. století. Katolická křtitelnice je novogotická pískovcová nádoba s poklopem ve tvaru věže. Křtitelnice v evangelické části je kovovým odlitkem z Lauchhammeru.  V roce 2006 byla obnovena všechna chrámová okna, která dnes ztvárňují převážně pouze různé barevné elementy. Jen ve východním okně jižní lodi je podle návrhu evangelického faráře Burkarta Pilze a grafika Ralfa Reimanna nápis v pěti jazycích (němčina, lužická srbština, čeština, polština a hebrejština), respektive citát Žalmu 36,10: „U tebe je pramen žití, když ty jsi nám světlem, spatřujeme světlo“. Jazyky poukazují na regiony Horní Lužice a řeč Starého zákona stejně jako na židovské kořeny křesťanství a společné texty, které se modlí židé i křesťané. ́V roce 2013 pověřila budyšínská kapitula sv. Petra sklářského výtvarníka Güntera Grohse vypracováním konceptu k úpravě šesti chórových oken a designu dvou oken v emporách v katolické části kostela. Ta byla vyrobena a sestavena v průběhu renovace interiéru chrámu v letech 2015–2016 firmou Glasmalerei Peters z Paderbornu.  Chrám je pohřebištěm duchovních, příslušníků šlechty a budyšínských měšťanů. Ti byli již ve 14. století pohřbíváni v okolí kostela na hřbitově, který zaujímal velkou část dnešního náměstí Fleischmarkt. Na zadní stěně hlavního oltáře se nacházejí bronzové náhrobní desky děkana Hieronyma Rupertiho († 1559) a katolického kněze, církevního reformátora a humanisty Johanna Leisentrita († 1586). Dalšími náhrobky jsou renesanční práce v bronzu a reprezentativní barokní náhrobky zobrazující mrtvého v životní velikosti nebo v podobě busty. Za pozornost stojí dále náhrobek děkana Martina Katmana von Mauruck, Anny Nostitzové a děkana Reinholda von Reichenau. V evangelické části se nacházejí bohatě vyřezávané dřevěné epitafy pro Georga Mättiga a Christopha Vitzthuma von Eckstädt ze 17. století. Bohatě umělecky zdobené jsou náhrobky v kryptě z období kolem roku 1670 v severní předsíni chrámu, jejíž vstup je tvořen raně barokní kovanou mříží. Na severní straně předsíně nad vchody do evangelické a katolické části se nachází obraz poslední večeře od Franze Wenzela Schwarze z roku 1881, jenž přicházejícím evangelickým a katolickým křesťanům naznačuje společná věroučná východiska.

Varhany.

Každá z obou částí chrámu je vybavena vlastními varhanami; oba nástroje jsou vzájemně akusticky sladěny.

„Evangelické“ varhany.

Varhany v evangelické části byly postaveny v roce 1910 a jsou jedním z největších nástrojů, které kdy vytvořila varhanářská dílna Hermann Eule Orgelbau Bautzen. Osazení v emporách a prospekt varhan byl navržen architektem Fritzem Schumacherem. Nástroj má pneumatickou trakturu a 62 rejstříků na třech manuálech a pedálu. Restaurování v roce 2017 provedla budyšínská varhanářská firma Eule.

„Katolické“ varhany.

V katolické části chrámu stojí o něco menší varhany. Původně pocházejí od budyšínského varhanáře Leopolda Kohla, který je postavil roku 1866. V roce 1927 byly téměř všechny kovové píšťaly vyměněny firmou Eule a dispozice byla nepatrně pozměněna. Roku 1938 nahradila varhanářská firma "Gebr. Jehmlich" poslední zachovaný rejstřík z roku 1866 a doplnila nástroj jazykovým rejstříkem. V letech 1985–1986 byly varhany dalekosáhle renovovány a vráceny do stavu z roku 1938 (popř. 1866). Nástroj má 32 rejstříků na dvou manuálech a pedálu. Hrací a rejstříkové traktury jsou mechanické.

Zajímavosti.

Po vleklých sporech mezi luterány a katolíky uzavřela roku 1543 budyšínská městská rada s kapitulou první smlouvu, která upravovala užívání kostela oběma konfesemi. Další smlouvy následovaly v 16. století ve funkčním obddobí děkana Johanna Leisentrita, a to i v případě externího majetku, jako je farnost Gaussig ("Huska"). Během českého stavovského povstání (1619/20) byla katolická kolegiátní kapitula sv. Petra krátce vypovězena z chrámu. Poté byl obnoven původní stav.  Na věži je vnější výtah, který věžník používá k vytažení svých nákupů. Věž je totiž jako jedna ze dvou věží v Německu stále obydlena věžníkem.  83 m vysoká chrámová věž je přístupná veřejnosti a slouží k vyhlídkám po okolí. Po vystoupání 238 schodů lze navštívit vyhlídkové prostory pod věžní bání ca ve výšce 53 m, což je nejvyšší veřejnosti přístupný bod města.  Mezi obyvateli města Budyšína je známo, že špatné počasí přijde tehdy, když chrám vydává charakteristický kvílivý zvuk. Důvodem toho je skutečnost, že konstrukce chrámové věže za silného větru vydává zvuk slyšitelný po celém městě. Vzhledem k tomu, že silný vítr zpravidla ohlašuje začátek bouřky, je zvuk chrámu považován za jakési znamení.

Chrám svatého Petra v Budyšíně (, ) je jedním z největších simultánních kostelů v Německu a nejvyšší stavbou v Budyšíně. Je počítán mezi nejdůležitější sakrální stavby Saska a zároveň je nejstarší církevní lokalitou historického území Horní Lužice. Kostelní loď využívá největší protestantská komunita v Sasku: evangelicko-luterská církevní obec sv. Petra, chór náleží dvojjazyčné německo-srbské katolické farnosti sv. Petra. V letech 1921–1980 byl dóm katedrálou obnoveného míšeňského biskupství se sídlem v Budyšíně. Od přeložení sídla biskupa do Drážďan je konkatedrálou biskupství drážďansko-míšeňského. Chrám se nachází v budyšínském starém městě na náměstí Fleischmarkt naproti radnici.

St. Peter's Cathedral is an interdenominational church in Bautzen, Germany. It is among the oldest and largest simultaneum churches in Germany. Located in the heart of the city's "Old Town", the church and the square it is situated within is a major tourist attraction.


Život.

Rudolf se narodil jako syn vévody Ludvíka II. a jeho třetí manželky Matyldy, dcery Rudolfa I. Habsburského. Od roku 1255 bylo území Wittelsbachů rozděleno a jeho otec vládl Falckému kurfiřtství a Hornímu Bavorsku se sídlem v Mnichově, zatímco jeho mladší bratr Jindřich XIII. Bavorský obdržel pozemky v Dolním Bavorsku.  Jakožto nejstarší přeživší syn se stal Rudolf v roce 1294 otcovým nástupcem. V září 1294 se v Norimberku oženil s Matyldou Nasavskou, dcerou krále Adolfa Nasavského, tím pokračoval v manželské politice svého otce. Král Adolf byl však v roce 1298 sesazen a nahrazen synem předchozího krále Rudolfa, Albrechtem I. Habsburským. V bitvě u Göllheimu byl Rudolf na straně svého tchána Adolfa proti matčinu bratrovi Albrechtovi. Habsburk zvítězil a Adolf byl v bitvě zabit.  Albrecht byl 27. června 1298 zvolen římským rálem a Rudolf přešel na stranu Habsburků, nicméně, silná dynastická politika nového krále způsobila nové konflikty s Wittelsbachy. V roce 1301 Albrecht tlačil na Rudolfa, aby uznal svého mladšího bratra Ludvíka vladařem. Zlomit zbývající Rudolfův odpor se mu podařilo obléháním jeho sídla v Heidelbergu v roce 1301.  Po atentátu na Albrechta v roce 1308 Rudolf i Ludvík doufali, že se stanou jeho nástupci. Nicméně, knížata kolem mohučského arcibiskupa Petra z Aspeltu, uspořádala kandidaturu lucemburského hraběte Jindřicha VII. Ve volbě 27. listopadu Rudolf volil Jindřicha. V roce 1310 doprovázel nového krále na římské jízdě. Nicméně, musel ukončit svou účast, když se po smrti Štěpána Bavorského opět rozpoutaly spory o wittelsbašské pozemky a jeho konflikt s bratrem Ludvíkem vyvrcholil v občanskou válku.  21. června 1313 byl mezi bratry v Mnichově uzavřel mír. K bratrově velké zlosti Ludvík dne 9. listopadu porazil svého habsburského soupeře Fridricha I. v bitvě u Gammelsdorfu. Po odřeknutí Jana Lucemburského byl 20. října 1314 ve Frankfurtu nad Mohanem, k nelibosti svého závistivého bratra Rudolfa, který podporoval Fridricha Habsburského, Ludvík zvolen římským králem.  V následující hádce s Habsburky o trůn, byl Rudolf svým bratrem napaden v Bavorsku i Falci. V roce 1317 se Rudolf vzdal vlády ve prospěch bratra Ludvíka. Podle renesančního historika Johanna Aventina, Rudolf odešel do Anglie, kde o dva roky později zemřel.

Rudolf I. Falcký ( "Rudolf der Stammler", 4. října 1274, Basilej – 12. srpna 1319) byl bavorský vévoda a rýnský falckrabě.

Rudolf I of Bavaria, called "the Stammerer" (; 4 October 1274 – 12 August 1319), a member of the Wittelsbach dynasty, was Duke of Upper Bavaria and Count Palatine of the Rhine from 1294 until 1317.


Biografie.

Původ.

Balduin se měl narodil jako syn forestiera (osoby, jež se starala o lesy, lesníka) Odoakara (zvaného též Audacer či Ilghelram) a neznámé matky.

Manželství s Juditou, získání titulu.

První zmínka o Balduinovi pochází z roku 862 roku a zmiňuje ho jako hraběte jednoho z flanderských krajů (aniž upřesňuje, kterého). Tehdy se Judita Flanderská, vdova po králích Wessexu Ethelwulfovi a Ethelbaldovi, dcera Karla II. Holého, který byl zakladatelem a prvním králem Západofranské říše, navrátila po smrti svého posledního manžela Ethelbalda na dvůr svého otce. Karel, který právě mířil do Soissons, se doslechl různé zvěsti o své dceři a aby zjistil pravou skutečnost, vyslal k ní svého syna Ludvíka a Balduina; měl zřejmě v úmyslu dceři sjednat další sňatek. Prozatím ji zavřel do kláštera v Senlis. Judita nicméně o Vánocích roku 861 s Balduinem z kláštera utekla; patrně ještě v klášteře, před útěkem se za něj provdala. Juditin otec se rozzuřil a hodlal Balduina uvěznit; jsou dochovány zprávy o tom, že psal dopis vikingovi Rörikovi z Dorestadu a biskupovi a zakázal jim poskytnout páru útočiště. Manželé se však utekli ke dvoru Juditina bratrance Lothara Lotrinského, kam přibyli v říjnu roku 862. Museli čelit perzekuci, neboť byli Karlem a jeho biskupy exkomunikováni a Balduin byl pro únos a neuposlechnutí panovníka zbaven svých lén. V odpověď na to se oba vydali na pouť do Říma, aby dosáhl požehnání papež Mikuláše I. Papež se po vyslechnutí páru ujal role prostředníka v ožehavém sporu a žádal krále, aby Balduinovi odpustil. V dopise mu doporučoval, aby jej opět přijal do své přízně, protože jinak by se Balduin mohl spojit s Normany a Juditině matce zase psal o tom, jak Balduin lituje svého provinění.Také apeloval na biskupy a biskupa Hinkmara, aby ztratil slovo na podporu Balduina. Biskup Hinkmar byl nesmiřitelným odpůrcem obou provinilců kvůli únosu a tak se Judita s otcem setkala až v říjnu 863 ve Verberie. Dne 13. prosince téhož roku byli Balduin a Judita v Auxerre oficiálně oddáni.

Flanderský hrabě.

Tchán udělil Balduinovi titul hraběte z Gentu a později tituly hraběte z Ternois a hraběte flanderského. Balduin měl bránit vikinským útokům. Není jasné, zda se takto Karel nerozhodl v naději, že Balduin bude v bojích zabit, ten ale situaci zvládl překvapivě dobře. Odrazil vikinskou hrozbu, rozšířil svou armádu i území a stal se z něj věrný zastánce krále Karla. V roce 871 vedl jednání se vzbouřeným Karlovým synem Karlomanem. Jeho síla a schopnosti v boji byly pověstné a přinesly mu přídomek "Železná paže".  Balduin vybudoval opevnění Arrasu, Gentu i Brugg. Celý svůj život bojoval o rozšíření svých statků a učinil ze svých držav jedno z největších panství západofranské říše. Zemřel v roce 879 a byl pohřben v opatství Saint-Bertin poblíž Saint-Omer.

Potomci.

Z manželství s Juditou vzešli čtyři potomci – tři synové a dcera:

Balduin I. Flanderský zvaný "Balduin Železná paže" (fr. "Baudouin dit Bras de Fer"; 837/840 – 2. ledna 879) byl první flanderský hrabě.

Baldwin I (probably 830s – 879), also known as Baldwin Iron Arm (the epithet is first recorded in the 12th century), was the first margrave of Flanders.


Zakoupení týmu Midland F1.

Zhruba v polovině sezony 2006 se začalo v paddocku mluvit o případném prodeji týmu Midland, jehož majitelem byl rusko-kanadský podnikatel Alex Shnaider, jenž původně tým koupil od Eddieho Jordana. Shnaider skutečně zvažoval prodej svého týmu za zhruba $128 milionu. Týmy formule 1 se staly mnohem cennějšími vzhledem k tomu, že od roku 2008 bude moci ve formuli 1 závodit pouze dvanáct týmů.  9. září 2006 byl ohlášen prodej týmu Midland, nizozemské společnosti Spyker Cars, za $106,6 milionu. Pro zbytek sezony zůstali jezdci Christijan Albers a Tiago Monteiro a navíc Spyker podepsal s Albersem smlouvu na příští rok. Oficiální název týmu byl podle pravidel FIA, které nedovolují změnu názvu týmu během sezony, ale dovolují, aby jméno sponzora týmu bylo před jeho názvem, změněn na Spyker MF1 Team od Grand Prix Číny.

Sezona 2007.

Už při výše zmiňované Grand prix Číny bylo ohlášeno, že šéfem týmu pro rok 2007 zůstane Colin Kolles. Michiel Mol, člen představenstva Spyker Cars, se stal novým ředitelem. Od konce sezony 2006 byl výkonným technickým ředitelem jmenován Mike Gascoyne. Druhým pilotem týmu se stal Adrian Sutil, který byl v sezoně 2006 jedním z testovacích jezdců. 1. února byly podepsány smlouvy se závodníky Adriánem Vallésem, Fairuzem Fauzym, Giedo van der Gardem a Markusem Winkelhockem, kteří se stali testovacími a zároveň náhradními jezdci týmu.  Hlavními sponzory týmu se staly společnosti Etihad Airways a Aldar Properties z Abú Zabí, ze Spojených arabských emirátů. Oficiální název týmu bude Etihad Aldar Spyker F1 Team.  10. července byl ze své smlouvy se Spykerem uvolněn Christijan Albers, kvůli nedostatku sponzorských peněz. Michiel Mol své rozhodnutí označil „za jedno ze svých nejtěžších rozhodnutí své kariéry“. O dva dny později už Christian Klien testoval Spyker, ale náhradníkem, pouze pro evropskou Grand Prix na Nürburgringu, byl jmenován Markus Winkelhock.  Během Grand Prix Evropy se díky silné deštivé přeháňce a správné volbě pneumatik dostal Markus Winkelhock na 6 kol do čela závodu. Ovšem od příštího závodu, Grand Prix Maďarska, a až do konce sezony byl na uvolněné místo po Albersovi jmenován Sakon Jamamoto.  14. srpna firma Spyker Cars oznámila, že zvažuje prodej části nebo celého týmu formule 1, kvůli nestálým finančním potížím.  Pro Grand Prix Turecka byl naplánován start nové B-specifikace vozu. Jenže model F8-VIIB neprošel zátěžovými zkouškami zadní části vozu, které musí splňovat každý vůz formule 1, a tak je jeho premiéra odložena na Grand Prix Itálie.  Indický obchodník Vijay Mallya, vlastník letecké společnosti Kingfisher Airlines, která sponzoruje Toyotu, a ředitel Spykeru Michiel Mol 2. září uvedli, že představenstvo týmu Spyker souhlasilo s prodejem týmu skupině kupců, která si říká Orange India za přibližně $110 milionu. Odkoupení týmu by mělo být dokončeno během měsíce. 21. září byl oficiálně potvrzen prodej týmu za 88 milionu eur (123 mil. $)  Do závodu v Itálii byla poprvé nasazena specifikace B (F8-VII-B) letošního modelu Spykeru.  V japonské Grand Prix získal Spyker svůj první bod ve formuli 1. Adrian Sutil závod dokončil na devátém místě, ale Vitantonio Liuzzi s vozem týmu Toro Rosso, který dojel před ním na bodovaném osmém místě, byl po závodě penalizován přičtením 25 sekund k výslednému času za předjíždění při vyvěšených žlutých vlajkách.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Spyker F1 byla nizozemská automobilová stáj Formule 1, vlastněná nizozemským výrobcem sportovních vozů Spyker Cars. Stáj existovala a závodila pouze jedinou sezonu, a to v roce 2007; poté byla prodána skupině indických investorů a stal se z ní tým Force India.

The Spyker F1 Team, known as the Etihad Aldar Spyker F1 Team for sponsorship reasons, was a Formula One team that competed in the 2007 Formula One World Championship, and was created by Spyker Cars after their buyout of the short-lived Midland F1 (formerly Jordan Grand Prix) team. The change to the Spyker name was accompanied by a switch in racing livery from the red and white previously used by Midland, to an orange and silver scheme—already seen on the Spyker Spyder GT2-R—orange being the national colour and the auto racing colour of the Netherlands. At the end of the 2007 season the team was sold and renamed Force India.


Rozšíření.

Západní hranicí původního areálu lišaje pryšcového je kontinentální Evropa, na východě zasahuje až po sever Číny. Vyskytuje se ale také v Severní Americe coby nepůvodní druh. Vyhledává suché, sluncem vyhřáté stepi a lesostepi, zejména stráně. Tyto biotopy jsou často vázané na pastvu hospodářských zvířat, bez které zarůstají a stávají se pro lišaje pryšcového nevhodnými.

Popis.

Jedná se o pestrého, středně velkého lišaje s přísně aerodynamicky tvarovaným tělem. Délka předního křídla je 30–34 mm. Zbarvení předních křídel je kombinací žlutošedé a tmavší olivové barvy, někdy s nádechem do růžova. Při kořeni a zhruba v polovině délky se nacházejí 2 okrouhlé tmavší skvrny, někdy s menší třetí skvrnou ve druhé třetině délky křídla. Zadní polovinu křídla rozděluje tmavý šípovitý pruh, který se směrem ke špičce křídla zužuje. Vnější okraj předního křídla je šedavý. Zadní křídla jsou červená s černou skvrnou při kořeni, při vnějším okraji probíhá černá páska. Hlava a hruď jsou olivově zelené s bílým lemováním, tykadla a nohy jsou bílé. Zadeček je svrchu olivově zelený, první dva články jsou po stranách černo-bíle pruhované, zbylé články mají na bocích bílé zářezy. Zespodu je celý motýl výrazně narůžovělý. Motýl může být zaměněn s příbuzným lišajem svízelovým. Nejsnáze je lze odlišit podle předního okraje předních křídel, který je u lišaje svízelového tvořen celistvým pruhem tmavě olivové barvy. Lišaj pryšcový má spodinu těla růžovější než lišaj svízelový, kresba na horní straně křídel je méně kontrastní. Bývá také o něco menší, což ale není dostatečně výrazný určovací znak.  Vajíčka jsou světle zelená, hladká a kulatá.  Housenky lišaje pryšcového jsou čerstvě po vylíhnutí černé, v průběhu života pak mění základní barvu na zelenou. Jsou velmi pestré, ve 4. instaru mají oranžovou hlavu, končetiny a růžek na konci těla, středem hřbetu se táhne pruh oranžové barvy, na každém článku jsou bílé párové skvrny a celé tělo je navíc bíle tečkované. Zbarvení je variabilní, oranžová může přecházet od žlutě okrové až po červenou, bílé prvky mohou být nažloutlé. Po posledním svlékání se navíc může základní barva úplně změnit. Housenka 5. instaru měří 7–9 cm.  Kukla je okrově hnědá s jemným tmavým žíháním, 4–4,5 cm dlouhá.

Bionomie.

V ČR létá první generace motýlů od května do července, vzácněji se lze setkat i s částečnou druhou generací, která létá od srpna do října. Přes den motýli odpočívají v podrostu, s večerem létají a sají nektar z květů. Ve volné krajině vyhledávají květy šalvějí, knotovky a hadince, v zahradách se s nimi lze setkat na floxech. Oplodněné samičky kladou až 200 vajíček v malých skupinkách. Živnými rostlinami jsou především pryšec chvojka a pryšec okrouhlý, ale housenky jsou schopné konzumovat i jiné druhy bylin, například svízel syřišťový, jitrocele, rdesno ptačí či bažanku vytrvalou. Právě záliba housenek v těchto ze zemědělského hlediska plevelných rostlinách podle všeho vedla k introdukci druhu do Severní Ameriky.  Housenky žijí od června do září v nízkém bylinném patře stepních společenstev. Na živné rostlině jsou kvůli svému zbarvení velmi nápadné, jde nicméně o formu výstražného zbarvení, protože housenky živící se jedovatým pryšcem se samy stávají jedovatými. Při kontaktu s predátorem se housenky svíjí a přitom potírají své tělo natrávenou potravou, kterou vyvrhují. Nebezpečí pro housenky představují lumci, jejichž larvy na nich parazitují. Úspěšně dorostlá housenka se kuklí při zemi nebo mělce pod jejím povrchem, v řídkém zámotku.  Přezimujícím stádiem je kukla.

Lišaj pryšcový ("Hyles euphorbiae") je noční motýl z čeledi lišajovitých. Na území České republiky patřil ještě ve 20. století k běžným lišajům, v reakci na intenzivní zemědělskou aktivitu a celkovou chemizaci prostředí však jeho četnost klesla. V ČR je chráněn zákonem jako ohrožený druh.

Hyles euphorbiae, the spurge hawk-moth, is a European moth of the family Sphingidae. This hawk moth is used as an agent of biological pest control against the noxious weed leafy spurge ("Euphorbia virgata"), but usually only in conjunction with other agents. The larvae consume the leaves and bracts of the plant. The species was first described by Carl Linnaeus in his 1758 10th edition of "Systema Naturae".


Vznik a rozšíření.

Podle T. Wiślańského vznikla kultura kulovitých amfor na základě kontaktů mezi složkami podunajskými, které tvořily epilineární a lengyelské prvky, s megalitickým a mezolitickými skupinami na území dnešního Meklenburska, Braniborska, Pomořan, Velkopolska, Kujav a částečně Mazovska. Nedlouho po svém vzniku vytvořila řadu regionálních skupin, které se šířily jižním, ale i východním směrem a zabraly oblast od Posálí přes Poodří a Povislí až ke střednímu Dněpru. Na jihu zasahovala do Čech, na Moravu, do Malopolska, Haliče a Moldavska, na severu sahala až k Jutskému poloostrovu. Můžeme ji najít na severoněmeckých ostrovech včetně Rujany, v Pomoří a Pobaltských republikách. Vzhledem k tomu, že se kultura kulovitých amfor až na výjimky vyskytuje tam, kde se dříve vyvíjely jednotlivé lokální skupiny kultury nálevkovitých pohárů, domnívají se někteří badatelé, že se kultura kulovitých amfor vyvíjela s přispěním právě této kultury. V Čechách a na Moravě je prvkem nesporně cizorodým a na jejím vývoji v Čechách se podílely dvě větve kultury kulovitých amfor, a to západní a slezská. Západní větev kultury kulovitých amfor postupovala proti proudu Labe ze saského Polabí do severozápadních a středních Čech, slezská větev pronikla do východní části země Poodřím na Opavsko a na Moravu. Nálezy západní skupiny kultury kulovitých amfor máme ve středních, severních, jihozápadních a západních Čechách. Keramiku lidu kultury kulovitých amfor nalézáme v Čechách také na řivnáčských a bošáckých sídlištích. Nálezy z řivnáčských sídlišť mohou dokládat fyzickou přítomnost nositelů kultury kulovitých amfor, ale také importy typického zboží (hlavně keramiky), či jeho imitaci. Slezská větev kultury kulovitých amfor se vyskytuje v českém Slezsku zvláště na Opavsko, na Moravě v okolí Olomoucka a na jevišovických sídlištích na jihozápadní Morava.

Sídliště.

Nálezy kultury kulovitých amfor jsou známy jak z nížinných sídlišť tak i z výšinných opevněných areálů. Lid kultury kulovitých amfor osídloval převážně vhodné polohy k zemědělství blízko vodních toků. Z území Čech známe nemnohé doklady nížinných sídlišť kultury kulovitých amfor, např. Lovosice – Schwarzenberská cihelna, Hrdlovka – Velký fírek, Kopisty, Dolní Zálezly. Z Moravy a Slezska jsou známa nížinná sídliště z Vávrovic, Opavy-Palhance, Kateřinek a Slavonína.

Pohřební ritus.

Hrobové nálezy KKA jsou dosud známy jen z území Čech. Těla zemřelých byla ukládána do hrobů ve skrčené poloze. V hrobech je uložena většinou jedna kostra vzácněji i více. Není však znám případ samostatného pohřbu ženy nebo dítěte. Na území Čech se nalézají jen ojedinělé pohřby. Předpokládá se že šlo o pohřby náčelníků

Pohřebiště.

V Blšanech na Lounsku byl objeven dvojhrob, ve kterém byl pohřben starý muž ve skrčené poloze na pravém boku. Vedle něj byla kostra malého dítěte uložená ve skrčené poloze na levém boku hlavou obrácenou k muži. U hlavy muže stála amfora a bernburský koflík. Jedna amfora se také nalézala u jeho nohou.  V Předměřicích nad Labem ve 2,5 metru hlubokém hrobě ležela na pravém boku skrčená kostra starého muže. Jako milodar byly přiloženy amfora, džbán a čtyři lebky rozprostřené kolem amfory. Dvě patřily starším mužům a dvě starším chlapcům.

Periodizace.

Ve slezské větvi kultury kulovitých amfor jsou rozeznávány nejméně dvě vývojové fáze a to starší bez šňůrové ornamentace a mladší s bohatou šňůrovou ornamentací.

Movité artefakty.

Keramika.

Podrobněji byla zpracována jen keramika západní větve, keramika slezské větve je velmi torzovitá a její členění zatím nebylo podrobněji zpracováno. Výzdoba se vyskytuje výhradně na hrdle a plecích. Na hrdle má plošný charakter a je tvořena z různých kombinací kolků, vpichů a otisků šňůry tvořící dekory kosočtverců a trojúhelníků. Dekor plecí připomíná třásně, použití výzdobných technik je podobné jako u hrdel nádob. Na užitkových tvarech je výzdoba omezena na pupky, plastické lišty, linie nehtových záseků oddělující hrdlo od plecí. U slezské větve je příznačné bohaté zdobení otisky šňůry. Příznačné jsou různé obloučkovité motivy nebo motiv do sebe vkládaných krokvic. Výjimečně se vyskytuje rytá výzdoba.  Amfory  Mísy  Hrnce  Džbány  Koflíky  Bubny  Keramický inventář KKA doplňují: cívka s plnou hřídelí (Opava-Palhanec) a tyčkovitý idol (Opava).

Kultura kulovitých amfor je archeologická kultura spadající do středního eneolitu. Podle kalibrovaných radiokarbonových dat je datována do doby mezi léta 3300/3200 až 2900/2800. Kultura kulovitých amfor dostala svůj název podle charakteristického typu keramické nádoby, kterým je amfora s téměř kulovitým či vakovitým tělem, s užším válcovitým hrdlem s 2–8 oušky nacházejícími se pod hrdlem a typickým bohatým zdobením na hrdle a plecích. Jako samostatný kulturní celek byla rozpoznána na konci 19. století. U Česku byla z počátku uváděna jako součást tzv. skupiny nordické a označována za keramiku meklenbursko-braniborskou, vyznačující se právě kulovitými nádobami s válcovitým hrdlem, zdobené vytlačovaným ornamentem, jejíž lid osídloval vrchy a ostrožny nad řekami.

The Globular Amphora culture (GAC, (KAK); ), c. 3400–2800 BC, is an archaeological culture in Central Europe. Marija Gimbutas assumed an Indo-European origin, though this is contradicted by newer genetic studies that show a connection to the earlier wave of Neolithic farmers rather than to invaders from the southern Russian steppes.


Původ.

Alžběta Kristýna přišla na svět na konci srpna roku 1691 jako prvorozená ze čtyř dcer brunšvicko-wolfenbüttelského vévody Ludvíka Rudolfa a jeho manželky Kristýny Luisy Öttingenské.  Měla tři mladší sestry: Šarlotu Augustu (*/† 1692), Šarlotu Kristýnu (1694-1715) a Antonii Amálii (1696-1762).

Ve Španělsku.

1. srpna 1708 se v Barceloně provdala za španělského krále Karla III. (VI.) Habsburského. Cílem sňatku bylo posílení protifrancouzské koalice, protože v té době se vedly války o dědictví španělské a Karel byl pretendentem trůnu.  Do roku 1711 žili manželé ve Španělsku, problémem ovšem bylo, že Alžběta byla protestantka – to bylo v katolickém Španělsku nepřijatelné. Karlova manželka tak musela změnit vyznání.

Královna a císařovna.

V roce 1711 kdy zemřel Karlův starší bratr, císař Josef I., Alžbětin manžel jako bratrův nástupce se pak jako Karel VI. ujal vlády nad habsburskou monarchií a získal i trůn římského císaře. Opustil Španělsko a Alžbětu Kristýnu nechal v zemi jako svou místodržitelku. Až v roce 1713, kdy již bylo jasné, že Karel svůj boj o španělské království v důsledku změny mocensko-politických podmínek v Evropě prohrál, opustila Španělsko i Alžběta a zbytek života prožila v Rakousku.  18.10. 1714 byla v bratislavském Dómu sv. Martina korunovaná uherskou královnou. V září 1723 byli oba manželé v Praze korunováni českým králem a královnou.  Alžběta Kristýna přežila svého manžela o deset let, své dny dožila na císařském dvoře ve Vídni u starší dcery Marie Terezie, která se stala otcovou nástupkyní na trůně. Pochována je v Císařské hrobce.

Potomci.

Alžběta Kristýna na svého prvního potomka čekala dlouho: až v roce 1716, osm let po svatbě, se jí narodil syn Leopold Jan, který však žil jen několik měsíců (* 13.4.1716, † 4.11.1716). Po něm už následovaly jen tři dcery:

Alžběta Kristýna (28. srpna 1691, Brunšvik – 21. prosince 1750, Vídeň) byla brunšvicko-wolfenbüttelskou princeznou z dynastie Welfů a provdanou císařovnou Svaté říše římské, královnou německou, českou, uherskou, chorvatskou, sardinskou, neapolskou a sicilskou.

Elisabeth Christine of Brunswick-Wolfenbüttel (28 August 1691 – 21 December 1750) was Princess of Brunswick-Wolfenbüttel, Holy Roman Empress, German Queen, Queen of Bohemia and Hungary; and Archduchess of Austria by her marriage to Emperor Charles VI. She was renowned for her delicate beauty and also for being the mother of Empress Maria Theresa. She was the longest serving Holy Roman Empress.


Historie.

Fiat Coupé vznikl z požadavku vedení automobilky na výrobu levného lidového sportovního automobilu na osvědčené platformě Tipo/Tempra modifikované pro Fiat Bravo/Brava/Marea/Barchetta, Alfa Romeo 145/146/155 a Lancia Dedra. Navazoval na slavné modely lidových sportovních automobilů Fiat šedesátých a sedmdesátých let.  Byla vytvořena společná platforma Fiat Coupé/Lancia Delta Nuova, která sdílela stejné podvozkové díly (širší přední kovaná ramena s tvrdším uložením, silnější stabilizátor a vzadu odlišná geometrie uložení ramen) a značnou část mechaniky. Výroba Coupé byla z důvodu menšího objemu produkce a mnoha odlišností svěřena dílnám Pininfarina, díky čemuž byly vozy na kvalitativně velmi vysoké úrovni.  Dvoudveřové kupé nabízí řadu pozoruhodných detailů, jako například umístění velkého víčka nádrže na zadním blatníku, řešení zadních svítilen, umístění klik dveří ve sloupku střechy (obdobně jako později Alfa Romeo 156), či horizontální pás táhnoucí se přes celou šíři přístrojové desky a vyvedený v barvě karoserie. Překvapivě velký je u kupé zavazadlový prostor svým objemem 295 dm3 a vytvořeným dvoutřetinovým průchodem pro objemné či dlouhé předměty pevnou příčkou za zadními sedadly.  Podvozek se vyznačoval nízkou světlostí a tuhou charakteristikou odpružení, hřebenové řízení s hydraulickým posilovačem bylo přesné a mělo ostřejší charakteristiku. Ačkoli zadní náprava je konstrukčně poměrně jednoduchá a levná, autoři chytře usadili robustní nápravnici do čtveřice silentbloků a vlastní vlečená ramena byla uložena "na tvrdo" ve valivých ložiskách, takže jízdní vlastnosti vozu byly i díky nízkému těžišti překvapivě dobré.  Při uvedení na trh v lednu 1994 byly k dispozici dva dvoulitry "Lampredi". Prvním byl přepracovaný z modelu Tipo Sedicivalvole, robustní čtyřválec s litinovým blokem a dvojicí protiběžných vyvažovacích hřídelí s vrtáním 84,0 mm a zdvihem 90 mm (zdvihový objem 1995 cm3), s hlavou válců z lehkých slitin a ventilovými sedly z tvrdokovů s rozvodem DOHC 16v a elektronikou Bosch Motronic. Poskytoval maximální výkon 102 kW (139 koní CEE) při 6000/min. a max. krouticí moment 186 Nm při 4300/min. Druhým pak byl přeplňovaný turbodmychadlem Garrett TBO367 a špičkovým motormanagementem Weber-Magneti-Marelli IAW WH.P8, odvozený od motoru legendární Lancie Delta HF Integrale Evoluzione, který díky novým pístům se zlepšenou kompresí (kompresní poměr 8,0 : 1, plnicí tlak 1,0 baru v overboostu/0,7 baru lineárně) a novým sacím traktem poskytoval nejvyšší výkon 140 kW (190 koní CEE) při 5500/min. a maximální krouticí moment 291 Nm při 3400/min. Motor plnil emisní normu Euro 1. Převodovka byla pětistupňová, plně synchronizovaná s řazením lanovody, zvláštností byla 35% uzávěrky předního diferenciálu v podobě malé viskózní spojky (v terminologii Fiatu Viscodrive). Fiat Coupé 16v turbo dosahoval nejvyšší rychlosti 230 km/h, z 0 na 100 km/h dokázal zrychlit za méně než 7,5 s a 1 km s pevným startem zvládl za 26,9 s. Jeho slabší stránkou byly přední brzdy Girling s jednopístkovými plovoucími třmeny a kotouči 284 x 22 mm (4 x 98 mm) v kolech 6 x 15" z lehkých slitin Speedline (verze Plud byly osazovány koly Speedline 6,5 x 16" a pneumatikami 205/50 WR16).  V dubnu 1996 přibyl čtyřválec 1.8 16v (Barchetta, Lancia Dedra/Delta 836), který měl opět litinový blok, ale bez vyvažovacích hřídelí a naopak disponoval variabilním natáčením sací vačky (olejovým) rozvodu DOHC 16v a z objemu 1747 cm3 poskytoval maximální výkon 96 kW (131 koní CEE) při 6300/min. a max. krouticí moment 164 Nm při 3500/min. Do dubna 1997 motor 1.8 16v splňoval emisní normu Euro 1, poté do konce výroby modelu (rok 2000) novější emisní normu Euro 2. V listopadu 1997 byly z nabídky vyřazeny oba původní dvoulitrové čtyřválce, které nahradily dva pětiválcové motory 2,0 l "Pratola Serra" homologované pro emisní normu Euro 2, jeden plněný atmosféricky, druhý s přeplňováním. Blok motoru byl opět litinový a opět disponoval protiběžným vyvažováním, což v kombinaci s pěti válci zajišťovalo takřka sametový chod. Vrtání 82 mm, zdvih 75,65 mm, zdvihový objem 1998 cm3. Hlava válců byla vyrobena z lehkých slitin s ventilovými sedly z tvrdokovů, rozvod DOHC s 20 ventily (4 pro každý válec) byl ovládán – na rozdíl od motorů Lampredi – prostřednictvím hydraulických ventilových zdvihátek se samočinným vymezováním ventilové vůle. Elektronika byla použita Bosch Motronic M2.10. Atmosférický motor poskytoval nejvyšší výkon 108 kW (147 koní CEE) při 6100/min. a největší krouticí moment 186 Nm při 3500/min. a Coupé s ním jelo 215 km/h, přičemž z klidu na 100 km/h zrychlilo za 8,4 s. Od roku 1998 byl pak u tohoto motoru použito variabilní sání, které přispělo ke zvýšení nejvyššího výkonu na 113 kW při 6500/min.  Přeplňovaná verze téhož pětiválce 2.0 20v s turbodmychadlem Garrett TB2811 měla variabilní ovládání sací vačky, kompresní poměr 8,5 : 1 a poskytovala při plnicím tlaku 1,15 baru v overboostu nejvyšší výkon 162 kW (220 koní CEE) při 5750/min. a nejvyšší krouticí moment 310 Nm při 2500/min. Ten se přes jednokotoučovou suchou spojku Valeo a pětistupňovou převodovku Fiat/ZF přenášel na přední kola prostřednictvím diferenciálu s omezenou svornosti Viscodrive. Fiat Coupé 20v turbo s pětistupňovou převodovkou uměl jet až 243 km/h a z klidu na 100 km/h dokázal zrychlit během 6,2 s. Sprint na 1000 m s pevným startem zvládl za 26,5 s. Zvýšení výkonu si vyžádalo zcela novou přední brzdovou soustavu Brembo s pevnými čtyřpístkovými třmeny a kotouči 305 x 28 mm (4 x 98 mm). Díky nim muselo být použito větších kol Speedline z lehkých slitin 6,5 x 16".  Od roku 1996 mohl také majitel tohoto vozidla spouštět motor tlačítkem Start, místo klasickým klíčkema u série Limited Edition či 20v turbo Plus byla standardem nová šestistupňová převodovka, díky níž došlo ke zvýšení maximální rychlosti na 250 km/h.  Vozy série Limited Edition byly označeny štítkem s jeho výrobním číslem. Traduje se, že první vyrobený kus vlastnil Michael Schumacher. Vnější odlišnosti spočívaly v doplňcích karoserie (plasty světlometů, maska chladiče, disky kol, spoilery a prahy v barvě karoserie a další doplňky v titanové barvě, jiné víčko nádrže atd.). Jako poznávací znamení těchto vozů bylo i typové označení "20v turbo" na B sloupku v červené barvě (ostatní série v chromovém eloxu).  V motorovém prostoru najdeme rozpěrnou tyč SPARCO a rudé víko hlavy válců.  Běžné kožené sedačky nahradily červeno-černé sedačky RECARO, podobě byla upravena hlavice řadicí páky, ruční brzdy, výplně dveří a volantu. Z drobností dále byla jiná opěrka levé nohy řidiče, a pedály od firmy SPARCO. V blízkosti volantu, napravo, najdeme ještě startovací tlačítko po vzoru dřívějších sportovních vozů. A v neposlední řadě rychlosměr byl ocejchován až do 280 km/h místo původních 260.  Fiat Coupé zaskočil konkurenci, která v daném cenovém segmentu neměla proti přeplňovaným verzím modelu Coupé čím konkurovat. Navzdory očekáváním vůz překvapil i dobrými jízdními vlastnostmi a celkovou kvalitou zpracování, pozdější 20v turbo i excelentními brzdami. Uzávěrka předního diferenciálu u 16v turbo a 20v turbo a šestistupňová převodovka 20 turbo Limited Edition a 20v turbo Plus byly třešničkami na dortu, kterým bylo těžko konkurovat. Slabší stránkou byla menší tuhost karoserie v krutu, ventilace, která nedokázala zajistit odmlžení oken za nepříznivého počasí a u modelu 16v turbo slabší brzdová soustava. U modelů 1.8 16v bylo nutno včas řešit těsnost olejového tlakového variátoru sací vačky.  Vzhledem k pořizovací ceně i servisní nenáročnosti splnil Fiat Coupé do puntíku zadání stát se králem levných lidových sportovních automobilů.

Fiat Coupé ("typ 175") byl dvoudveřový čtyřmístný osobní automobil provedení kupé, které bylo vyráběno italskou automobilkou Fiat v letech 1994-2000, představeno bylo roku 1993 na bruselském autosalonu. Design navrhl Chris Bangle ze STILO FIAT centra, interiér vytvořil Pininfarina. Ve své době byl Fiat Coupé nejrychlejším evropským automobilem s pohonem předních kol a je nejrychlejším sériovým Fiatem všech dob.

The Fiat Coupé, internally designated as the type 175, was a two door, four seat coupé manufactured and marketed by Fiat between 1993 and 2000 across a single generation. The Coupé was introduced at Bologna Motor Show in December 1993 and is noted for its distinctive, angular exterior design by Chris Bangle at Centro Stile Fiat. Its interior was designed by Pininfarina.


Životopis.

Před revolucí.

Michail Tomskij se narodil v Kolpinu blízko Petrohradu. Jako učeň pracoval v továrnách. Roku 1904 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany, do bolševické frakce. Tomskij zakládal odborářské organizace. Tomskij se po čase přesunul do Estonska a byl zapojen do revoluce roku 1905. Po jejím potlačení byl Tomskij zatčen a deportován na Sibiř. Podařilo se mu však uniknout a stát se prezidentem Unie kovodělníků.  Tomskij však byl roku 1908 chycen, zatčen a potom deportován do Francie, ale o rok později se vrátil do Ruska, kde byl opět chycen a odsouzen na dvacet let těžkých prací. Po únorové revoluci v roce 1917 byl propuštěn a přesunul se do Petrohradu, kde se účastnil říjnové revoluce.

Působení v politice.

V roce 1920 se stal Tomskij všeobecnou hlavou odborů. O rok dřív, roku 1919, byl zvolen do ústředního výboru a roku 1927 do politbyra. Tomskij byl spojenec Nikolaje Bucharina a Alexeje Rykova, kteří vedli mírné křídlo strany. Tomskij s nimi byl ve spojení s Josifem Stalinem, a pomohl mu rozdrtit opozici vedenou Lvem Trockým, Lvem Kameněvem, a Grigorijem Zinovjevem, kteří se chtěli po Leninově smrti zmocnit vlády.  Po letech však začal Tomskij ztrácet svůj vliv, a v roce 1929 byl donucen se svými spojenci odstoupit. Tomskij se tehdy začal starat o sovětský chemický průmysl. V roce 1932 se vrátil a byl opět zvolen do ústředního výboru, nikoli však do politbyra.

Pád.

Během prvního moskevského procesu v roce 1936 byli Zinovjev a Kameněv obžalováni z Kirovovy vraždy. Během výslechů jmenovali další údajné spiklence – Bucharina, Rykova, Ulganova, Radka, Pjatakova, Serebrjakova, Sokolnikova – a v neposlední řadě i Tomského. Soudce Andrej Vyšinskij se jejich případů ujal, aby je vyšetřil, a aby je postavil před soud. Vyšinského oznámení bylo vytištěno s usnesením, které urychleně přijali dělníci z Dynama a které prohlašovalo, aby byla jejich vina nemilosrdně prošetřena. Tomskij nečekal, a jakmile si přečetl Vyšinského projev, spáchal sebevraždu. Při čtvrtém moskevském procesu roku 1938 byl Tomskij posmrtně obviněn z velezrady a pokusu o atentát na Stalina. Roku 1988 byl Tomskij rehabilitován.

Michail Pavlovič Tomskij (rusky "Михаил Павлович Томский", rodným jménem Michail Pavlovič Jefremov ("Ефремов"), 31. října 1880, Kolpino, Ruská říše – 22. srpna 1936, Bolševo, SSSR) byl tovární dělník, odborář a bolševický vůdce.

Mikhail Pavlovich Tomsky (Russian: Михаи́л Па́влович То́мский, born "Mikhail Pavlovich Yefremov"sometimes transliterated as "Efremov"; Михаи́л Па́влович Ефре́мов; 31 October 1880 – 22 August 1936) was a factory worker, trade unionist and Bolshevik leader. He was the Soviet leader of the All-Russian Central Council of Trade Unions.


Manželství.

Narodila se roku 1701, necelý měsíc po smrti svého bratra Leopolda Josefa. Jeho smrt způsobila to, že rod Habsburků neměl jediného mužského potomka a dědictví mělo připadnout jedné ze čtyř dcer Josefa I. a Karla VI. Mezitím se bavorský kurfiřt Maxmilián Emanuel snažil získat jako nevěstu pro svého syna starší dceru Josefa I., arcivévodkyni Marii Josefu. To se mu však nepodařilo, a tak začal usilovat o šestnáctiletou Marii Amálii.  Na tomto sňatku se v roce 1717 mnichovský a vídeňský dvůr dohodly, ale samotná svatba proběhla až v roce 1722 ve Vídni, a to za předpokladu, že se nevěsta a ženich zavazují dodržovat pragmatickou sankci. I když nevěsta dostala miliónové věno, nevyrovnala se svatba následujícím třídenním oslavám v Mnichově v listopadu 1722, které dal uspořádat Maxmilián Emanuel.  Manželství Marie Amálie a Karla VII. Bavorského přineslo sedm dětí včetně Marie Josefy, která si později vzala svého druhého bratrance, císaře Josefa II.  Samotnou Marii Amálii velice zajímal společenský život a kulturní akce (dotovala operní představení), milovala lov a také podporovala křesťanství. Její zásluhou byl roku 1729 obnoven Řád rytířů sv. Jiří, finančně velice podpořila rozvoj církevní charity v Bavorsku, zakládala kostely nebo organizovala dvorní poutní cesty.

Války o rakouské dědictví.

Ke změně jejího života však došlo po smrti jejího strýce Karla VI. I přes pragmatickou sankci vznesli Marie Amálie a její manžel v roce 1740 požadavek na nárok na habsburské dědictví, potvrzený hrozbou bavorské a francouzské armády. Tento požadavek se jim zpočátku plnil: v říjnu roku 1741 byl Karel VII. Bavorský v Linci zásluhou svého vojska uznán za arcivévodu rakouského a 7. prosince 1741 se nechal v Praze korunovat za českého krále. Pravděpodobně byl korunován náhradní korunou, protože svatováclavská koruna byla uložena ve Vídni.  Jeho korunovace se Marie Amálie nezúčastnila, protože české země byly v té době zmítány boji a její manžel nechtěl riskovat její život.  Bavorský kurfiřt dosáhl vrcholu v lednu 1742 korunovací za císaře ve Frankfurtu nad Mohanem. Vojsko Marie Terezie však během roku 1742 vytlačilo bavorské a francouzské vojsko z Čech a obsadilo i celé Bavorsko.  V té době se Marie Amálie stala představitelkou „mírové“ strany na bavorském dvoře. Po smrti svého manžela roku 1745 ukončila Marie Amálie nepřátelství se svou sestřenicí Marií Terezií. Právě Marie Amálie se zasloužila o mír mezi Vídní a Mnichovem a zbavení Bavorska válek. Zbývajících dvanáct let svého života prožila v ústraní ve své rezidenci v Mnichově, kde roku 1756 zemřela.

Potomci.

Marie Amálie se roku 1722 provdala za bavorského vévodu Karla VII., s nímž měla sedm dětí:

Marie Amálie Rakouská (22. října 1701, Vídeň – 11. prosince 1756, Mnichov) byla mladší dcera krále českého, uherského a římského, císaře římského a markraběte moravského Josefa I. a jeho manželky Amálie Vilemíny.

Maria Amalia of Austria (Maria Amalie Josefa Anna; 22 October 1701 – 11 December 1756) was Holy Roman Empress, Queen of the Germans, Queen of Bohemia, Electress and Duchess of Bavaria etc. as the spouse of Emperor Charles VII. By birth, she was an archduchess of Austria, the daughter of Emperor Joseph I and Wilhelmine Amalia of Brunswick-Lüneburg. Maria Amalia had seven children, only four of whom lived through to adulthood, including Maximilian III, Elector of Bavaria.


Život.

Bennett se narodil v Broadstairs, v hrabství Kent. Vyrůstal však během Druhé světová války v Devonu. Jeho matka, Joan Esther, roz. Spink, byla klavíristka. Studovala u Gustava Holsta a zpívala při prvním profesionálním uvedení jeho orchestrální suity "Planety". Otec, Rodney Bennett (1890-1948), byl autor dětských knih a básník.  Bennett byl žákem Leighton Park School v Readingu. Ve studiu pokračoval na Královské hudební akademii. Jeho učiteli byli Howard Ferguson, Lennox Berkeley a Cornelius Cardew. V roce 1955 se zúčastnil letního "Kurzu nové hudby" v Darmstadtu, kde poznal seriální hudbu. Strávil pak dva roky v Paříži jako žák Pierra Bouleze.  V letech 1963–1965 vyučoval na Královské hudební akademii. V roce 1970 odešel do Spojených států a přednášel na "Peabody Institute" v Baltimoru. Vrátil se do Anglie a mezi roky 1994 a 2000 byl vedoucím katedry skladby na Královské akademii.  Bennett vystupoval pravidelně také jako jazzový klavírista se zpěváky jako byli Cleo Laine, Marion Montgomery, Mary Cleere Haran a Claire Martin. V pozdějších letech byl, vedle hudebních aktivit, znám také jako výtvarný umělec, autor koláží.  Richard Rodney Bennett zemřel 24. prosince 2012 v New Yorku a je pohřben na hřbitově Green-wood Cemetery v Brooklynu

Ocenění.

V roce 1975 získal cenu BAFTA za nejlepší hudbu k filmu "Vražda v Orient expresu" a opakovaně byl na ni nominován (v roce 1970 za "Tajný obřad", 1971 za "Postavy v krajině", 1973 za "Lady Caroline Lamb", 1978 za "Equus", 1980 za "Amíky" a 1995 za "Čtyři svatby a jeden pohřeb"). Dále byl třikát nominován na cenu BAFTA v kategorii původní televizní hudby: v roce 1985 za TV film "The Ebony Tower", 1986 za seriál "Tender Is The Night" a 2001 za minisérii "Gormenghast"). Celkem třikrát byl také nominován na Oscara za původní hudbu: v roce 1967 za "Daleko od hlučícího davu", 1971 za "Mikuláše a Alexandru" a 1974 za "Vraždu v Orient expresu". Za dva posledně jmenované byl nominován i na Cenu Grammy a za televizní adaptaci klasické detektivky Agathy Christie "Smysluplná vražda" ("Murder with Mirrors", 1985) také na Cenu Emmy.  Třikrát získal britskou skladatelskou cenu Ivor Novello: v roce 2001 za hudbu k minisérii BBC "Gormenghast", v roce 2004 za klasickou hudbu. Rovněž za své poslední zkomponované dílo "A Colloquy with God" byl nominován na Britskou skladatelskou cenu v kategorii sborové skladby.  V roce 1977 byl jmenován komandérem a v roce 1998 rytířem Řádu britského impéria. Magazín "Gay Times" ho v roce 1995 nominoval jako jednoho z nejvlivnějších gayů v hudbě.

Dílo.

Bennett zkomponoval více než 200 koncertních skladeb a hudbu k 50 filmům a televizním inscenacím. Po 50 let byl rovněž skladatelem a interpretem jazzových písní. Ve svých koncertních skladbách vycházel z techniky evropské avantgardy. Byl silně ovlivněn svým učitelem Piere Boulezem. V posledních letech svého života se postupně vracel k tonální hudbě.

Richard Rodney Bennett (29. března 1936 Broadstairs, Kent, Anglie – 24. prosince 2012 New York) byl anglický hudební skladatel, od roku 1979 žijící v New Yorku, známý zejména z oblasti filmové hudby, ale také autor koncertních děl a jazzový umělec.

Sir Richard Rodney Bennett (29 March 193624 December 2012) was an English composer of film, TV and concert music, and also a jazz pianist and occasional vocalist. He was based in New York City from 1979 until his death there in 2012.