Mládí.

Jiří pocházel z poděbradské linie šlechtického rodu pánů z Kunštátu. Tuto linii založil Jiřího praděd Boček I. z Kunštátu († 1373), který jako první užíval predikát "z Kunštátu a na Poděbradech". Jiřího otcem byl Viktorín z Poděbrad, husitský velitel, který zemřel roku 1427 ve věku asi 24 let. Jiřího matka je neznámá. O místě narození Jiříka se vedou spory, zdali se jednalo o Poděbrady či Bouzov, kde jeho rodiče sídlili, či Hořovice, kam se rodiče Jiřího uchýlili před bouřemi husitských válek. Jsou to však jenom spekulace nepodložené zdroji, stejně tak se jako možná místa narození tradují hrady Litice, Kunštát a další.  Pozdější král stranil umírněným utrakvistům. Roku 1434 se pravděpodobně jako čtrnáctiletý zúčastnil bitvy u Lipan na straně umírněných kališníků a katolíků.  Jiří z Poděbrad byl původně hejtmanem Boleslavského kraje. Už v této době se sblížil s představitelem panského stavu Hynkem Ptáčkem z Pirkenštejna, po jehož smrti převzal vedení celého panského seskupení. Zaujal vůdčí postavení v kališnickém táboře. Mezitím se znovu aktivovala katolická opozice, Jiří vytušil nebezpečí a v roce 1448 přepadl Prahu a zmocnil se jí.  V roce 1452 v duchu programu namířeného proti radikálním husitům dobyl Jiří Tábor, čímž významně oslabil tábority jako politickou a náboženskou skupinu. Zemským sněmem byl zvolen zemským správcem a pokoušel se o obnovu českého království, rozvráceného husitskou revolucí. Největší překážkou byla tzv. Strakonická jednota (sdružení katolického panstva).

Zemský správce.

Za této situace bylo pro Jiřího z Poděbrad nejlepším řešením uznání nezletilého Ladislava Pohrobka českým králem. Od císaře získal díky výborné diplomacii a ochotě ke kompromisu uznání svého titulu zemského správce. Ve Vídni se setkal s Ladislavem Pohrobkem a dohodl se s ním na podmínkách jeho přijetí za krále. Ladislav Pohrobek byl tedy 28. října 1453 korunován českým králem, byl však nezletilý, proto si Jiří udržel výkonnou moc a nadále se snažil udržovat rovnováhu mezi kališnickým a katolickým panstvem a částečně restaurovat královský majetek.  Proti svým odpůrcům neváhal použít hrubé síly, ať už se jednalo o saská knížata v severozápadních Čechách, nebo o radikálního husitu Jana Koldu ze Žampachu, své mocnější odpůrce (Rožmberky a Šternberky) uspokojoval Jiří z Poděbrad udělováním významných úřadů, čímž je zároveň odsouval do politického pozadí. Roku 1457 zemřel Ladislav Pohrobek na leukémii a s jeho úmrtím vyvstal problém volby nového českého krále. Zpočátku se zdálo, že jím bude zvolen některý z příslušníků panovnických dynastií (kupř. císař Fridrich III. Habsburský, polský král Kazimír IV. Jagellonský nebo saský vévoda Vilém III. Saský), 2. března 1458 byl ale českým sněmem na Staroměstské radnici zvolen Jiří z Poděbrad.

Diplomat.

Důvodem Jiříkovy volby českým králem byla skutečnost, že si česká utrakvistická šlechta přála zachovat dosud platné výdobytky husitské revoluce, to znamená především přijímání pod obojí. Proto musela do svého čela postavit „husitského krále“ (toto označení je nutno chápat jako král umírněných husitů). Za pomoci úplatků a slibů (např. Janovi II. z Rožmberka), ale také výhrůžek a nátlaku však dosáhl toho, že mu své hlasy dalo také české katolické panstvo. Jiříkova zvolení se však nezúčastnili zástupci vedlejších (katolických) zemí Koruny české. Nezískal podporu ani od moravských katolíků. Nový král svědomitě dodržoval basilejská kompaktáta. Zároveň se snažil o poklidné soužití většinového utrakvistického obyvatelstva s katolickou menšinou. Nábožensky snášenlivý byl i v osobním životě. Obě jeho manželky, Kunhuta ze Šternberka i Johana z Rožmitálu, pocházely z katolických rodů.  V předvečer své korunovace se tajně zavázal papežským legátům zachovat poslušnost papeži a pronásledovat kacíře. Zatímco římská kurie si tuto přísahu vykládala jako Jiříkovo odvrácení se od kalicha, Jiřík sám závazek neinterpretoval jako slib pronásledování kališníků, které považoval za součást římské církve, ale členů vznikající Jednoty bratrské, proti které skutečně razantně zasáhl. Své přijetí za krále mimo Čechy si byl nucen zajistit uspořádáním vojenské výpravy. Vpádem do Rakous pak přinutil Albrechta VI. Habsburského vzdát se nároků na Moravu. Slezsko a obojí Lužice Jiřího z Poděbrad uznaly až v druhé polovině roku 1459, resp. začátkem roku 1460.  Jiří si díky své skvělé diplomatické obratnosti získal přízeň císaře Fridricha III., který mu roku 1459 v Brně udělil v léno české země a pravděpodobně mu také potvrdil kurfiřtskou hodnost a výsady českého království. V následujících letech král císaři několikrát pomohl jak v Rakousích, tak v říši. To ovšem znamenalo konec jeho přátelství s Matyášem Korvínem, kterému pomohl na uherský trůn (jeho volbu však Fridrich III. neuznal, neboť si sám činil nároky na uherskou korunu po svém synovci Ladislavu Pohrobkovi) a provdal za něj svoji dceru Kateřinu

Husitský král.

Jiří se stal úspěšným panovníkem, který vzbuzoval respekt u mnohých doma i za hranicemi království. Od začátku své vlády se však musel vyrovnávat s obtížným mezinárodně politickým postavením – výraznou většinou učené Evropy i domácími odpůrci (především z vedlejších zemí Koruny české a z německých měst Moravy) byl považován za husitského kacíře a povýšence nízkého původu (dokonce prý nemanželského), který se zmocnil panovnického trůnu neprávem.  Situace se dále zhoršila poté, co papež Pius II. začal na Jiřího naléhat, aby zakročil proti kacířským husitům. Král ho prostřednictvím zvláštního poselstva, vedeného Zdeňkem Kostkou z Postupic, žádal v březnu roku 1462 o potvrzení basilejských kompaktát (tj. především o zlegalizování "kalicha" (přijímání podobojí) a jmenování Jana Rokycany pražským arcibiskupem. Pius II. obé odmítl s odůvodněním, že kalich byl povolen jen první generaci husitů a s kompaktáty nikdy římská kurie oficiálně nesouhlasila. I když to ještě nebylo přímo řečeno, bylo jasné, že utrakvisté v čele s českým králem se tímto stávají kacíři. V roce 1466 (dne 23. prosince) byl český král Jiří z Poděbrad římským papežem Pavlem II. z katolické církve exkomunikován. Stalo se tak v Římě při zasedání papežské konzistoře (v konzistorní síni, za přítomnosti asi čtyř tisíců lidí, kteří měli za úkol oznámit verdikt papeže "celému světu"). Český král byl v nepřítomnosti označen za "kacíře, křivopřísežníka, svatokrádce, prašivou ovci..." proto byl papežem odsouzen ke ztrátě důstojenství, statků, práv... a to se vztahovalo i na jeho potomky.

Pokus o sjednocení Evropy.

Jiří už dlouho předvídal, že dojde ke střetu s papežem (o neúspěšných jednáních v Římě byl navíc průběžně informován), a rozhodl se zajistit si pro tento případ spojence mezi evropskými katolickými vládci. Jeho vynikající poradce, humanista Antonio Marini z Grenoblu, inspiroval krále již během května roku 1462 k vytvoření projektu "Všeobecné mírové organizace" („Smlouva o nastolení míru v celém křesťanstvu“) křesťanských panovníků, v níž by se všichni snažili o upevnění trvalého míru na principu národní svrchovanosti států, zásady nevměšování se a řešení sporů před mezinárodním soudním tribunálem ("„obecným konsistoriem“"); Evropa se měla sjednotit v boji proti Turkům, „nejzarputilejším nepřátelům jména křesťanů“ a vyhnat je z bývalých křesťanských zemí. Ve spolku měly mít státy, uspořádané do větších celků (Galie, Germánie, Itálie, Hispánie...), po jednom hlasu, přičemž se počítalo s vůdčí rolí Francie. Naopak o papežovi návrh takřka nehovořil a přiznával mu jen malé pravomoce. A v tom byl kámen úrazu.  Marini byl neprodleně vyslán k tajné misi po evropských dvorech – během následujících dvou let opakovaně navštívil Serenissimu (Benátskou republiku), Francouzské království, Burgundské vévodství, Polské a Uherské království, Braniborské markrabství a Saské kurfiřtství. Pouze u německých knížat, polského a francouzského krále našel plán příznivý ohlas. Benátčané odmítli dělat něco bez papeže; Korvín byl přímo uplacen papežskými subsidiemi; Burgundsko tíhlo k nepřátelství s Francií a zaujalo k věci chladný postoj. Ani tajné poselstvo (vedl jej Albrecht Kostka z Postupic spolu s Marinim), určené zvlášť pro Francii (květen 1464), nedokázalo překonat mistrovské intriky a tlak kuriální diplomacie. Ludvík XI. souhlasil pouze s dvoustrannou smlouvou o přátelství.  Převratná a v mnohém svou dobu předbíhající myšlenka vytvoření středověkého „společenství národů“ (obdoby dnešní OSN či EU) nakonec nenašla pochopení. Jiříkovo úsilí mohlo jen stěží uspět v podobě, v níž byla ignorována právě papežská moc. Celé jeho jednání bylo tedy neúspěšné.

„Z Čech až na konec světa“.

I přes krach myšlenky Všeobecné mírové organizace se král nevzdal svých snah o odvrácení hrozící diplomatické a hospodářské izolace království („českého vředu na těle křesťanstva“ dle postoje papežské kurie). Aby čelil špatné pověsti Čechů v zahraničí, rozhodl se vyslat na cestu po Evropě další výpravu: tentokrát veřejně, s patřičnou slávou a nemalým finančním zabezpečením. Oficiálně však neměla žádný zvláštní úkol, ani charakter státního poselstva, nýbrž rytířské cesty králova švagra Jaroslava Lva z Rožmitálu; proto také průvodní glejt nevydal výpravě král, ale královna Johana: "„...aby její pan bratr poznaje s mnoha stran lidské obyčeje a mravy, mohl lépe zaříditi svůj život a nabýti osvědčených zkušeností rytířských...“" Vybraným rytířským chováním (cesty se účastnili i známí bojovníci Jan Žehrovský z Kolovrat a Burian ze Švamberka), smíšeným národnostním (Češi a Němci) i konfesním (utrakvisté i katolíci) původem a nákladnými dary pro panovníky měla výprava v zahraničí příznivě zapůsobit. (V pozadí byla samozřejmě stále myšlenka širší spolupráce evropských vladařů.)  26. listopadu 1465 vyrazilo čtyřicetičlenné poselstvo s 52 koňmi a jedním zásobovacím vozem z Prahy.  Cestu popsal ve svém deníku Václav Šašek z Bířkova. Tato práce inspirovala českého romanopisce Aloise Jiráska k napsání díla "Z Čech až na konec světa".

Války s Uhrami a smrt.

Dále se prohlubující nepřátelství mezi králem a papežstvím povzbudilo k odporu nespokojené české katolické panstvo a města. Již roku 1463 vyhlásila válku proti králi Vratislav. Pius II. roku 1464 povolal Jiřího z Poděbrad před církevní soud a znovu tak učinil papež Pavel II. v následujícím roce, kdy se proti Jiřímu na domácí půdě zformovala Jednota zelenohorská, vedená Jiříkovým bývalým švagrem Zdeňkem ze Šternberka. Roku 1466 uvrhl papež krále jako kacíře do klatby a vyhlásil proti němu křížovou výpravu. Formálně byl zbaven majetku i trůnu. Této příležitosti využil ctižádostivý uherský král Matyáš Korvín, bývalý Jiříkův zeť, a postavil se do jejího čela. Jeho zprvu úspěšný útok byl však odražen nedaleko Vilémova ve východních Čechách. Zajatý Matyáš ustoupil a slíbil, že od dalšího boje upustí. Po svém propuštění se však nechal katolickou šlechtou zvolit roku 1469 v Olomouci za českého krále. Matyášova volba byla uznána nejen moravskými pány, ale i zástupci vedlejších zemí Koruny české. Jiříkovi tak zůstala vláda pouze nad kališnickou částí Čech.  Jiří z Poděbrad za této situace pochopil, že se mu stěží podaří vytvořit vlastní dynastii a udržet královskou korunu pro rod Poděbradů, a nabídl ji proto polským Jagelloncům, kteří o ni měli podmíněný zájem. Krátce nato, 22. března 1471, nečekaně zemřel. Pohřben byl v královské hrobce v chrámu sv. Víta.  Antropologické průzkumy pozůstatků Jiřího z Poděbrad prováděl Emanuel Vlček a dle očekávání zjistil, že král trpěl velkou vodnatelností a obezitou, způsobenou patrně poruchou látkové výměny. Jeho portréty proto pocházejí vesměs z doby před jeho třicetinami. Měl velký žlučový kámen a změny na játrech, měřil kolem 165 centimetrů a v mládí utrpěl zranění obličeje a zlomeniny obou lýtkových kostí, jež mu však dobře srostly. Vyšetřením královy lebky zjistil Jiří Ramba, že výrazné oploštění a zmenšení levé poloviny obličeje jde na vrub růstovému zpomalení v dětství, nejspíše po tupém plošném nárazu - úderu na čelo i na levou tvář. Kromě vpáčené části levé čelní kosti (20x25 mm) lze soudit, že se vytvořil mohutný otok s rozsáhlým výronem krve do měkkých tkání tváře. Při hojení došlo ke ztuhnutí - jizvě původně zhmožděné okostice s redukcí většího počtu drobných cév vyživujících kost. V dalším průběhu vývoje se pak zpomalilo průběžné přirůstání horní čelisti a lícní kosti co do objemu. Na bradě a přední ploše dolní čelisti vlevo je kostní zesílení tvaru cibulové slupky, oproti okolí ostře ohraničené s nepravidelnými okraji. Toto zjištění svědčí pro osifikaci poměrně rozsáhlého krevního výronu pod okosticí dolní čelisti. Z období, kdy Jiřík již byl českým králem, pochází portrét na zámku v Častolovicích. Na obličeji je dobře zřetelná oploštěná levá lícní krajina a zbytnělá víčka s výraznou podočnicovou rýhou. Jde o známý poúrazový stav, kde jizva okostice pod jemnou vrstvičkou kůže při dolním okraji očnice vede k otokům obou víček, neboť brání řádnému odtoku mízy. Věrně je zachycena i asymetrická brada.

Rodina.

Jiří z Poděbrad byl dvakrát ženat: poprvé s Kunhutou ze Šternberka, která zemřela roku 1449 a s níž měl sedm dětí, a podruhé s Johanou z Rožmitálu. Třem svým synům udělil münsterberské knížectví. Jejich potomci tam založili vlastní dynastii. Syn Hynek z Poděbrad je známý jako básník, vnuk Bartoloměj z Minstrberka byl významným diplomatem.  S Kunhutou ze Šternberka (1425–1449) se Jiří oženil v roce 1441. Jejich dětmi byli:  Po smrti Kunhuty se Jiří v roce 1450 oženil s Johanou z Rožmitálu (1430?–1475). Spolu pak měli zřejmě pět dětí.  Jiří z Poděbrad měl dvě sestry – Markétu ze Žeberka (manžel Bohuslav ze Žeberka a Plané) a Alžbětu z Dubé (manžel Jindřich z Dubé a Lipé).

Odkaz v první světové válce.

V letech 1916 a 1917 byl nově vzniklý 2. střelecký pluk Československých legií na Rusi nazván jménem "Krále Jiřího z Poděbrad"

Jiří z Kunštátu a Poděbrad, vlastním jménem Jiřík z Kunštátu a Poděbrad (23. dubna 1420 – 22. března 1471 Praha), byl od roku 1458 po zvolení českou šlechtou až do smrti roku 1471 český král. Měl přezdívku,husitský král”. Stal se jediným českým panovníkem, který nepocházel z panovnické dynastie, ale z panského stavu domácí šlechty. Po něm vládli již pouze králové z cizích dynastií.

George of Kunštát and Poděbrady (23 April 1420 – 22 March 1471), also known as Poděbrad or Podiebrad (; ), was King of Bohemia (1458–1471). He was a leader of the Hussites. He is known for his idea and attempt to establish common European institutions. It is seen as the first historical vision of European unity.


Historie mince.

Krugerrand byl představen v roce 1967 jako investiční příležitost pro veřejnost. Na rozdíl od dalších mincí ražených z drahých kovů, získal Krugerrand status zákonného platidla nebo měny. Aby zvýšili odolnost mince, byla ražena jako slitina mědi a zlata. Navzdory tomu, že mince byla zákonným platidlem, se z Krugerrandu stalo v období 70. a 80. let 20. století zboží zakázané k importu do mnoha západních zemí. Důvodem byly ekonomické sankce proti Jihoafrické republice kvůli její politice apartheidu.  V roce 1980 představoval Krugerrand 90 % celosvětového trhu zlatých mincí. V tomto roce také jihoafrická mincovna dala poprvé vyrazit tři zmenšeniny Krugerrandu, které se vyrábí dodnes. Jedná se o minci s 1/2 unce zlata, 1/4 unce zlata a 1/10 unce zlata. Celkově bylo v podobě mincí Krugerrand prodáno více než 46 milionů uncí zlata.

Investiční mince inspirované Krugerrandem.

Během stále rostoucí hodnoty zlata v 70. letech 20. století se Krugerrand rychle stala první volbou po světové investory, kteří chtěli nakupovat zlato. Jihoafrická republika v té době měla pod kontrolou přibližně 2/3 celosvětové produkce zlata. Odhaduje se, že mezi roky 1974 a 1985 bylo jen do Spojených států dovezeno 22 milionů mincí.  Obrovský úspěch této mince zapříčinil, že i další země produkující zlato se rozhodly razit své vlastní zlaté investiční mince. Vznikl takto například "Zlatý Kanadský javorový list" v roce 1979, "Australský nuget" v roce 1981, legendární zlatá "Čínská panda" v roce 1982, "Americký orel" v roce 1986 nebo britská mince "Britannia" v roce 1987.  Soukromé mincovny také vydávají vlastní zlaté či stříbrné emise (označení mince nese jen zákonné platidlo s nominální hodnotou) inspirované stylem Krugerrandu. Emise často vyobrazují Paula Krugera a antilopu skákavou, některé přímo kopírují vzhled Krugerrandu a jen změní nápisy. Takovéto numismaty nejsou emitovány Jihoafrickou mincovnou nebo vládou Jihoafrické republiky, tím pádem nejsou oficiální, nejsou zákonným platidlem a nemohou být považovány za mince.  V České republice zlaté investiční mince vydává Česká národní banka. Na rozdíl od Krugerrandu mají nominální hodnotu, a to většinou 5 000 Kč. K významným událostem, jako bylo 600 let od upálení Mistra Jana Husa nebo 800 let od Zlaté buly sicilské, je nominální hodnota mince určena na 10 000 Kč. Tyto mince také obsahují 1 unci zlata. Mince typu Krugerrand, která by se razila pravidelně, v České republice není. Je však možné ji prostřednictvím distributorů zakoupit.

Vlastnosti mince.

Původní Krugerrand s 1 uncí zlata má v průměru 32,77 mm. Váha mince je ve skutečnosti 1,0909 troyské unce. Je vyražena z 22 karátového zlata, takže téměř 92 % kovu je ryzí zlato, mince tedy obsahuje přesně 1 celou unci zlata. Zbylých 8 % váhy tvoří měď, která minci dodává více oranžový vzhled. Mince s malým obsahem mědi jsou také odolnější, takže se tak nepoškrábají.

Krugerrand je jihoafrická zlatá mince, vyražená poprvé v roce 1967 Jihoafrickou mincovnou. Mince nemá nominální hodnotu, její hodnota je určena objemem zlata a jeho aktuální cenou. Účelem této mince bylo rozhýbat jihoafrický trh. V 80. letech pokrývala 90 % světového trhu zlatých mincí. Jméno mince je složenina jména „Kruger“ (bývalý jihoafrický prezident Paul Kruger znázorněný na aversu mince, vytvořeném podle návrhu Otta Schulze) a označením měnové jednotky Jihoafrické republiky „rand“. Na reversu je vyobrazený jeden ze symbolů Jihoafrické republiky – antilopa skákavá. Na minci jsou také nápisy „Jihoafrická republika“ napsané afrikánštinou i angličtinou.

The Krugerrand (; ) is a South African coin, first minted on 3 July 1967 to help market South African gold and produced by Rand Refinery and the South African Mint. The name is a compound of "Paul Kruger", the former President of the South African Republic (depicted on the obverse), and "rand", the South African unit of currency. On the reverse side of the Krugerrand is a springbok, South Africa's national animal.


Biografie.

Carl Laemmle se narodil v židovské rodině na pokraji židovské čtvrti německého města Laupheim. V roce 1884 emigroval do Spojených států, kde po dvacet let pracoval v Chicagu jako účetní a prokurista. V rámci podnikatelských aktivit začal skupovat malá kina zvaná nickelodeons a se svou firmou Laemmle Film Service rozšiřovat distribuci filmových služeb. 8. června 1912 uzavřeli v New Yorku Carl Laemmle z Independent Motion Picture Company, Pat Powers z Powers Picture Company, Mark Dintenfass z Champion Films a Bill Swanson z American Éclair, kontrakt, díky němuž došlo ke sloučení jejich studií. Z těchto čtyř společností vznikla známá hollywoodská filmová společnost Universal Motion Picture Manufacturing Company.  Na počátku a v polovině 30. let 20. století produkoval Laemmlův syn, Carl Laemmle junior, řadu drahých a komerčně neúspěšných filmů, přesto však došlo i k natočení úspěšných filmů, jako Back Street z roku 1932, či Show Boat z roku 1936. Carl Laemmle byl nakonec i se svým synem v roce 1936 ze společnosti vytlačen.  Laemmle byl po celý svůj život v kontaktu se svým rodným městem, finančně jej podporoval a rovněž sponzoroval stovky Židů z Laupheimu a Württemberska, aby emigrovali z nacistického Německa do Spojených států, a zachránili se tak před holocaustem. Kvůli zajištění a usnadnění jejich imigrace Laemmle kontaktoval americké orgány, členy Sněmovny reprezentantů a ministra zahraničí Cordella Hulla. Pokoušel se také intervenovat ve prospěch uprchlíků z lodě SS St Louis, kteří byli nakonec v roce 1939 posláni z Havany zpět do Evropy.  Poté co 24. září 1939, ve věku 72 let, zemřel v Beverly Hills na kardiovaskulární chorobu, byl pochován v Chapel Mausoleum na židovském hřbitově Home of Peace Cemetery.

Carl Laemmle Sr. (17. ledna 1867, Laupheim, Württembersko, Německo – 24. září 1939, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy) byl průkopník americké filmové produkce a zakladatel jednoho z hlavních hollywoodských filmových studií – Universal Studios. Produkoval či byl jinak zapojen do více než čtyř stovek filmů. Jeho neteř Carla Laemmle se stala herečkou.

Carl Laemmle (; born Karl Lämmle; January 17, 1867 – September 24, 1939) was a German-born filmmaker and the founder and, until 1934, owner of Universal Pictures. He produced or worked on over 400 films.


Biografie.

Willibrord se narodil v Northumbrii v rodině zbožného křesťana sv. Wilgila (n. Hilgila). Ve věku 7 let byl chlapec dán na výchovu do benediktinského kláštera v Riponu, který v té době vedl jeho zakladatel sv. Wilfrid. Když dospěl, sloužil Willibrord řeholní slib a stal se mnichem. Ve věku 20 let se odebral do opatství Rathmelsigi v Irsku, které bylo v 7. století jedním z nejvýznačnějších center teologie a vzdělanosti v Evropě. V Irsku strávil Willibrord 12 let, dokončiv své vzdělání pod vedením sv. Egberta.  Roku 690 Willibrord opustil Irsko ve skupině dvanácti misionářů, mezi nimiž byl i sv. Acca z Hexhamu, a vydal se hlásat křesťanství k pohanským Frísům. Přinesli do Fríska i kult sv. Osvalda, který se odtud dále šířil. Misie se konala na pozadí války mezi křesťanským franským majordomem Pipinem II. Prostředním (z Herstalu) a pohanským fríským králem Radbodem. Misionáři doputovali, učíce a kážíce víru, do Utrechtu. Zvláštní význam tété misie spočívá v tom, že s sebou přinášela iro-skotský ideál asketického bezdomovectví potulných mnichů. Tato idea přetrvávala ještě dlouho u anglických misionářů ve Švédsku: sv. Eskil († 1080) se domníval, že oč bude vzdálenější domovu, o to více se přiblíží nebi. Další zvláštností irské církevní organisace bylo to, že centrem lokální církve byl klášter a její hlavou představený tohoto kláštera, zatímco po římském způsobu hlavou místní církve byl biskup, popř. arcibiskup.  Willibrord však místo tohoto starého misionářského ideálu spolupracoval s karolinským majordomem a s papežem na začlenění misionářů do říše. Odebral se do Říma, kde mu roku 695 papež sv. Sergius II. dal požehnání k jeho misii ve Frísku a vysvětil jej na arcibiskupa. Willibrord se tak stal prvním arcibiskupem Frísů. Po návratu do Fríska Willibrord založil řadu kostelů, mezi nimi kostel a klášter v Utrechtu, který se stal jeho prvním sídlem a místním centrem vzdělávání. Tak ve své osobě spojil sv. Willibrord obě tehdy existující misijní koncepce: jako představený kláštera, podřízený vladaři, byl hlavou mise po způsobu irském; jako arcibiskup, podřízený papeži římskému, byl hlavou mise římské. V Echternachu (nyní v Lucembursku) založil roku 698 významné opatství, které existuje dodnes.  Sv. Willibrord neohroženě hlásal nové učení nejkrutějším pohanským vůdcům, mezi nimi i samému Radbodovi, který, třebaže nepřijal křesťanství, propustil Willibrorda v míru, jsa otřesen jeho smělostí a neochvějným přesvědčením.  Willibrord uskutečnil misii rovněž v Dánsku, tam však nedosáhl zvláštních úspěchů a vrátil se zpět do Fríska.  V roce 714 pokřtil syna Karla Martela, budoucího franského krále Pipina Krátkého.  Roku 716 Radbod, využiv rozbroje mezi Franky, opět získal kontrolu nad Frískem, zničil řadu kostelů a pobil množství misionářů a místních křesťanů; když pak roku 719 zemřel, začínal Willibrord svou práci znovu, nyní ovšem již v klidnější atmosféře pod vládou Karla Martela. Pokračoval pak ve své misijní činnosti až do pokročilého věku.  Posledních několik let svého života strávil v Echternachu, kde skonal v noci z 6. na 7. listopad roku 739 v požehnaném věku 82 let. V chóru zdejšího klášterního kostela byl misionář - podle svého testamentu z roku 729 – pochován; v Eternachu byl hned po své smrti uctíván jako svatý. Pojmenován po něm byl dóm v hanzovním městě Wesel, dříve patřící pod klášter v Echternachu. Willibrordova pamětní deska se nachází v pamětní síni Walhalla v Donaustaufu.  Svatý Willibrord je uctíván jak katolickými, tak i pravoslavnými křesťany. Jeho svátek se slaví 7. listopadu. Zvláštní úcty požívá sv. Willibrord u starokatolíků, protože je považován za patrona Utrechtské unie a starokatolický utrechtský arcibiskup se považuje za jeho nástupce v nepřerušené linii úřadu.

Tradice.

V Echternachu se každoročně o Svatodušních svátcích koná pestrý a velmi originální průvod, zasvěcený sv. Willibrordovi. Účastníci jdou přes celé město zvláštním tanečním krokem: původně se dělaly tři kroky vpřed a dva vzad, od roku 1947 krok vpřed a vlevo a krok vpřed a vpravo. První zmínka o procesí pochází z roku 1497. V průběhu staletí byla procesí několikrát zakázána, přesto však přetrvala do dnešních dnů. Původ tohoto originálního obyčeje není přesně znám, pravděpodobně jde o pozůstatek středověkých kajícnických procesí, jejichž účastníci se chovali jako stižení těžkými chorobami, věříce, že to pomůže odehnat nemoc. Je také možné, že jde o napodobení křesťanských poutníků, kteří po každých třech krocích padali na kolena; není ani vyloučeno, že v tomto zvyku přežívají relikty starých pohanských rituálů. Procesí je zakončeno u světcova hrobu slavnostní mší.

Svatý Willibrord (657? Northumbrie – 7. listopadu 739 Echternach, Lucembursko) byl anglosaský benediktinský mnich, misionář, s jehož jménem je spojeno šíření křesťanství ve Frísku a obrácení Frísů na víru. V této souvislosti bývá nazýván „apoštolem Frísů“. Byl prvním arcibiskupem Frísů se sídlem v Utrechtu (695-739). Je svatým římskokatolické, starokatolické i pravoslavné církve, jeho svátek se světí ve výroční den jeho úmrtí – 7. listopadu (jiné církve 20. října).

Willibrord (; 658 – 7 November AD 739) was a Northumbrian missionary saint, known as the "Apostle to the Frisians" in the modern Netherlands. He became the first Bishop of Utrecht and died at Echternach, Luxembourg.


Mládí.

Narodil se 10. listopadu 1906 v Mnichově jako jediné dítě Theodora Kramera a Marie Kramerové. Od rodičů se mu dostalo přísné katolické výchovy. V roce 1915 se rodina přestěhovala z Mnichova do Augsburgu. Vyučil se jako elektrikář. Během ekonomické krize v letech 1925–1933 byl po většinu času nezaměstnaný.

Kariéra v NSDAP a SS.

1. prosince 1931 vstoupil do NSDAP (stranické číslo 733 597) a 20. června 1932 se stal členem SS (číslo 32 217).  Od roku 1934 pracoval v koncentračních táborech. Začal jako obyčejný strážný v KL Dachau, ale ve své kariéře rychle postupoval k vyšším místům. Od listopadu 1934 do června 1936 působil na komandatuře KL Esterwegen, odkud se vrátil zpět do Dachau. V červnu 1937 byl převelen do KL Sachsenhausen, kde pracoval až do srpna 1938. Poté byl převelen do KL Mauthausen, kde nastoupil na místo "adjutanta" (zástupce tehdejšího velitele tábora Franze Ziereise).  Od května 1940 byl přidělen jako "adjutant" Rudolfa Hösse do nově založeného tábora Auschwitz. Od listopadu 1940 do dubna 1941 prošel školením pro velitele táborů v KL Dachau. Následně působil jako vedoucí tábora ("Schutzhaftlagerführer") v KL Natzweiler-Struthof a od května 1942 se stal jeho velitelem ("Lagerkommandant").  Na jaře 1944 se vrátil zpět do Osvětimi, kde působil od 8. května do listopadu 1944 jako velitel tábora v Auschwitz-Birkenau. Během evakuace tohoto tábora byl jmenován velitelem tábora Bergen-Belsen, kde se ujal funkce 1. prosince 1944. Kvůli své krutosti byl vězni nazýván „bestií z Bergen-Belsen“. Byl zatčen britskými vojáky, kteří osvobodili Bergen-Belsen 15. dubna 1945.

Odsouzení.

Josef Kramer byl spolu s dalšími 45 funkcionáři a členy strážních jednotek (včetně 17 žen) souzen britským válečným soudem v Lüneburgu. Proces trval dva měsíce (17. září – 17. listopadu 1945). Josef Kramer byl v poslední den procesu odsouzen spolu s dalšími 10 osobami k trestu smrti oběšením. Rozsudek byl vykonán 13. prosince 1945 ve věznici Hameln.

Josef Kramer (10. listopadu 1906, Mnichov – 13. prosince 1945 Hameln) byl německý důstojník SS a válečný zločinec, mj. velitel koncentračních táborů Auschwitz-Birkenau a Bergen-Belsen. U SS dosáhl hodnosti SS-Hauptsturmführer ("kapitán").

Josef Kramer (10 November 1906 – 13 December 1945) was the Commandant of Auschwitz-Birkenau (from 8 May 1944 to 25 November 1944) and of the Bergen-Belsen concentration camp (from December 1944 to its liberation, April 15, 1945). Dubbed The Beast of Belsen by camp inmates, he was a German Nazi war criminal, directly responsible for the deaths of thousands of people. He was detained by the British Army after the Second World War, convicted of war crimes and hanged on the gallows in the prison at Hamelin by British executioner Albert Pierrepoint.


Život.

Théodore Géricault se narodil v Rouen ve Francii. Pocházel z bohaté rodiny a na malování byl materiálně zcela nezávislý. V dětství projevoval výtvarné nadání, které pak zdokonaloval v ateliéru slavného malíře Carla Verneta, byl přítelem jeho syna Horace Verneta, a později u Pierra Guerrina.  Roku 1811 se zapsal na École des Beaux-Arts v Paříži. Již následující rok podnikl na vlastní náklady studijní cestu do Itálie, kde jej ohromilo umění italské renesance a zejména dílo Michelangela. Byl též přitahován plátny Petera Paula Rubense. Po návratu do Francie tvořil stále pod vlivem školy Davidovy obrazy s tematikou koní, jezdecké scény, portréty prostých lidí, krajiny. Postupně však si vytvořil osobitý styl malování, z kterého vyzařuje i celá jeho duše – barevná, energická, extravagantní osobnost.  Z jeho děl sálá extatické napětí v kterém tvořil, kompozice vzbuzují vždy silné emoce. Pod vlivem politických událostí vytváří svá první nesmrtelná díla tvořící již přechod od neoklasicismu k romantismu (Raněný kyrysník roku 1814, Důstojník gardového jezdectva roku 1812).  Nejslavnějším dílem jeho života je "Vor Medúzy" (1819) dramaticky znázorňující skutečný příběh katastrofy lodě Medúza, která se roku 1816 potopila a cestující, kterých se zachránilo 147, byli opuštěni posádkou lodě a vydání bez jídla i pití napospas moři a podnebí. Po dvou týdnech plavby, během kterých se vyskytly i případy kanibalismu, se zachránilo 15 pološílených lidí (dalších pět zahynulo na palubě lodi Argus, která je zachránila). Příhoda, která měla velkou odezvu veřejnosti i politickou dohru, je na plátně podána s takovou drásavostí a smyslem pro tragiku, že dílo vyvolalo na Pařížském salonu roku 1819 společenský skandál.  V letech 1820–1821 pobýval Géricault v Anglii – odtud pochází série obrazů Dostihy v Epsomu (1821). Později maluje Géricault řadu portrétů duševně nemocných v psychiatrické léčebně (oleje i grafika). Dle svých oblíbených témat byl nazýván i malířem koní a bláznů. Některými experty je Géricault označován za nejnadanějšího malíře, jakého svět kdy měl.  Trpěl tuberkulózou páteře – tzv. mallum Potti, přesto rád jezdil na koni. A tento koníček mu byl osudný – zemřel na následky pádu z koně. Je pohřben na pařížském hřbitově Père-Lachaise (vpravo od centrální kaple), na jeho náhrobku je na měděné desce vyryt v malém formátu obraz Vor Medúzy.

Jean-Louis Andre Théodore Géricault [ʒɑ̃ lwi ɑ̃dʁe teodoʁ ʒeʁiko] (26. září 1791 Rouen – 26. ledna 1824 Paříž) byl francouzský malíř a grafik, hlavní představitel francouzského romantismu.

Jean-Louis André Théodore Géricault (; 26 September 1791 – 26 January 1824) was an influential French painter and lithographer, whose best-known painting is "The Raft of the Medusa". Although he died young, he was one of the pioneers of the Romantic movement.


Složení.

Kvarcity patří mezi zralé sedimenty, velikost jejich velmi dobře opracovaných zrn se pohybuje od 2 do 0,05 mm. Obsahují až 95 % křemenných zrn. Barva je světlá od bílé a šedivé po nažloutlou až načervenalou. Struktura bývá zubovitá až mozaikovitá. Tmel bývá křemitý. Díky svému složení je kvarcit odolná hornina. Může obsahovat i příměsi jako jsou:

Vznik.

Kvarcit vzniká regionální metamorfózou jiných hornin jako např. pískovec či slepenec. U této přeměny dochází k rekrystalizaci zrn křemene, která následně rostou a zaklesávají se do sebe. Tímto procesem vzniká velmi tvrdá, avšak křehká hornina.  Kvarcity vznikají v mělkém mořském - pobřežním nebo říčním prostředí s vysokou dynamikou nebo jde o eolické sedimenty. Podstatné je i intenzivní prokřemenění – vylouhování nestabilních zrn, vápnitých, jílovitých a křemitých sedimentů. Při prokřemenění dochází ke spojení křemitého pojiva se zrny křemene, takže je výsledný materiál opticky kontinuálně orientovaný. Při silné litifikaci křemenců dochází k intersticiálnímu rozpouštění zrn na místech jejich vzájemného styku. Petrologická zralost je důsledkem velmi dokonalé chemické nebo mechanické eroze, pravděpodobně i vícenásobného přepracování během transportu. K jejich vzniku mohlo dojít vícenásobným zvětráváním a opětovným usazením na jiném místě ve více cyklech.

Výskyt.

Poměrně velké masy křemenných arenitů se nacházejí na mnoha místech USA a Kanady. Časté jsou i v mnoha oblastech severoevropských a východoamerických kaledonských pohořích. Odrážejí dlouhé etapy kratonizace, nebo krátká období tektonické stabilizace po orogenních událostech. Známé jsou jejich geomorfologické projevy v Jižní Americe, kde tvoří známé stolové hory (tzv. tepui). V některých se vyvinuly i jeskyně. Kvarcity v Českém masivu tvoří skalecké a drabovské souvrství pražské pánve, neogénní uloženiny u Loun, Mostu a Zlivi.

Kvarcit (také křemenec, křemenný arenit nebo ortokvarcit) je metamorfovaná hornina regionálního vzniku vyznačující se jemnou až středně hrubou zrnitostí. Na první pohled je možné si kvarcit splést s mramorem.

Quartzite is a hard, non-foliated metamorphic rock which was originally pure quartz sandstone. Sandstone is converted into quartzite through heating and pressure usually related to tectonic compression within orogenic belts. Pure quartzite is usually white to grey, though quartzites often occur in various shades of pink and red due to varying amounts of iron oxide (FeO). Other colors, such as yellow, green, blue and orange, are due to other minerals.


Zadržování komunismu.

V souvislosti s Trumanovou doktrínou se často mluví o „zadržování komunismu“. Šlo svým způsobem o politiku izolacionismu vůči Sovětskému svazu a státům, kterým byl násilně vnucen komunistický režim. Tento pojem použil jako první George Frost Kennan (16. únor 1904 – 17. březen 2005), americký diplomat, historik, politický poradce. Stál u vzniku Trumanovy doktríny i Marshallova plánu. Vystudoval ruskou historii, politiku a také jazyk, od roku 1944 pracoval na velvyslanectví v Moskvě. Na konci roku 1946 poslal ministrovi zahraničí Jamesi Byrnesovi telegram o 8000 slovech, ve kterém byla vytyčena nová strategie diplomatických vztahů vůči SSSR. V červenci 1947 se objevil v časopise Foreign Affairs Kennanův článek (pod pseudonymem X) s názvem The Sources of Soviet Conduct (Zdroje sovětského jednání). Článek začínal úvahou, že je Stalinova politika formována jednak marxismem-stalinismem a jednak Stalinovým odhodláním užívat ideu kapitalistického obklíčení k upevňování vlastní vnitropolitické pozice. Stalin nemohl tento kurz změnit a proto úlohou Západu bylo pevně a vytrvale odolávat expanzivní politice SSSR. USA budou muset toto poslání vzít na sebe samotné, ale nemusí to ohrozit jejich ekonomickou základnu ani politickou stabilitu. Naopak sovětská strana by po období dlouhodobého tlaku měla skončit buď rozpadem nebo postupným rozmělněním moci. Nikde nebylo upřesněno, zda se má nebo nemá jednat o vojenské řešení situace.

Churchillův projev ve Fultonu.

Dále měl na vznik Trumanovy doktríny nepopiratelný vliv Churchillův projev ve Fultonu 5. března 1946. Churchill zde varuje před stále většími roztahovačnými tendencemi totalitních režimů. Poprvé používá termín „železná opona“:  "„Od Štětína na Baltu až po Terst na Jadranu byla napříč celým kontinentem spuštěna železná opona. Za touto linií leží všechna hlavní města starých států střední a východní Evropy. Varšava, Berlín, Praha, Vídeň, Budapešť, Bělehrad, Bukurešť a Sofie, všechna tato proslulá města i s obyvatelstvem jejich zemí se ocitla v oblasti, kterou musím nazvat sovětskou sférou a všechna jsou vystavena nejen té či oné formě sovětského vlivu, ale i vysoké a v mnoha případech rostoucí míře ovládání z Moskvy." "Komunistické strany, které v těchto zemích byly velice malé, získaly postavení a moc zdaleka přesahující počet jejich členů a ze všech sil se snaží prosadit totalitní vládu. Téměř ve všech případech byl nastolen policejní stát a prozatím nikde, s výjimkou Československa, neexistuje skutečná demokracie." "Jediné Athény – tedy Řecko se vší svou nehynoucí slávou – mohou svobodně rozhodnout o vlastní budoucnosti ve volbách konaných pod dohledem britských, amerických a francouzských pozorovatelů. “"  Churchill také vyzývá k uzavření "„bratrského svazku anglicky mluvícího lidu“", který by měl převzít zodpovědnost za stávající situaci v Evropě.  Trumanova doktrína byla bezesporu jedním z podnětů ke vzniku Studené války. Ukázala také, že Spojené státy jsou připraveny zabránit sovětské expanzi ekonomickou silou.

Trumanova doktrína byla vyhlášena 12. března 1947. Řešila především otázku Řecka a Turecka. Řecká vláda totiž požádala Spojené státy o finanční a hospodářskou pomoc. Na Turecko si zase činil nároky Sovětský svaz. Truman v závěru žádá Kongres o finanční podporu těmto dvěma státům ve výši 400 milionů dolarů k 30. červnu 1948. Uvědomoval si totiž, že nárůst totalitních režimů je vyživován nouzí, a tudíž že prvním krokem pomoci by měla být pomoc ekonomická. Také proto v návaznosti na Trumanovu doktrínu o rok později vzniká Marshallův plán. Vyzývá k převzetí odpovědnosti za politický vývoj východoevropských států. Ačkoli se tedy z praktické stránky zabývá především Řeckem a Tureckem, mluví i o ostatních státech, které ještě komunismu vzdorují.

The Truman Doctrine was an American foreign policy whose stated purpose was to contain Soviet geopolitical expansion during the Cold War. It was announced to Congress by President Harry S. Truman on March 12, 1947, and further developed on July 4, 1948, when he pledged to contain the communist uprisings in Greece and Turkey. Direct American military force was usually not involved, but Congress appropriated financial aid to support the economies and militaries of Greece and Turkey. More generally, the Truman Doctrine implied American support for other nations thought to be threatened by Soviet communism. The Truman Doctrine became the foundation of American foreign policy, and led, in 1949, to the formation of NATO, a military alliance that still exists. Historians often use Truman's speech to date the start of the Cold War.


Život a dílo.

Neidhart je zmiňován v básni "Willehalm" napsané před rokem 1217 Wolframem von Eschenbach, to značí že již tehdy byl značně proslaven. Jeho jméno je s největší pravděpodobností alegorický pseudonym, neboť jeho význam je přibližně "zbědované srdce; krutý; ponurý". Drhá část jeho jména byla "rekonstruována" filology 19. století, kteří vzali doslova "řečníka" objevujícího se v jeho básních, nazývajícího sebe sama "z Ruentalu", a to zkombinovali se jménem autora, které bylo jednoduše "Nîthart". Všechny literární zdroje do 15. století jej nazývají pouze "Nîthart".  Jeho rané básně odkazují k místům v oblasti Bavorska a Salzburska, zatímco později nazýval rakouského vévodu Fridricha II. svým ochráncem. Zmiňuje se o svém bydlišti v Lengbachu nedaleko Tullnu, západně od Vídně. Jeho hrobka, pravděpodobně vystavěná na příkaz vévody Rudolfa IV. Habsburského (1339-1365), se nachází při jižní straně katedrály sv. Štěpána ve Vídni.  Neidhartova poezie je zaznamenéna díky "Carmina Burana" a jiným středověkým sborníkům básní a písní jako například Codex Manesse. Jeho písně o bezútěšnosti vesnického života, stojí často v ostrém kontrastu písní osatatních minnesangerů, jejichž tématy byla většinou uhlazená a romantická láska. Jeho styl byl filologem Karlem Lachmannem (1793–1851) označován jako "Höfische Dorfpoesie" (dvorsko – vesnická poezie) a býval napodobován skladateli, nazývajícími se "pseudo-Niedharti". Jeho pravděpodobně najznámější písní je "Meienzît" (květnový čas), ve které Neidhart začíná popisem mírumilovné jarní scenérie, ale rychle přechází k urážení svých nepřátel (a několika přítel kteří jej zradili). Zvěčněný jako Nierhart Fuchs, zůstal populární postavou až do raného novověku. Několik frašek inspirovaných jeho životem a poezií, se řadí k nejstarším světským dramatům v Německu.

Odkazy.

Píseň Mayenzeit

Neidhart z Ruentalu (ve střední horní němčině: "Nîthart von Riuwental"; také "Her Nîthart"), se narodil patrně kolem roku 1190 a zemřel před rokem 1236 nebo 1237. Byl jedním z nejznámějších německých minnesangerů. Pravděpodobně byl nejvíce činný ve vévodství Bavorském a následně je známý jako zpěvák na dvoře Fridricha II. Babenberského ve Vídni. Jako minnesanger byl nejaktivnější mezi lety 1210 až 1236.

Neidhart von Reuental (Middle High German: "Nîthart von Riuwental"; also "Her Nîthart"; possibly born c. 1190 – died after 1236 or 1237) was one of the most famous German minnesingers. He was probably active in the Duchy of Bavaria and then is known to have been a singer at the court of Duke Frederick II of Austria in Vienna. As a minnesinger he was most active from 1210 to at least 1236.


Popis.

Bylina vyrůstající z mohutného oddenku dorůstá výšky 2–4 m, výjimečně až 5 m. U kořene lodyhy jsou dvě řady plochých listů, dorůstajících délky 0,5–0,7 m, na horní ploše hladkých a tmavozelených, ze spodu světlejších a sametových. Květenství se vytváří na samostatném horizontálním stonku, táhnoucím se při zemi. Okvětní lístky jsou bílé nebo slabě nažloutlé, s nafialovělými žilkami a žlutými nebo růžovými okraji. Plodem jsou podlouhlé zelenavé tobolky, dorůstající délky 2 cm a obsahující 15 až 20 aromatických hnědočervených semen. Rozmnožuje se však zejména dělením oddenků.

Areál rozšíření.

Původním areálem rozšíření jsou tropické deštné pralesy Kardamomských hor (Cardamom Hills) v pohoří Ghat při jihozápadním pobřeží Indie, ve výškách mezi 700 až 1500 m n. m. Pěstuje se i na jiných místech Indie, na Srí Lance, v Guatemale a v Tanzanii. Největšími exportéry jsou Guatemala, Tanzanie, Madagaskar, Papua Nová Guinea a Vietnam.

Stanoviště.

Rostlina vyžaduje zastíněné stanoviště v bylinném patře tropických deštných pralesů s ročními srážkami v rozmezí 3000 až 4000 mm a s trvale vlhkou půdou. Optimální teplota pro růst se pohybuje kolem 22 °C, nesnáší teploty pod 10 °C. Kvete a jeho plody dozrávají pouze v oblasti tropů.

Nomenklatura.

"Elettaria cardamomum" (L.) Maton, 1811

Obsahové látky.

V následujícím seznamu jsou uvedeny pouze nejvýznamněji zastoupené látky. Kromě toho semena obsahují značné množství bílkovin, tuků a sacharidů včetně škrobu.

Terpeny.

Jsou složkou éterického oleje.

Karboxylové kyseliny.

Jsou složkou tuků, obsažených v semenech.

Využití.

Využívá se oddenek, plody a semena, případně éterický olej z nich připravovaný. Tobolky jsou ceněným kořením, které se prodává zelené, bělené nebo sušené na slunci. Mleté koření se nazývá kardamom, které je také jednou složkou indického kari. Semena jsou též význačnou složkou indického "garam masala", arabského "baharatu", etiopského "berbere", "piafu" a řady sladkých jídel. Beduíni s ním ochucují kávu, Dánové bábovky, také se žvýká pro osvěžení dechu, zejména v jihovýchodní Asii, kde se přidává k betelovým listům. Semena podporují trávení, stimulují organismus, oddenek zahání únavu a horečku. Přidává se jak do sladkých jídel a likérů, tak i do uzenin.  V subtropické oblasti a v mírném pásmu může být pěstována, zejména ve sklenících, jen jako okrasná rostlina vzhledem k zajímavě vyhlížejícím listům.

Kardamovník obecný ("Elettaria cardamomum"), zkráceně zvaný též kardamom (též nesprávně kardamon), je statná bylina z čeledi zázvorníkovitých. Její plody a oddenky se používají jako koření.

Elettaria cardamomum, commonly known as green or true cardamom, is a herbaceous, perennial plant in the ginger family, native to southern India. It is the most common of the species whose seeds are used as a spice called cardamom. It is cultivated widely in tropical regions and reportedly naturalized in Réunion, Indochina, and Costa Rica.


Ustálené proudění v úzké trubici.

Proudění vazké kapaliny v úzké trubici lze při nízkých rychlostech považovat za laminární.

Rychlostní profil.

Uvažujme v trubici o poloměru formula_1 malý válec kapaliny o poloměru formula_2 a délce formula_3. Na vstupní průřez tohoto válce působí tlak formula_4 a na výstupní průřez tlak formula_5. Tlakový rozdíl na délce formula_3 má hodnotu formula_7. Tlaková síla, která na válec působí ve směru toku, je Tato síla odpovídá odporu kapaliny proti proudění. Tento odpor je způsoben vnitřním tření mezi pláštěm válce a kapalinou, která jej obklopuje, přičemž jej lze vyjádřit jako kde formula_10 je tečné napětí.  Při ustáleném proudění musí být formula_11 a formula_12 v rovnováze. Z předchozích vztahů tedy dostaneme Odtud po úpravě a integraci dostaneme pro rychlostní profil (tedy rozložení rychlostí v trubici) výraz kde formula_15 je integrační konstanta, kterou určíme z podmínky, že na vnitřní straně trubice je rychlost nulová, tzn. formula_16 pro formula_17. Po dosazení úpravě dostaneme  Podle tohoto vztahu je tedy závislost rychlosti formula_19 na formula_2 (tedy na vzdálenosti od středu trubice) parabolická.

Hagen-Poiseuilleův zákon.

Ze znalosti rozložení rychlostí je možné spočítat objemový tok formula_21. Rychlost formula_19 je v určité vzdálenosti formula_2 od osy trubice konstantní. Plochou mezikruží ve vzdálenosti formula_2 a šířce formula_25 proteče za časovou jednotku kapalina o objemu Integrací přes celý průřez trubice dostaneme Tento vztah je matematickým vyjádřením tzv. Hagen-Poiseuilleova zákona, který zní:

Maximální a průměrná rychlost proudění.

Maximální rychlost, kterou se tekutina při laminárním proudění trubicí pohybuje má hodnotu a nachází se na ose trubice (formula_31). Průměrnou rychlost, kterou kapalina protéká trubicí při laminárním proudění můžeme určit jako podíl objemového toku a celkového průřezu trubice (formula_32), tzn.

Vlastnosti.

Laminární proudění je vírové, neboť část kapaliny, která se nachází mezi dvěma vrstvami s různými rychlostmi má tendenci se otáčet. Vírová vlákna mají tvar soustředných kružnic, jejichž středy leží na ose trubice.  O vírové povaze laminárního proudění se lze přesvědčit výpočtem podmínky pro potenciálové proudění po libovolné uzavřené dráze. Zvolme dva body formula_34 na ose trubice ve vzdálenosti formula_35 a dva body formula_36 na okraji trubice ve stejné vzdálenosti, a to tak, že formula_37 se nachází na stejném řezu trubicí jako formula_38 a bod formula_39 se nachází na stejném řezu jako formula_40. Vzhledem k tomu, že rychlost na okraji trubice je nulová a mezi body formula_41 a formula_42 je vektor rychlosti kolmý na dráhu, dostaneme Podobně lze zjistit, že pro jakoukoli jinou uzavřenou dráhu (která není souměrná podle osy trubce) by uvedený integrál byl nenulový. To znamená, že proudění není potenciálové a také, že formula_44 je různé od nuly. Jednotlivé částice kapaliny mají tedy snahu se otáčet, a proto je proudění vířivé. Tlakový spád formula_28 je mírou odporu kapaliny proti proudění, tzn. Při malé rychlosti proudění kapaliny se víry nemohou výrazně rozvinout a proudění probíhá tak, jako by se skládalo z nekonečně tenkých vírových vláken ve tvaru koncentrických kružnic. Při zvýšení rychlosti proudění však víry začnou proudění ovlivňovat výrazně a laminární proudění přejde v proudění turbulentní. Jako kritérium pro odlišení laminárního proudění od proudění turbulentního lze použít Reynoldsovo číslo.

Laminární proudění je takové proudění vazké kapaliny, při kterém jsou proudnice rovnoběžné a nemísí se. Částice kapaliny se pohybují vedle sebe jakoby ve "vrstvách" – „destičkách“ ("destička" = lat. "lamina"), které se vzájemně nepromíchávají. Odtud také laminární neboli "vrstevnaté proudění". Mezi jednotlivými vrstvami se předpokládá existence vnitřního tření a platnost vztahu Newtonova zákona viskozity. Laminární proudění je tedy proudění kapaliny s vnitřním třením, které je potenciálové.

In fluid dynamics, laminar flow is characterized by fluid particles following smooth paths in layers, with each layer moving smoothly past the adjacent layers with little or no mixing. At low velocities, the fluid tends to flow without lateral mixing, and adjacent layers slide past one another like playing cards. There are no cross-currents perpendicular to the direction of flow, nor eddies or swirls of fluids. In laminar flow, the motion of the particles of the fluid is very orderly with particles close to a solid surface moving in straight lines parallel to that surface. Laminar flow is a flow regime characterized by high momentum diffusion and low momentum convection.


Mezinárodní právo.

Organizace spojených národů (OSN) od roku 1981 definuje pro statistické účely mladistvého ("youth") jako osobu mezi 15. a 24. rokem života, přičemž klade toto věkové vymezení zejména do souvislosti se vzděláním a prací. Mladistvý je podle Definition of Youth často popisován jako osoba mezi věkem ukončení povinného vzdělávání a najitím si první práce. OSN zároveň uznává, že členské státy mohou používat jiné definice a že i jednotlivé entity OSN používají v některých případech jiné vymezení. Úmluva o právech dítěte z roku 1989 například rozumí dítětem každou lidskou bytost mladší osmnácti let, pokud podle právního řádu, jenž se na dítě vztahuje, není zletilosti dosaženo dříve.  Obecně lze říci, že kde se hovoří o právech dětí ("children's rights"), tam jde zejména o zdůraznění aspektu ochrany, kde o právech mladistvých ("youth rights"), tam je kladen důraz na rozšíření svobody a zodpovědnosti.

Český právní řád.

Trestní právo.

Rozdílné použití termínu děti a termínu děti a mladiství (mládež) v souvislosti s trestním právem zpravidla zohledňuje, zda je daná osoba v pozici objektu činu (tedy toho, proti komu čin směřuje) nebo subjektem činu (tedy jeho pachatelem).  Trestní zákoník (č. 40/2009 Sb.) rozumí "dítětem osobu mladší osmnácti let, pokud trestní zákon nestanovuje jinak" (§ 126). Dále v jednotlivých paragrafech rozlišuje mezi "dítětem mladším patnácti let", například v případě trestní odpovědnosti za vykonání soulože s dítětem mladším patnácti let (§ 187, srov. též legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku), a "dítětem", například v případě trestní odpovědnosti za podání alkoholu dítěti (§ 204).  Trestní zákoník dále stanoví, že "kdo v době spáchání činu nedovršil patnáctý rok svého věku, není trestně odpovědný" (§ 25) a že "trestní odpovědnost mladistvých a sankce jim ukládané upravuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže" (§ 109). Při spáchání trestného činu může být polehčující okolností skutečnost, že "pachatel spáchal trestný čin ve věku blízkém věku mladistvých" (§ 41). Těmto pachatelům může soud v některých případech uložit také n"ěkterá z výchovných opatření uvedených v zákoně o soudnictví ve věcech mládeže za obdobného užití podmínek stanovených pro mladistvé", např. v souvislosti s podmíněným upuštěním od potrestání s dohledem, výměrou a výkonem obecně prospěšných prací (§ 41, § 63, § 65 a další). Naopak přitěžující okolností může být, svedl-li pachatel "k činu jinak trestnému, provinění nebo trestnému činu jiného, zejména dítě mladší patnácti let, mladistvého nebo osobu ve věku blízkém věku mladistvých" (§ 42). Mládež je totiž "nositelem svébytných skupinových znaků" (osobnostních, sociálních a behaviorálních), "které z ní činí poměrně „snadnou kořist“".  Zákon o soudnictví ve věcech mládeže (č. 218/2003 Sb.) definuje mládež jako děti a mladistvé, přičemž "dítětem mladším patnácti let" rozumí toho, "kdo v době spáchání činu jinak trestného nedovršil patnáctý rok věku", a "mladistvým" toho, "kdo v době spáchání provinění dovršil patnáctý rok a nepřekročil osmnáctý rok svého věku" (§ 2). V souvislosti s mládeží tedy zákon nehovoří o spáchání trestného činu, ale o spáchání činu jinak trestného u dětí a o spáchání provinění u mladistvých ("mladistvý delikvent"). Posuzování těchto činů provádějí soudy pro mládež (§ 4).  Požadavek zvláštního zacházení s mládeží ve srovnání s dospělými se opírá mj. o Úmluvu o právech dítěte, která obsahuje ustanovení o zranitelné pozici dětí, přičemž dítětem ve smyslu Úmluvy je každá lidská bytost mladší 18 let, tedy i mladistvý obviněný či podezřelý. Při jednání s mladistvými během úkonů trestního řízení je nutné postupovat s ohledem na jejich věk, zdravotní stav, rozumovou a mravní vyspělost, a to tak, aby byl co nejméně ohrožen jejich další vývoj (§ 3). Zvláštní pozornost je věnována také ochraně soukromí mladistvých v průběhu trestního řízení (§ 52 – § 54). Zákon klade důraz na snahu o znovuzačlenění mládeže do společnosti (resocializaci) a na úsilí o obnovení narušených sociálních a právních vztahů. Filosofie zacházení s mladistvými přitom vychází z předpokladu, že se jedná "o osoby dospívající, morálně, sociálně a mentálně dosud nezralé", a tedy snáze napravitelné a s vysokou možností převýchovy.  Mladistvému lze uložit opatření výchovná, ochranná či trestní (§ 10). Mezi výchovná opatření patří mj. dohled probačního úředníka či probační program (§ 15). Jejich specifickým účelem je "usměrnění způsobu života mladistvého podporováním a zajišťováním jeho výchovy, nikoli represí". Směřují například k vytržení mladistvého ze závadového prostředí a jeho navrácení k původním sociálním vazbám. Mezi ochranná opatření patří mj. ochranné léčení či ochranná výchova (§ 21). Jejich specifickým účelem "je kladně ovlivnit duševní, mravní a sociální vývoj mladistvého a chránit společnost před pácháním nových provinění". Mezi trestní opatření pak patří například obecně prospěšné práce, peněžitá opatření, zákaz vstupu na určité akce či podmíněné a nepodmíněné odnětí svobody (§ 24). Nepodmíněné odnětí svobody přitom soud pro mládež může mladistvému uložit, jen pokud "by uložení jiného trestního opatření zjevně nepostačovalo k dosažení účelu tohoto zákona." Mladistvému může být uloženo trestní opatření odnětí svobody na dobu maximálně 5 let, jen ve zvlášť zavrženíhodných případech na 5-10 let (§ 31). Stanoveny jsou také zkrácené maximální limity délky vzetí do vazby (§ 47).  Mladistvý musí mít obhájce (§ 42) a to i v případě, kdy by zastoupení výslovně odmítal. Opravné prostředky ve prospěch mladistvého může podat mj. příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, a to i proti jeho vůli, podobně jako jeho zákonný zástupce či opatrovník a obhájce (§ 72).  Zákon počítá také se spoluprací s orgánem sociálně-právní ochrany dětí, se zájmovými sdruženími občanů a s osobami realizujícími probační programy (§ 40). Významnou roli v celém systému opatření hraje Probační a mediační služba.

Pracovní právo.

Zákoník práce (č. 262/2006 Sb.) definuje "mladistvé zaměstnance" jako zaměstnance mladší osmnácti let (§ 350). Spodní věková hranice mladistvého zaměstnance je přitom vymezena občanským zákoníkem (č. 89/2012 Sb.), podle kterého je "zakázána závislá práce nezletilých mladších než patnáct let nebo nezletilých, kteří neukončili povinnou školní docházku" (§ 34).  Zákoník práce upravuje pracovní podmínky mladistvých zaměstnanců zejména § 243 až § 247. Zákon ukládá zaměstnavateli mj. povinnost vytvářet příznivé podmínky pro všestranný rozvoj mladistvých zaměstnanců, zaměstnávat je pouze pracemi přiměřenými jejich fyzickému a rozumovému rozvoji a zajistit jim na své náklady pravidelné lékařské prohlídky. Zákon dále zakazuje zaměstnávat mladistvé prací přesčas a prací v noci (s výjimkou mladistvých zaměstnanců starších než 16 let, kteří mohou v odůvodněných případech a za zvláštních podmínek konat noční práci nepřesahující 1 hodinu), pracemi pro ně nepřiměřenými, nebezpečnými či škodlivými jejich zdraví, a to se zvláštním zřetelem na specifika jejich věku, pracemi se zvýšeným rizikem úrazů jejich či jiných osob, pracemi pod zemí při těžbě nerostů nebo při ražení tunelů a štol.  Zákoník práce také určuje zvláštní pravidla pro stanovení pracovní doby (§ 79) a rozvržení pracovní doby a doby odpočinu (§ 90, § 92) pro osoby mladší 18 let. S osobou, která nedosáhla 18 let věku, navíc nemůže být uzavřena dohoda o odpovědnosti za svěřené hodnoty (§ 252) ani dohoda o odpovědnosti za ztrátu svěřených věcí (§ 252).

Občanské právo.

Občanský zákoník (č. 89/2012 Sb.) rozlišuje ve vztahu k věku pojmy zletilost a nezletilost. Ty pak úzce souvisejí s pojmem svéprávnost, což je způsobilost k právnímu jednání (§ 15).  Zletilosti nabývá člověk dovršením osmnáctého roku věku a nabytím zletilosti se zároveň stává plně svéprávným (§ 30). Plně svéprávným se může stát před nabytím zletilosti také přiznáním svéprávnosti nebo uzavřením manželství (§ 30). Uzavření manželství nezletilému, který dovršil šestnácti let věku, může ve výjimečných případech povolit soud, jsou-li k tomu důležité důvody (§ 672). Přiznat svéprávnost může soud nezletilému, který dosáhl šestnácti let, zpravidla na základě žádosti nezletilého a se souhlasem jeho zákonného zástupce, a to zejména "pokud je osvědčena jeho schopnost sám se živit a obstarat si své záležitosti" (§ 37).  Nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti, je způsobilý k právnímu jednání, jež je svojí povahou přiměřené rozumové a volní vyspělosti jeho věku (§ 37). Zákonný zástupce nezletilého mu může také udělit souhlas k určitému právnímu jednání, pokud to není zákonem zvlášť zakázáno (§ 32). Se souhlasem soudu může zákonný zástupce udělit nezletilému rovněž souhlas se samostatnou výdělečnou činností (§ 32).  Zákon dovoluje nezletilým, kteří dosáhli patnácti let, zavázat se k výkonu závislé práce pod podmínkou, že jako den nástupu je sjednán nejdříve den, kdy nezletilý ukončí povinnou školní docházku (§ 35). Závislá práce před tímto dnem a závislá práce nezletilých mladších patnácti let je zakázána (§ 34).

Správní právo.

V oblasti správního práva se termín mladistvý vyskytuje například v zákoně o veřejném zdravotním pojištění (č. 48/1997 Sb.), a to v souvislosti "se zdravotní péčí v odborných dětských léčebnách a ozdravovnách poskytovanou dětem a mladistvým do 18 let" (§ 34), dále zákon zmiňuje "mladistvé umístěné ve školských zařízeních pro výkon ústavní výchovy a ochranné výchovy" (§ 7) nebo "vybrané mladistvé" (§ 31). Termín mladiství nijak nedefinuje. Zároveň používá spojení jako "děti mladší 18 let" (§ 16b) či "děti a dorost do 18 let" (§ 33). Pracuje také s termínem "nezaopatřené dítě" (§ 7), přičemž nezaopatřenost dítěte se posuzuje podle zákona o státní sociální podpoře (č. 117/1995 Sb.) a může se za určitých podmínek vztahovat k dítěti až do 26. roku věku (§ 11).  Zákon o sociálně-právní ochraně dětí (č. 359/1999 Sb.) definuje pro účely tohoto zákona dítě jako nezletilou osobu (§ 2). Termín mladistvý používá pouze v souvislosti se situacemi, které se se týkají přestupkového či trestního řízení vedeného proti mladistvému (§ 32, § 33) či v souvislosti s výkonem trestu mladistvého (§ 34, § 51)

Mladistvý znamená obecně "(velmi) mladý, mladě svěží", nebo také "člověk na rozmezí dětství a dospělosti". Za anglický ekvivalent lze považovat slovo "juvenile". Věková hranice pro vymezení mladistvého není vždy stejná, liší se mezinárodně i v rámci vnitrostátního práva, v některých případech se překrývá či splývá s věkovou hranicí používanou pro dítě či nezletilou osobou. V českém prostředí je mladistvý v nejobecnějším smyslu osoba, která dovršila 15 let, ale nepřekročila 18 let věku. Tento termín se používá zejména v trestním právu, přičemž trestní odpovědnost mladistvých se vyznačuje některými odlišnostmi oproti trestní odpovědnosti dospělých. V oblasti pracovního práva se užívá pojem mladistvý zaměstnanec pro zaměstnance mladšího osmnácti let.

In law, a minor is a person under a certain age, usually the age of majority, which legally demarcates childhood from adulthood. The age of majority depends upon jurisdiction and application, but it is generally 18. "Minor" may also be used in contexts that are unconnected to the overall age of majority. For example, the drinking age in the United States is usually 21, and younger people are sometimes called "minors" in the context of alcohol law, even if they are at least 18. The term underage often refers to those under the age of majority, but it may also refer to persons under a certain age limit, such as the drinking age, smoking age, age of consent, marriageable age, driving age, voting age, etc. Such age limits are often different from the age of majority.


Filosofie.

Nejistota lidského poznání i jednání je pro starověkou filosofii samozřejmá, ale pochybnost sama není jejím tématem. Většina antických myslitelů se snaží pochybnosti překonávat myšlením a zkoumáním, přičemž zvláštní úlohu hraje objev jistého poznání v geometrii a v matematice. Platón se snaží uplatnit něco podobného i v uvažování o lidských věcech, kdežto Aristotelés se více spoléhá na důkladnější a kritičtější zkoumání věcí samých. Stoicismus se snaží dosáhnout duševního klidu a vyrovnanosti tím, že zdůrazňuje význam statečnosti a ctností vůbec: svobodný člověk musí jednat, ale i kdyby ztroskotal, bude mu útěchou sama ctnost. Naproti tomu starověký skepticismus (Pyrrhón z Élidy, Karneadés) pokládá takové snažení za marné, a aby si uchoval klid duše, volí „odstup“ a „zdržení se úsudku“ ("epoché").  V méně teoretickém pozdním židovství a raném křesťanství poznávání ustupuje víře jako praktickému spolehnutí na Boží slovo. Člověk, který se svěřil Kristu, nebude zbaven životních nejistot, nemohou ho však příliš ohrozit. Pochybnost tak dostává jiný význam nedostatku této víry a chápe se jako slabost („nevěřící Tomáš“, J 20,24 nn), případně i vina. O svých pochybnostech píše Augustinus, u něhož se už objevuje myšlenka, že kdo pochybuje, myslí, a nemůže tudíž o sobě pochybovat. ale teprve ve vrcholném středověku vzrostl zájem o neřešitelné rozpory, jak je sepsal Pierre Abélard ("Sic et non") a ve scholastice se objevuje myšlenka, že „pochybnost vede člověka ke zkoumání a zkoumáním se přibližuje k pravdě“.  Pochybnost sama se stává filosofickým tématem až počátkem novověku, a to v jistém napětí vůči náboženským autoritám a dogmatům. Michel de Montaigne znovu objevil starověký pyrrhonismus a René Descartes založil svoji filosofii na radikální metodické pochybnosti. Uprostřed zmatků a občanských válek po rozpadu středověkého světa objevil v „Rozpravě o metodě“ (1637) pevný základ pro myšlení: i když zpochybní úplně všechno, nemůže v té chvíli pochybovat o tom, že myslí – a tedy je. Pochybnost se mu tak stala základem nepochybné jistoty.  V raném osvícenství (Pierre Bayle) se pochybnost stává hlavním motivem pokroku a důležitou zbraní proti pověrám. Na Bayla navázal také David Hume, který ovšem mluví o „umírněné skepsi“, kterou je třeba korigovat „zdravým rozumem“. Pro Kanta je pochybnost „protikladem a překážkou proti domněnkám“, pro jeho kritickou metodu velmi užitečná. Pochybnost se tak stává nástrojem kritiky a hlubšího poznávání a odděluje se od radikální skepse.  Hluboká pochybnost, vedoucí až k celkovému zoufalství, je velké téma S. Kierkegaarda a po něm celé existenciální filosofie. Naproti tomu Edmund Husserl přímo navazuje na Descartovu jistotu, získanou metodickým pochybováním a Ludwig Wittgenstein považuje skepticismus nejen za vratký, ale „zřejmě nesmyslný“.

Pochybnost je výraz nejistoty nebo nedůvěry ohledně nějakého stavu věcí. Může být teoretická, týká-li se vědění a poznání, ale také praktická, pokud se týká nějakého jednání či hodnocení. Je umožněna lidskou schopností reflexe a odstupu vůči vlastnímu mínění, schopností váhat a rozvažovat mezi dvěma a více alternativami. Pouze člověk může pochybovat sám o sobě. Jako taková je pochybnost emocionálně nepříjemná a člověk přirozeně hledá, jak by se jí zbavil. K tomu se nabízí v zásadě trojí cesta:

Doubt is a mental state in which the mind remains suspended between two or more contradictory propositions, unable to assent to any of them. Doubt on an emotional level is indecision between belief and disbelief. It may involve uncertainty, distrust or lack of conviction on certain facts, actions, motives, or decisions. Doubt can result in delaying or rejecting relevant action out of concern for mistakes or missed opportunities.


Konjugace bakterií.

Někdy se bakteriální konjugace nesprávně považuje za způsob pohlavního rozmnožování bakterií, ale ve skutečnosti není pohlavní, protože nezahrnuje splynutí pohlavních buněk (oplození), ani vznik zygoty, a genetická informace se u pohlavního rozmnožování nevyměňuje recipročně, oboustranně. Podobnost konjugace s pohlavním rozmnožováním lze vidět jen díky tomu, že ani konjugace nemusí být reciproká, vzájemná: Jedna bakterie v takovém případě daruje DNA, ale sama nedostává žádnou.  Pro připojení bakterií k sobě jedinci užívají takzvané pili, které lze přirovnat k dlouhým trubičkám zakončeným hákem. Jako "donor" (někdy také "samčí buňka") se označuje jedinec, který DNA předává, a to ve formě mobilních genetických elementů, zvaných plazmidy či transpozony. Jsou to malé kruhové kružnicové molekuly DNA, které se předávají "recipientovi" (příjemci, někdy tzv. "samičí buňka") přes pilus.  Rozdíl mezi samičí a samčí buňkou je dán fertilním faktorem, ten je přítomen jenom u samců F+. Samice jsou označeny jako F-. Fertilní faktor je buď přítomen v chromozomu nebo je v F+ buňce volně jako malý chromozom, který se také při každém dělení replikuje (jednou), ale v takovém případě se samčí buňka nemůže rozmnožovat pohlavně (nemůže přenášet své geny do F- buněk) nazýváme ji proto potenciálně samčí.  Genetická informace plazmidu je velmi často pro příjemce výhodná. Může zahrnovat odolnost proti antibiotikům nebo např. schopnost vytvářet určitou novou chemickou látku (metabolit). Někdy se pak tyto plazmidy mohou považovat za endosymbionty, často i za genetické parazity.

Konjugace trepky.

Někteří nálevníci, jako například trepka ("Paramecium"), jsou schopni jisté formy pohlavního rozmnožování spojeného s horizontálním přenosem genetické informace. Označuje se rovněž jako konjugace. Trepka obsahuje v normálním případě dvě jádra, mikronukleus a makronukleus, ale pouze první z nich se účastní konjugace. Nejprve se dva jedinci spojí svými buněčnými ústy. Mikronukleus je před konjugací diploidní, ale v první fázi projde meiotickým dělením a tím se de facto rozdělí na čtyři haploidní jádra. Tři zanikají a čtvrté zbývající se ještě jednou dělí - tentokrát mitoticky, čímž z něj vznikají dvě jádra. Jedno z nich je tzv. „migratorní“, tato migratorní jádra si vymění oba jedinci (konjuganti) mezi sebou. Následně jedno právě přenesené migratorní jádro splyne v každém jedinci s druhým (původním, též stacionárním) jádrem. Takto vzniklé jádro se v každé buňce třikrát mitoticky dělí za vzniku 8 jader. Zaniká starý makronukleus a z osmi jader čtyři použijí na vznik nových makrunukleí. Čtyři zbývající zůstávají mikronuklei. Následně se každý konjugant dvakrát po sobě mitoticky rozdělí (bez kopírování genetické informace), čímž se nakonec v každém jedinci vyskytuje jeden mikronukleus a jeden makronukleus.

Konjugace (spájení) je typ horizontální výměny genetické informace (tedy DNA) mezi dvěma buňkami, které jsou za tímto účelem dočasně spojené. Je typická zejména pro bakterie, ale v obměněné podobě se vyskytuje i u archeí a některých eukaryot, např. nálevníků (trepka) nebo řas (spájivky). Konjugaci bakterií v roce 1946 objevili Joshua Lederberg a Edward Tatum.

Bacterial conjugation is the transfer of genetic material between bacterial cells by direct cell-to-cell contact or by a bridge-like connection between two cells. This takes place through a pilus.


Vymezení ekleziologie.

Ekleziologie se zabývá těmito otázkami:

Rozdíly v chápání církve.

Základní rozdíl existuje mezi způsobem, jak církev chápe katolická církev a pravoslaví na straně jedné a protestantství na straně druhé.

Katolický a pravoslavný pohled.

Pro katolictví a pravoslaví má církev svátostnou podobu; v prvé řadě je v teologickém smyslu tajemstvím. Je znamením působení Ducha svatého ve světě. Proto má pro tyto církve veliký význam historická kontinuita a vzájemná jednota této církve; tato jednota pak stojí na společenství místních, resp. partikulárních církví v čele s biskupy, které tyto církve chápou coby nástupce apoštolů (apoštolská posloupnost).  Mezi katolickou církví a církvemi pravoslavnými dosud stojí otázka primátu římského biskupa coby představitele církevní jednoty.  Pro katolickou ekleziologii měl v moderní době výrazný význam Druhý vatikánský koncil a jeho konstituce o církvi "Lumen gentium" a "Gaudium et spes".

Evangelický pohled.

Podle evangelického vyznání je církev "stvořením Slova Božího" (lat. "creatura verbi"). Existuje a žije tam, kde je zvěstováno evangelium o Boží milosti a v čisté podobě přijímáno. Vnější jednota, organizace a liturgie jsou podružné.  Tento rozdíl v chápání církve odpovídá současným potížím a neporozuměním při hledání jednoty církve (ekumenismus).

Souhrny jednotlivých představ o církvi.

Obrazy církve u starověkých Otců.

Pro ekleziologii má velký význam způsob, jakým se o církvi vyjadřují církevní otcové. Nenalezneme u nich definice církve, avšak pouze symbolické obrazy, které mají hledajícího přivést k vnitřnímu poznání, jaký je Boží plán spásy. Sv. Irenej z Lyonu popisuje církev takto jako "„Boží synagogu, kterou si shromáždil on sám, tj. Syn“" ("Adversus haereses" 3,6,1) a "„sedmiramený svícen, který září světlem Kristovým“" ("AH" 5,20,1). Ve 3. století používá kartaginský biskup sv. Cyprián o církvi obratu, který nachází poměrně obecného uznání mezi jednotlivými církvemi: "„lid shromážděný v jednotě Otce i Syna i Ducha svatého“". Alexandrijský patriarcha sv. Atanáš (Athanasios) pak tvrdí, že církev je "ikonou Krista" (srov. "Contra Ar." II,80; "De inc. et contra arian." 21).

Katechismus katolické církve.

V "Katechismu katolické církve" (1993) můžeme nalézt tyto popisy církve - ona je:

Karl Rahner.

Katolický teolog Karl Rahner († 1986) chápe církev takto ("Teologický slovník"):

Církev jako společenství svatých.

Katolická církev vnímá církev jako společenství všech křesťanů, ať živých, nebo mrtvých. V tomto smyslu se dnes můžeme setkat s touto klasifikací církve:

Ekleziologie nebo eklesiologie (přes lat. "ecclesia" z řec. ἐκκλησία povolání < ἔκκλητος povolaný < ἐκκαλεῖν povolávat + řec. λόγος slovo, nauka) je součást teologie, zabývající se naukou o církvi.

In Christian theology, ecclesiology is the study of the Christian Church, the origins of Christianity, its relationship to Jesus, its role in salvation, its polity, its discipline, its destiny, and its leadership.


Život.

Mládí a první léta vlády.

Narodil se jako druhý syn rakouského markraběte Leopolda III. a Anežky z Waiblingenu, dcery německého císaře Jindřicha IV. a sestry císaře Jindřicha V. Jeho otec byl později svatořečen a v 17. století prohlášen za rakouského národního patrona. Matka byla vdovou po Fridrichu Štaufském. Jindřich tak byl spřízněn s předními říšskými rody. Byl nevlastním bratrem německého krále Konráda III. a strýcem pozdějšího císaře Fridricha Barbarossy.  Poté co byl Konrád III. v roce 1138 zvolen německým králem, udělil vévodství bavorské Leopoldu IV. Jindřich se již dříve stal držitelem statků své matky v Porýní a jeho postavení bylo posíleno, když se v roce 1140 stal falckrabím rýnským.

Boje o bavorské vévodství.

Když bavorský vévoda Leopold 18. října 1141 nečekaně zemřel, získal Bavorsko jeho starší bratr Jindřich Jasomirgott. Aby otupil hroty nepřátelství s Welfy, uzavřel v květnu 1142 "„politický sňatek“" s Gertrudou, vdovou po zemřelém bavorském vévodovi Jindřichu Pyšném a dcerou zemřelého císaře Lothara III. Naděje, že Jindřich Lev akceptuje svou matku jako bavorskou vévodkyni a že také Welf VI. nebude proti své (bývalé) švagrové nic podnikat, se zdály oprávněné. Avšak smrt Gertrudy po porodu dcery 18. dubna 1143 vedla k tomu, že už po necelém roce došlo ke ztroskotání tohoto plánu. A tak i když Jindřich Lev už po navrácení Saska nároky na Bavorsko dále nevznášel, pokračoval v zápase jeho strýc Welf VI. Spory o vévodství bavorské mezi Welfy na jedné a Babenberky a Štaufy na druhé straně dále pokračovaly. Při bojích Jindřich neušetřil ani statky svého bratra, biskupa ve Freisingu.  V následujících letech mohl Welf VI. počítat s podporou uvnitř i vně Bavorska. Na jeho straně stáli štýrský vévoda Otakar III., jehož matka pocházela z rodu Welfů, uherský král Gejza II. a možná i Fridrich Barbarossa, který byl synovcem jak Welfa, tak i císaře Konráda III. Jindřich měl dosud podporu salcburského arcibiskupa Konráda a také mohl počítat s ostatními bavorskými biskupy. Avšak spor s řezenským biskupem Jindřichem přinesl vážné oslabení jeho pozice. Zatím co Jindřich, podpořený svým švagrem, českým knížetem Vladislavem, soustředil své vojenské akce na Řezno, vpadlo štýrské vojsko do Rakouska a způsobilo tam těžké škody. Mnoho hněvu vyvolalo české vojsko, které při svém vpádu na území řezenského biskupství neušetřilo ani kostely. Hladomor, který propukl, ještě znásobil všeobecnou nouzi. Poměry byly tak zlé, že dokonce sám salcburský arcibiskup Konrád spolu se svým sufragánem řezenským biskupem Jindřichem vyhlásil nad českým knížetem, bavorským vévodou, stejně jako i nad jejich hlavními straníky Otou z Wittelsbachu a Fridrichem z Bogenu církevní klatbu. Tuto klatbu potvrdil sám papež Evžen III. V této situaci zasáhl král Konrád, který svolal v červenci do Řezna dvorský sněm, na kterém se mu podařilo prosadit ukončení ničivých bojů.  Brzy poté se Jindřich zapletl do sporů s Uherskem. Důvodem sporů byl Boris, údajný syn uherského krále Kolomana a jeho druhé manželky Eufemie, který v roce 1146 opětovně vystoupil se svými nároky na uherský trůn. Z jeho návodu přepadli rakouští šlechtici důležitou uherskou pohraniční pevnost Prešpurk. Uherský král je odtud vypudil, protože Jindřich, zaneprázdněný v Bavorsku, jim nemohl nijak pomoci. Gejza podněcovaný Welfem VI. se s tímto úspěchem nespokojil. Přichystal velký protiúder a v září 1146 připravil Jindřichovi na řece Fischa těžkou porážku. Po této porážce se situace Babenberků stávala kritickou. Teprve vyhlášení druhé křížové výpravy, ke které se připojil jak císař Konrád III., markrabě Jindřich II. Babenberský i představitelé welfské strany v čele s Welfem VI., situaci v Bavorsku uklidnilo.

Křížová výprava.

Spolu s králem Konrádem přijali výzvu ke křížové výpravě přední představitelé Říše. Zúčastnili se mimo jiné bavorský vévoda a rakouský markrabě Jindřich, český kníže Vladislav II., štýrský markrabě Otakar III., hrabě Bernard z Trixenu a mnozí další, jakož i Welf VI. a Fridrich Barbarossa.  Z Konstantinopole vyrazilo německé vojsko napříč Malou Asií, která byla z větší části pod tureckou vládou. O to složitější zde bylo získávání zásob a vody. Dne 25. října 1147 se u Dorylea střetla unavená křižácká armáda s tureckým vojskem a byla rozprášena. Sotva desetině výpravy se podařilo probít zpátky k Nikai. Zde Konrád vyčkal příchodu francouzské výpravy, ke které se zbytek německé výpravy připojil. Po dosažení Svaté země se spojená německá a francouzská výprava spolu s vojskem jeruzalémského království rozhodla k útoku na Damašek. Přes křižáckou převahu útok nedosáhl svého cíle a po zprávě, že se blíží turecké vojsko vedené aleppským vládcem Núr ad-Dínem, křižáci raději ustoupili.  Po neúspěchu útoku na Damašek přijal císař Konrád III. pozvání k byzantskému dvoru. V Konstantinopoli uzavřel alianci s byzantským císařem Manuelem. Výsledkem této aliance pro Babenberky byl sňatek Jindřicha s neteří byzantského císaře Theodorou.  Přes uzavřené dohody se příliš nezměnil názor byzantského dvora na „kulturní méněcennost“ západních barbarů a dvorní dámy považovaly sňatek Theodory za neštěstí a byly zhrozeny, že tak jemné stvoření má být „obětováno“ nestvůře ze Západu.  Příměří uzavřené mezi Štaufy a Welfy vypršelo po Konrádově návratu z křížové výpravy na jaře 1149 a brzy poté se rozhořely nové boje. V nich se králi podařilo vynutit si převahu nad Welfem VI. a ten nakonec roku 1150 kapituloval. Mezitím ale dospěl jeho synovec Jindřich Lev, který se podrobit odmítl. K dalšímu měření sil už ale nedošlo, protože 15. února 1152 Konrád zemřel. Nově zvolený král Fridrich Barbarossa byl po otci Štauf a po matce Welf a se svými welfskými příbuznými měl mnohem lepší vztahy než jeho předchůdce (a strýc) Konrád. Zlepšení vztahů k Welfům však zároveň věštilo blížící se konec babenberské vlády v Bavorsku. Když se Jindřich Jasomirgott bez ohledu na předvolání nedostavil na dvorský sjezd v Goslaru v červnu roku 1154, Barbarossa na základě rozhodnutí knížat přiznal nárok na vévodství Bavorské Jindřichu Lvovi. Faktickým vládcem Bavorska ale stále zůstával Jindřich II. Jasomirgott. Nedůvěra ke králi Fridrichovi také způsobila, že se Jindřich nezúčastnil jeho římské jízdy. Po návratu z Itálie se císař Fridrich Barbarossa několikrát znovu sešel s Jindřichem ve snaze konečně vyřešit bavorskou otázku.

Privilegium minus.

Aby zmírnil napětí mezi Štaufy a Welfy přislíbil Fridrich Barbarossa Jindřichu Lvovi vrácení bavorského vévodství a aby odškodnil Jindřicha Jasomirgotta, kterému Bavorsko propůjčil Konrád III., oddělil rakouskou marku definitivně od Bavorska, potvrdil mu její držbu a povýšil jí na vévodství.  Dne 17. září 1156 obdržel Jindřich od císaře Fridricha Barbarossy důležité Privilegium minus, které mimo jiné zaručovalo Babenberkům dědičné právo k Rakousům v mužské i ženské linii. Privilegium na sněmu v Řezně slavnostně vyhlásil český kníže Vladislav.  Přes velkorysé svobody mělo uvedené privilegium jen velmi omezený dosah, protože horní regál, mincování, ochranu Židů, lovecké a rybářské právo stále „vlastnil“ císař. Situaci Babenberků v Rakousku ztěžovalo i to, že zde nevlastnili stabilní majetkové zázemí. Sice vlastnili majetek v Bavorsku, ale v Rakousku se jim významnější majetky podařilo získat až v následujících letech a teprve poté se stali skutečnými pány rakouského vévodství.

Rakouským vévodou.

V polovině 12. století Jindřich zahájil proměnu do té doby provinční Vídně v reprezentativní sídlo a nechal zde vystavět palác s kaplí. V roce 1155 přivedl také do Vídně iroskotské benediktiny, kteří zde založili Skotský klášter.  Rakouský vévoda Jindřich se v roce 1158 zúčastnil tažení císaře Fridricha Barbarossy proti severoitalským městům a především proti Milánu.  Velkou ztrátu pro vévodu Jindřicha znamenala úmrtí jeho dvou mladších bratří, kteří zastávali významné církevní funkce. Ota, biskup ve Freisingu, zemřel 22. září 1158 a salcburský arcibiskup Konrád 28. září 1168.  Když byl v červnu 1174 na sněmu v Řezně zbaven svého úřadu salcburský arcibiskup Vojtěch, byl jeho strýc Jindřich jediným, kdo proti tomu protestoval a kdo se Vojtěcha zastal.

Konec vlády a smrt.

V sedmdesátých letech došlo k pohraničnímu sporu mezi Čechy a Rakušany. Postupující kolonizace z Rakouska posouvala jižní hranici Čech (Vitorazsko) hlouběji do českého vnitrozemí. Český kníže Soběslav II. vyzval Jindřicha, aby mu vydal neprávem osídlená území. Následující spor, kdy obě strany tvrdily, že území patří jim, se Soběslav rozhodl řešit vojensky. Spojil se s uherským králem, štýrským markrabětem Otakarem a moravským údělným knížetem Konrádem a společně několikrát vyplenili Rakousy až k Dunaji a vypálili klášter Zwettl. Jindřichovi synové Leopold a Jindřich ml. sice v odvetu vpadli krátce na Moravu, ale jejich akce nedosáhla výraznějšího úspěchu. Zvláště pak, když zanedlouho poté, 29. listopadu 1176 si vévoda Jindřich II. při pádu s koně zlomil nohu a 13. ledna 1177 tomuto zranění podlehl. Byl pohřben ve Skotském klášteře ve Vídni, který sám v roce 1155 založil.

Jindřich II. Babenberský zvaný též Jindřich Jasomirgott (německy "Heinrich II. Jasomirgott"; 1107/1114 — 13. ledna 1177) z rodu Babenberků byl jako "Jindřich IV." falckrabě rýnský (1140–1141), rakouský markrabě v letech 1141–1156, bavorský vévoda v letech 1143–1156 a od roku 1156 vévoda rakouský.

Henry II (; 1112 – 13 January 1177), called Jasomirgott, a member of the House of Babenberg, was Count Palatine of the Rhine from 1140 to 1141, Duke of Bavaria (as "Henry XI") and Margrave of Austria from 1141 to 1156, and the first Duke of Austria from 1156 until his death.


Teorie konstruktivismu.

Sociální konstruktivismus navazuje na myšlenku I. Kanta, že lidské poznání nevzniká v přímém kontaktu smyslů s věcmi, nýbrž že je různě podmíněno našimi kategoriemi a priori. Při konstrukci sociálního světa hraje velkou roli jazyk, který svět nejen zobrazuje, ale i spoluvytváří. Významy nejsou v objektech předem a pevně dány, ale jsou na ně kladeny sociálními aktéry a mohou se tedy měnit.  Konstruktivismus tak stojí v opozici k objektivistickým a naturalistickým směrům v sociologii. Mezi konstruktivistické směry patří např. symbolický interakcionismus, fenomenologická sociologie a etnometodologie.  Teorie sociálního konstruktivismu je z velké části založena na knize autorů Petera L. Bergera a Thomase Luckmanna "Sociální konstrukce reality" ("The social construction of reality"), která poprvé vyšla v roce 1966, česky 1999. Dílo Bergera a Luckmanna je často spojováno s jejich slavnou větou: „"Společnost je výtvorem člověka. Společnost je objektivní realitou. Člověk je výtvorem společnosti."“, který vyjadřuje základní myšlenku sociálního konstruktivismu.  Stěžejním bodem sociálního konstruktivismu je odhalit, jakým způsobem je vytvářena sociální realita a jednotlivé sociální fenomény. Teorie sociálního konstruktivismu vychází z předpokladu, že realita není neměnná, ale je vytvářena prostřednictvím sociálních procesů. Berger a Luckmann tvrdí, že myšlenky, praktiky a přesvědčení získávají v procesu sociálních výměn postupně status reality.  Teorie se zabývá procesem vytváření významů, jejich institucionalizací a jejich přenášením z generace na generaci prostřednictvím tradic a procesu socializace. Sociální konstruktivismus chápe významy a realitu jako sociální konstrukty, které nejsou stálé. Jsou to neustále se měnící, dynamické procesy, utvářené a závislé na lidském jednání, které jsou skrze mezilidské interakce a chápání světa neustále přetvářeny a předávány dál.

Gender jako sociální konstrukce.

Zatímco pohlaví je termínem biologickým, gender je pojem psychologicko-kulturním. Řada genderových teoretiků pak nahlíží na gender právě optikou sociálního konstruktivismu, tedy jedním z možných diskurzů zkoumání genderové problematiky. Vliv konstruktivismu ve feministickém diskurzu se objevuje až v 90. letech. Průkopníky této myšlenky jsou ale již antropologové na počátku 20. století, kteří přinesli důkazy o tom, jak odlišně je v různých kulturách definována maskulinita a feminita. Tradiční psychologové vnímají vliv kultury jako částečné modelování přes biologicky determinovanou podstatu, tedy že jen kultura sama, ve které je člověk vychován, nemůže utvářet různé vnímání světa. Sociální konstruktivismus ve feministickém uvažování o femininitě a maskulinitě zdůrazňuje, že pozorování a hodnocení nemají univerzální význam. To, co považujeme za pravdivé, je ovlivněno celoživotní zkušeností člověka v určité kultuře. Teorie tvrdí, že významy pojmů „muž“ a „žena“ nejsou objektivní a neměnné, ale že se tyto pojmy vždy utvářejí či konstruují v určitém kulturním a společenském kontextu a jejich obsah se proměňuje, a sice vždy ve vzájemném vztahu. Gender a jeho definice, pojem „muž“ a „žena“ a to, co si pod nimi lidé představují, jsou tedy vždy závislé na společenském kontextu, ve kterém jsou prezentovány, na způsobu, jakým jsou prezentovány, a také na tom, kým jsou prezentovány. Protipólem ke vnímání genderu z pohledu sociálního konstruktivismu je esencialismus, který vnímá ženskost a mužskost jako něco, co je neměnné a existuje nezávisle na sociálních okolnostech života jedince.

Sociální konstruktivismus a média.

Sociální konstrukce reality je často spojována s médii. Teoretik médií Denis McQuail například uvádí, že „média do značné míry konstruují společenskou realitu a hlavní rysy normality pro potřeby veřejného, sdíleného společenského života, slouží rovněž jako rozhodující zdroj standardů, modelů a norem.“  Řada teoretiků se domnívá, že média a jejich rozvoj a rozšíření za poslední desetiletí jsou výrazným hybatelem společenských změn. Média jako tvůrci sociální reality jsou často spojována s feministickou revolucí v 60. letech 20. století. Rapidní rozšíření televizního vysílání v této době mělo přispět k upevňování identity a k proměnám mužských a ženských stereotypů a k následnému šíření feministické revoluce.

Sociální konstruktivismus je skupina sociologických směrů, které tvrdí, že sociální realita není jedinci objektivně dána jako fakt, ale je neustále znovu konstruována v procesu sociální interakce a komunikace. Důsledný konstruktivismus se nazývá radikální konstruktivismus.

Social constructivism is a sociological theory of knowledge according to which human development is socially situated and knowledge is constructed through interaction with others.


Historie výstupů.

První zaznamenaný pokus o výstup na osmitisícový vrchol podnikla expedice, kterou vedli Britové Albert Mummery a John Norman Collie, která v roce 1895 směřovala na Nanga Parbat. Expedice dosáhla výšky 6 100 m, následně však část výpravy strhla lavinu, ve který zahynuli Mummery a dva Gurkhové. Zbytek výpravy již ve výstupu nepokračoval a vrátil se zpět.  Poprvé úspěšně vystoupili na osmitisícový vrchol Maurice Herzog a Louis Lachenal, kteří stanuli na vrcholu Annapurny dne 3. června 1950. Prvním horolezcem, který vylezl na všech 14 osmitisícovek, byl Reinhold Messner. Své výstupy dokončil 16. října 1986 a to bez kyslíkového přístroje. O rok později, v roce 1987, to jako další dokázal polský horolezec Jerzy Kukuczka, když většina jeho výstupů byla novými cestami. První ženou, která nepochybně vylezla ne všechny osmitisícovky, byla španělská horolezkyně Edurne Pasabanová v roce 2011. Prvním Čechem pak byl horolezec Radek Jaroš, který dokončil své výstupy dne 26. července 2014 zdoláním hory K2.

Seznam osmitisícovek.

Možné rozšíření.

V roce 2012 Nepál a Pákistán navrhly Mezinárodní horolezecké federaci, aby šest vedlejších vrcholů u osmitisícovek (3 u Kančendžengy, 2 u Lhoce, 1 u Broad Peak), jejichž nadmořská výška přesahuje 8 000 m a prominence přesahuje 60 m, bylo reklasifikováno jako samostatné osmitisícovky. Tento návrh však zatím podporu nezískal.

Horolezci, kteří stanuli na vrcholech všech osmitisícovek.

Horolezec, který prokazatelně zdolá všech 14 osmitisícových vrcholů, je symbolicky oceněn tzv. Korunou Himálaje.  Zdroj k tabulce:  Nejkratší čas na všech 14 vrcholů potřebovali Kim Čchang-ho a Jerzy Kukuczka - 7 let a 11 měsíců. Pozoruhodná je také hodnota Kukuczkových výstupů. Kromě úplně prvního výstupu (Lhoce 1979) podnikl všechny výstupy novými cestami nebo v zimě (v případě Čo Oju 1985 obojí). Novátorské výstupy podnikali také Reinhold Messner, Erhard Loretan nebo Krzysztof Wielicki.  Protože většina výše uvedených horolezců zlezla jednu nebo více osmitisícovek více než jednou, celkový počet jejich výstupů je vyšší. Už Messner jako první z nich podnikl celkem 18 úspěšných výstupů. Rekord v tomto směru drží Juanito Oiarzabal s 26 úspěšnými výstupy. Šerpa Phurba Tashi na všechny osmitisícovky sice nevylezl, má ale na svém kontě 30 úspěšných výstupů na osmitisícovky v letech 1998 až 2013, z toho Mount Everest 21 krát.

Další pořadí.

Horolezci jsou uvádění chronologicky, aktuální k roku 2011.

Fotogalerie.

"Poznámka: Na fotografii Annapurny je vrchol Annapurna I vlevo."

Osmitisícovka je označení Mezinárodní horolezecké federace pro horu, jejíž nadmořská výška přesahuje 8 000 m. Na Zemi se tyčí 14 osmitisícovek. Všechny se nacházejí v jižní Asii v pohořích Himálaj (10) a Karákóram (4). Vesměs byly poprvé zdolány v 50. letech 20. století, poslední Šiša Pangma roku 1964.

The International Mountaineering and Climbing Federation or UIAA recognise eight-thousanders as the 14 mountains that are more than in height above sea level, and are considered to be sufficiently independent from neighbouring peaks. However, there is no precise definition of the criteria used to assess independence, and since 2012 the UIAA has been involved in a process to consider whether the list should be expanded to 20 mountains. All eight-thousanders are located in the Himalayan and Karakoram mountain ranges in Asia, and their summits are in the death zone.


Prince Ernest Augustus, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale

Život.

Narodil se za panování svého dědečka Arnošta Augusta I. Hannoverského. Po nástupu svého otce na trůn stal se korunním princem. Vilém I. Pruský a jeho premiér Otto von Bismarck sesadili jeho otce Jiřího V. a připojili Hannover k Pruské říši.  Po Prusko-rakouské válce odešla Hannoverská královská rodina do exilu a usadily se v Hietzingu poblíž Vídně ale hodně času strávil v Paříži. Jiří V. nikdy neopustil požadavek na hannoverský trůn a na vlastní náklady udržoval Guelfskou legii.  Když 12. června 1878 zemřel jeho otec princ Ernest získal britský titul vévody z Cumberlandu a Teviotdale a irský titul hraběte z Armaghu. Dne 1. srpna 1878 ho královna Viktorie pasovala na rytíře Podvazkového řádu.  Roku 1875 při návštěvě svého druhého bratrance Alberta Edwarda, prince z Walesu v Sandringhamu, potkal princeznu Thyru Dánskou, nejmladší dceru krále Kristiána IX. a sestru Alexandry, princezny z Walesu pozdější královnu choť.  Dne 21. prosince 1878 se sní v paláci Christiansborg v Kodani oženil.  Roku 1876 ho královna Viktorie jmenovala plukovníkem Britské armády. Roku 1886 byl povýšen na generálmajora, roku 1892 na generálporučíka a roku 1898 na generála.  Když roku 1884 zemřel Vilém Brunšvický vévoda z Brunšviku a vzdálený bratranec Ernesta sám se prohlásil novým vévodou. Nicméně i jako legitimní nástupce trůnu v Hannoveru byl nucen vévodský trůn opustit a vladařem (regentem) se stal princ Albert Pruský. Když princ Albert zemřel jeho nástupcem se stal vévoda Jan Albert Meklenburský.  Roku 1913 se částečně smířil s dynastií Hohenzollernů z důvodu sňatku jeho syna Arnošta Augusta Brunšvického s dcerou německého císaře Viléma II. Pruského. Vzdal se nástupnického trůnu v Brunšviku.  Vypuknutím 1. světové války porušil vztah mezi Britskou královskou rodinou a jeho Hannoverskými bratranci. Dne 13. května 1915 ho král Jiří V. zbavil titulu rytíře Podvazkového řádu.  Zemřel 14. listopadu 1923 v Gmunden na mrtvici.

Potomci.

Se svou manželkou měl 6 dětí:

Ernest Augustus, korunní princ Hannoverský, dědic Brunšviku, vévoda z Cumberlandu a Teviotdale (Ernest Augustus William Adolphus George Frederick; 21. září 1845, Hannover – 14. listopadu 1923, Gmunden) byl nejstarším dítětem a jediným synem krále Jiřího V. Hannoverského a jeho manželky Marie Sasko-Altenburské. Roku 1866 byl zbaven trůnu z důvodu připojení k Prusku a později roku 1884 také Brunšvického vévodství.

Ernest Augustus, Crown Prince of Hanover, 3rd Duke of Cumberland and Teviotdale (; 21 September 1845 – 14 November 1923), was the eldest child and only son of George V of Hanover and his wife, Marie of Saxe-Altenburg. Ernst August was deprived of the thrones of Hanover upon its annexation by Prussia in 1866 and later the Duchy of Brunswick in 1884. Although he was the senior male-line great-grandson of George III, the Duke of Cumberland was deprived of his British peerages and honours for having sided with Germany in World War I. Ernst August was the last Hanoverian prince to hold a British royal title and the Order of the Garter. His descendants are in the line of succession to the British throne.