Průběh výpravy.

Tyto události vedly Ludvíka IX. k tomu, aby se roku 1267 opět rozhodl bojovat proti "„pohanům“". Nikdo z evropských panovníků se k němu nepřidal, a tak se mohl spoléhat pouze na burgundského vévodu Huga, flanderského hraběte Viléma a na své tři bratry: Roberta z Artois, Alfonse z Poitiers a Karla z Anjou. Karel Ludvíka přesvědčil, aby svou výpravu nejprve směřoval do Tuniska, po jeho dobytí měl pochodovat přes Egypt až k Jeruzalému. Karel tímto plánem sledoval hlavně svůj prospěch, protože jako budoucí král Sicílie měl v Tunisku své převážně obchodní zájmy.  V červenci 1270 se francouzský král vylodil u břehů Tuniského sultanátu, v němž vládla dynastie Hafsidů. Vylodění v horkém létě bylo špatné rozhodnutí. Mnoho mužů při nedostatečném množství pitné vody onemocnělo a zemřelo. Dne 25. srpna, jeden den po příjezdu Karla z Anjou zemřel král Ludvík IX. pravděpodobně na úplavici. Karel prohlásil novým francouzským králem mladého Ludvíkova syna Filipa III. Vůdcem výpravy se stal Karel, Filip III. byl ještě mladý chlapec.  Křižáci začali obléhat město Tunis. Obléhání se nezdařilo a velitelé od dalších pokusů upustili. Dne 30. října se podařilo se sultánem vyjednat smlouvu obsahující volný obchod s městem a také ochranu křesťanských mnichů. Po tomto malém diplomatickém úspěchu výprava oficiálně skončila. Krátce poté dorazil do Tuniska anglický princ Eduard I., který poté pokračoval v plavbě do Akkonu. Francouzská část výpravy se vydala na cestu do Francie.  Při plavbě do Trapani zastihla flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Mladý král Filip s manželkou si zachránili život. Po této bouři se výprava rozhodla pro cestu po souši. Do Francie se vrátila jen nepatrná část výpravy. Nemoci podlehl navarrský král Theobald II. a jeho manželka Isabela Francouzská zemřela o rok později. Mladou královnu Francie Isabelu Aragonskou shodil kůň, což vedlo k předčasnému porodu mrtvého chlapce a Isabelině smrti o pár dní později. V březnu byl zavražděn Jindřich z Almainu, syn Richarda Cornwallského. Ve chvíli modlitby byl v kostele zákeřně přepaden a ubodán Guyem a Simonem, syny Šimona z Montfortu. Byla to msta za opuštění řady vzbouřenců proti králi Jindřichovi III. Ještě téhož roku, dne 21. srpna 1271 zemřel Ludvíkův bratr Alfonse z Poitiers i jeho žena Jana z Toulouse, která zemřela o den později.

Osmá křížová výprava byla stejně jako sedmá křížová výprava zorganizována francouzským králem Ludvíkem IX. Králi se nelíbil vývoj v Sýrii, kde na zbylé křižácké državy dotírali muslimové.

The Eighth Crusade was a crusade launched by Louis IX of France against the city of Tunis in 1270. The Eighth Crusade is sometimes counted as the Seventh, if the Fifth and Sixth Crusades of Frederick II are counted as a single crusade. The Ninth Crusade is sometimes also counted as part of the Eighth. The crusade is considered a failure after Louis died shortly after arriving on the shores of Tunisia, with his disease-ridden army dispersing back to Europe shortly afterwards.


Život.

Narodil se v německém městě Sigmaringen v rodině soudce a starosty v jedné osobě. Původně se jmenoval Marek Roy. Vystudoval filosofii a práva. Začal působit jako advokát.

Advokátem.

Jako advokát se často zastával chudých a utlačovaných, za což byl nazýván "advokát chudých". Jeho nekompromisní spravedlnost byla divná jeho kolegům, kteří dbali hlavně na své blaho. Jeden kolega mu doporučil, aby slevil ze své spravedlnosti a že si tím vydělá slušné peníze. To byl pro Marka impuls, aby práce advokáta nechal.

Kapucínem.

Marek si doplnil studia, byl vysvěcen na kněze a záhy na to, 4. října 1612 vstoupil do kapucínského noviciátu ve Freiburgu. S řeholním rouchem přijal jméno "Fidelis" - což v překladu znamená "věřící". Heslem se mu stala věta z biblické knihy Janova Zjevení (Apokalypsa): "Buď věrný až do smrti a dám ti korunu života." (Zj 2,10).  Po skončení noviciátu v roce 1613 ještě konal teologická studia v Kostnici a Frauenfeldu. Stal se posléze kvardiánem, čili představeným v několika kapucínských klášterech.

Působení.

Věnoval se kazatelství, jakožto nejlepšímu prostředku jak pozvednout mravní úroveň prostého lidu. Byl rovněž vyhledávaným duchovním vůdcem a zpovědníkem. Mimo to pomáhal chudým u soudů vymáhat jejich práva. Zde se mu hodila jeho dřívější praxe advokáta.  Psal si zápisky o svém duchovním životě, které později vyšly jako "Exercitia Spiritualita" (přeloženo: Duchovní cvičení) a později jako "Cvičení serafínské zbožnosti".  Působil ve Vorarlbersku a Švýcarsku. Zde začal pracovat na obnově katolické víry, která byla nabouraná reformací. Výmluvný je podpis, kterým signoval svá díla: "Bratr Fidelis, zakrátko potrava červů".

Mučednictví.

Ve Švýcarsku působil ve Seewiesu, kde bylo mnoho kalvinistů. Přítomnost katolického kněze kalvinské odpadlíky dráždila. Když kázal, bylo po něm stříleno. Vyšel z kostela, aby zabránil jeho znesvěcení krveprolitím, protože byl zasažen. Na okraji Seewiesu jej dohnali kalvinisté a začali jej nutit, aby přijal jejich víru. Tehdy jim odpověděl: ""Přišel jsem Vám, milí bratři, hlásat pravou víru a nikoliv přijmout vaší víru znetvořenou."" okamžitě se na něj vrhli a umlátili ho.  Je prvomučedníkem kongregace pro šíření víry. Svatořečil jej papež Benedikt XIV. v roce 1746.

Svatý Fidel ze Sigmaringy /lat. "Fidelius de Sigmaringen"/ (1578, Sigmaringen v Německu – 24. dubna 1622) byl katolický kněz a mučedník.

Fidelis of Sigmaringen, O.F.M. Cap. (1577 - 1622) was a Capuchin friar who was a major figure in the Counter-Reformation, and was martyred by his opponents at Seewis im Prättigau, now part of Switzerland. Fidelis was canonized in 1746.


Popis.

Kohoutková výška lesoně se pohybuje kolem 90 cm, délka těla mezi 1,1-1,5 m a hmotnost mezi 30 až 80 kg. Samice z populací žijící v křovinatých oblastech jsou světle žlutohnědé, samice z lesních populací mají rudý odstín. Samci obou populací jsou tmavě hnědí (podle několika poddruhů). Barva srsti s věkem tmavne a staří samci mají srst zbarvenou do černa a bílé skvrny jsou více viditelné. Obě pohlaví mají na bocích několik bílých pruhů a skvrn. Čenich je také bílý. Rohy, které mají pouze samci, mají jen jedno kroucení a mohou dosahovat na délku více jak půl metru.

Chování.

Lesoň obývá oblasti hustě porostlé keři, otevřený i řidčeji zarostlý les. Jejich hlavní potravou je tráva, různé druhy rostlin, listy keřů, kořínky nebo hlízy. V divočině je aktivní téměř celý den, přičemž čas od času odpočívá ve stínu stromů. Poblíž lidských obydlí je aktivní až večer, mnohdy i v noci. Většinou žijí osamoceně, ačkoli byly zaznamenány i případy, kdy žili lesoni v páru. Každý lesoň obývá svůj „domácí“ areál, který za normálních podmínek neopouští a který bývá v sušších oblastech velký kolem 50 000 m2, v lesích o hodně větší. Tyto území obvykle přečnívají jiné areály lesoňů a mnohdy dochází i k soubojům.  Pokud je vyrušen predátorem, zvláště leopardem, a zrovna se nachází v hustém lesním porostu, nehybně stojí a spoléhá na své zamaskování. Občas se ve vysoké vegetaci skrčí a čeká na vhodnou příležitost k útěku a to i přesto, že není příliš dobrým běžcem. Pokud je vyrušen v otevřených lokalitách, snaží se pomalými pohyby dostat do nejbližšího úkrytu.  Během období páření se samci hrbí, protahují a předvádějí se před samicemi, přičemž hrají velkou roli jejich bílé skvrny na těle. Mezi samci vládne přísná hierarchie a nejvyšší postavení má nejstarší samec. Poté, co po 6 měsíční březosti samice porodí jediné mládě, očistí ho a placentu sežere. Mládě je pečlivě skryto ve vysoké vegetaci a matka, která ho chodí pravidelně kojit, pojídá jeho trus, čímž zabraňuje prozrazení úkrytu podle zápachu. Pouta mezi matkou a mládětem bývají u tohoto druhu velice silná, což potvrzuje i fakt, že si samice se svým mládětem často hraje. Mládě svou matku opouští zhruba ve věku čtyř měsíců. V přírodě se může lesoň dožít až 12 let.

Poddruhy.

Rozeznáváme 4 poddruhy:

Lesoň ("Tragelaphus scriptus"), známý také pod názvem lesoň pestrý nebo bušbok, je antilopa obývající křovinaté nebo lesnaté oblasti Střední, Západní, Jižní a Východní Afriky.

The harnessed bushbuck or kéwel ("Tragelaphus scriptus") is a small to medium-sized antelope widespread in west and central Africa. Formerly and alongside the Cape bushbuck it was generically known as the bushbuck, however, it has since been found to be a species in its own right, with a separate geographic distribution. Of all the other tragelaphine antelopes, the harnessed bushbuck is most closely related to the nyala ("Tragelaphus angasi").


Historie.

Dnešní Nord se skládá z částí bývalých hrabství Flandry a Hainault. Území dříve patřilo ke Španělskému Nizozemí, ale v 17. století bylo nakonec připojeno k Francii.  Během 4. a 5. století si Římané často najímali germánské kmeny pro vojenské služby na cestě Boulogne – Cologne, což v oblasti vytvořilo románsko-germánskou jazykovou hranici, jež vydržela až do 8. století. Saské osídlení oblasti však onu hranici posunulo na jih, tudíž většina obyvatelstva kolem Lille hovořila dialektem nizozemštiny. Od 9. století se hranice začala posouvat zpět na severovýchod, což ještě podpořilo vládní ustanovení Francie, označující francouzštinu v regionu za úřední jazyk. V dnešní době zde žije asi 20 000 mluvčích západní vlámštiny, zejména v arrondisementu Dunkerque, ale dialekt v oblasti pomalu vymírá.  Nord je jeden z 83 původních departementů, vytvořených během francouzské revoluce roku 1790.

Geografie.

Nord je součást regionu Hauts-de-France a je obklopen departementy Pas-de-Calais a Aisne, Belgií a Severním mořem.  Departement je situován na severovýchodě země podél západní hranice Belgie a je neobvykle dlouhý a úzký. Jeho hlavním městem je Lille, které společně s městy Roubaix, Tourcoing a Villeneuve d'Ascq tvoří významnou průmyslovou oblast a aglomeraci o více než milionu obyvatel (4. největší ve Francii). Další větší města jsou Valenciennes, Douai, a Dunkerque. Mezi významné řeky departementu patří Yser, Lys, Escaut, Scarpe a Sambre.

Ekonomika.

Jakožto symbol francouzské industrializace v 19. století oblast výrazně utrpěla během první světové války a dnes čelí dalším ekonomickým, sociálním a ekologickým problémům, spojených s úpadkem těžby uhlí a textilního průmyslu.

Obyvatelstvo.

Nord je jednoznačně nejhustěji obydlený departement Francie s 2 576 260 obyvateli na ploše 5743 km2.

Nord (česky "Sever") je departement na severu Francie. Jedná se o nejlidnatější departement v zemi, jeho správním střediskem je Lille.

Nord ( or simply, ; West Flemish and, ) is a department in the Hauts-de-France region of France bordering Belgium. It was created from the western halves of the historical counties of Flanders and Hainaut, and the Bishopric of Cambrai. The modern coat of arms was inherited from the County of Flanders.


Charakteristika.

Cesmína ostrolistá je stálezelený, vzpřímeně rostoucí a hustě větvený keř nebo strom dorůstající výšky 2 až 8, výjimečně až 15 metrů. Letorosty jsou zelené až purpurově červené, lysé nebo krátce chlupaté. Listy jsou kožovité a tuhé, na líci leskle tmavě zelené, na rubu světle zelené, 4 až 8 cm dlouhé. čepel listů je vejčitá až eliptická, na okraji zvlněná a hrubě ostnitá. Řapíky jsou 5 až 16 mm dlouhé. Listy starých exemplářů bývají i celokrajné, bez ostnů. Květy jsou 4četné, bílé nebo lehce načervenalé, široké asi 8 mm. Kvete v květnu až červnu. Plody jsou kulovité, jasně červené, asi 1 cm velké peckovice.  Tento druh je přirozeně rozšířen v atlantské, subatlantské a středomořské části Evropy a v severní Africe. K nám nezasahuje, nejbližší lokality jsou v Německu. Ve Středomoří roste ve vlhčích stinných polohách nižších hor.

Využití.

Cesmína ostrolistá je ceněná stálezelená dřevina, celoročně dekorativní sytě zelenými lesklými listy a v zimě i jasně červenými plody. Kultivarů je obrovské množství, většinou se jedná o samičí klony. Některé kultivary mají skvrnité či světle vroubené listy (např. 'Argenteomarginata', 'Aureovariegata' a 'White Cream'), jiné mají listy celokrajné a bez trnů ('Integrifolia', 'Heterophylla'), existují i kultivary se žlutými a dokonce i bílými plody ('Bacciflava', 'Fructo Alba'). První cesmína byla v Čechách vysazena již v roce 1880 v zámeckém parku na Sychrově.  V Anglii je snítka cesmíny s červenými plody tradičním symbolem Vánoc podobně jako v českém prostředí jmelí.  Listy cesmíny ostrolisté jsou využívány také lékařsky např. při zánětu pohrudnice, kataru a neštovicích. Tvrdé dřevo se využívalo v řezbářství.

Cesmína ostrolistá ("Ilex aquifolium") je stálezelený keř, rostoucí v západní a jižní Evropě a v severní Africe. Je to ceněná okrasná dřevina a je pěstována i v ČR.

Ilex aquifolium, the holly, common holly, English holly, European holly, or occasionally Christmas holly, is a species of flowering plant in the family Aquifoliaceae, native to western and southern Europe, northwest Africa, and southwest Asia. It is regarded as the type species of the genus "Ilex", which by association is also called "holly". It is an evergreen tree or shrub found, for example, in shady areas of forests of oak and in beech hedges. In the British Isles it is one of very few native evergreen trees. It has a great capacity to adapt to different conditions and is a pioneer species that repopulates the margins of forests or clearcuts.


Politický vzestup.

Narodil se jako syn úředníka. K bolševické straně se připojil v roce 1917 a v roce 1918 vstoupil do Čeky, bolševické politické policie, kde sloužil až do roku 1922. Po ruské občanské válce se stal průmyslovým manažerem, pracoval až do roku 1927 v různých odborech jako administrátor a poté jako ředitel zodpovídal za dodávky elektrického proudu do Moskvy (1927–1931). Do roku 1937 byl předsedou výkonného výboru moskevských sovětů.  V roce 1934 byl zvolen kandidátem členství v ústředním výboru Komunistické strany SSSR. Za velkého teroru těsně unikl smrti tím, že na čas odjel na dovolenou do Polska pod záminkou léčení. V roce 1937 byl jmenován předsedou rady lidových komisařů RSFSR a získal plnoprávné členství v ústředním výboru; v září roku 1938 ho ustanovili náměstkem předsedy rady lidových komisařů SSSR.  Během druhé světové války hrál významnou úlohu ve vládě a také v Rudé armádě, ačkoli nebyl nikdy hlavní velitel. V roce 1944 byl jmenován náměstkem lidového komisaře obrany a sloužil jako Stalinův hlavní agent v armádních strukturách. V roce 1947 se stal ministrem ozbrojených sil SSSR a byl povýšen na maršála. Stal se také kandidátem na členství v politbyru a v letech 1947–1950 i náměstkem předsedy rady ministrů. V roce 1948 dosáhl plného členství v politbyru, tedy s hlasovacím právem.

Vrchol a pád.

Po Stalinově smrti v březnu roku 1953 se stal jedním z kandidátů na příštího vůdce SSSR, nakonec se však v roce 1955 stal „pouhým“ předsedou rady ministrů. Šlo o velkého spojence Nikity Chruščova a jeho programu reforem a destalinizace. Společně s Chruščovem cestoval do Indie, Jugoslávie a Spojeného království, kde byli oba známi v tisku jako ""B a K"".  Roku 1957 však začal, ovlivněn konzervativní skupinou vedenou Vjačeslavem Molotovem, sdílet pochyby o Chruščovově reformní politice. Když byli konzervativci poraženi a odstraněni, nutil jej Chruščov, aby podal rezignaci na všechny politické funkce. Byl sice jmenován předsedou sovětské státní banky, ale v roce 1958 ho odstranili z Ústředního výboru KSSS a připravili o titul maršála. Byl poslán do Stavropolu jako předseda regionální ekonomické rady a v únoru 1960 odešel do penze.

Nikolaj Alexandrovič Bulganin (,, Nižnyj Novgorod, Rusko – 24. února 1975, Moskva, SSSR) byl prominentní sovětský politik, který působil jako ministr obrany (1953–1955) a předseda rady ministrů SSSR (1955–1958).

Nikolai Alexandrovich Bulganin (; – 24 February 1975) was a Soviet politician who served as Minister of Defense (1953–1955) and Premier of the Soviet Union (1955–1958) under Nikita Khrushchev, following service in the Red Army and as defence minister under Joseph Stalin.


Konstrukce.

Kosmické lodi typu Progress o celkové délce 7,23 m, maximálním průměru 2,72 m a vzletové hmotnosti od 7 020 do 7 250 kg (včetně nákladu) tvoří tři části:  Hermetizovaná sekce GO ogiválního tvaru o průměru 2,2 m, délce 3,15 m včetně stykovacího zařízení a s vnitřním prostorem 6,6 m3 slouží k uložení kusového nákladu, dopravovaného na kosmickou stanici. V přední části se nachází průlez uzavřený hermetickým poklopem a zakončený aktivním stykovacím zařízením. Na obvodu příruby jsou umístěny spojky pro propojení potrubí pro přečerpávání paliva a okysličovadla, vzduchu pro klimatizační systémy stanice a elektrické konektory.  V nehermetizované sekci OKD tvaru komolého kužele o maximálním průměru 2,1 m a délce 1 m jsou umístěny dvě nádrže s palivem, dvě nádrže s okysličovadlem, tlakové láhve s dusíkem a se vzduchem.  Sekce PAO válcového tvaru o maximálním průměru 2,72 m a délce 3,1 m nese ve své válcové hermetizované části o průměru 2,1 m a délce 1,1 m řídicí, navigační a telekomunikační systémy. V přechodové části mezi PAO a OKD je umístěno 10 manévrovacích motorků. V zadní části je umístěn hlavní korekční motor o tahu 3,1 kN; další 4 manévrovací motorky a 10 trysek systému orientace spolu s nádržemi kapalných pohonných látek. Všechny motory pracují s hypergolickými (samovznítitelnými) kapalnými pohonnými látkami (asymetrický dimethylhydrazin a oxid dusičitý). Na vnějším plášti PAO je umístěn radiátor termoregulačního systému.  Celková nosnost nákladní lodi činí od 2 300 do 2 600 kg, z čehož může být až 1 500 kg kusového nákladu v hermetizované sekci GO a 1 540 kg pohonných látek pro stanici a plynů pro klimatizační systém stanice.  Výdrž lodi ve spojení se stanicí je 6 měsíců.  Motorů nákladní lodi se obvykle využívá též ke korekcím oběžné dráhy stanice. Pro tyto korekce bývá k dispozici 185–250 kg paliva. Po splnění všech úkolů je nákladní loď naplněna odpadky a věcmi určenými k likvidaci, odpojí se od stanice a je navedena do atmosféry Země nad jižními oblastmi Pacifiku, kde shoří a její zbytky bez nebezpečí dopadnou na hladinu oceánu.

Varianty lodi.

Kosmická loď Progress je průběžně zdokonalována. Existují tyto hlavní modifikace:  Nejstarší varianta (Progress) byla používána pro zásobování sovětských kosmických stanic Saljut 6 a Saljut 7 a společně s Progressy-M též pro zajišťování provozu stanice Mir. V současné době jsou používány obě nejnovější modifikace, zvané Progress-M a Progress-M..M k zásobování Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Doposud bylo úspěšně vysláno 121 nákladních lodí typu Progress (červen 2009).

Progress (rus. "Прогресс"; "„pokrok“") je automatická nákladní kosmická loď odvozená z pilotované transportní lodě typu Sojuz. Do vesmíru je vynášena různými variantami nosných raket typu Sojuz. Výrobcem a provozovatelem je NPO Energija (НПО Энергия, nyní RKK Energija im. S. P. Koroljova), Kaliningrad (nyní Koroljov), Moskevská obl., RSFSR (SSSR).

The Progress () is a Russian expendable cargo spacecraft. Its purpose is to deliver the supplies needed to sustain a human presence in orbit. While it does not carry a crew, it can be boarded by astronauts when docked to a space station, hence it is classified as "crewed" by its manufacturer. Progress is derived from the crewed Soyuz spacecraft and launches on the same vehicle, a Soyuz rocket.


Historie.

V roce 996 si markrabě Leopold I. z Babenberku za své sídlo vybral Melk, ale v roce 1089 Leopold II. z Babenberku sídlo předal benediktinským mnichům z opatství Lambach a své sídlo přesunul do Vídně. Mniši v témže roce na skalnatém výběžku založili nynější klášter. Ve 12. století zde byla založena klášterní škola a knihovna. Ve 13. století bylo románské opatství zničeno požárem a poté znovu postaveno v gotickém duchu. V klášteře vzniklo skriptorium, které se stalo jedním z hlavních míst, kde vznikaly středověké rukopisy. Další škody způsobily v 15. století boje během reformace, kdy jako reakce na reformátory církve vyšla z Melku tzv. "Melcká reforma". Přes veškerou snahu se v roce 1555 klášter stal oporou Habsburků v protireformaci. V této době došlo k barokní přestavbě kláštera. Poslední vážné škody v klášteře způsobil v roce 1683 vpád Turků.  Do barokní podoby byl klášter přestavěn v letech 1702 a 1736 Jakobem Prandtauerem. Klášterní kostel vyzdobil svými freskami Johann Michael Rottmayr a knihovnu se středověkými rukopisy vyzdobil svými freskami Paul Troger.  Vzhledem k tomu, že klášter sloužil i jako škola se mu v letech 1780 a 1790 podařilo uniknout reformám císaře Josefa II., kdy bylo mnoho jiných rakouských klášterů obsazeno a zrušeno. Podařilo se překonat i další ohrožení jeho existence během napoleonských válek, a také v období po Anšlusu v roce 1938, kdy škola a velká část opatství byla zkonfiskována nacistickým státem. Majetek i škola byla opatství vrácena po skončení druhé světové války.

Ohlas v kultuře.

Mnich Adso z Melku je jednou z hlavních postav románu "Jméno růže" od Umberta Eca.

Klášter Melk ( "Stift Melk") je benediktinské opatství na skalnatém výběžku nad městem Melk v Dolním Rakousku, asi 80 km západně od Vídně. Pod klášterem protéká řeka Dunaj, přiléhající k údolí Wachau. V klášteře se nachází hrob svatého Kolomana ze Stockerau a ostatky několika členů rodu Babenberků, první rakouské vládnoucí dynastie.

Melk Abbey () is a Benedictine abbey above the town of Melk, Lower Austria, Austria, on a rocky outcrop overlooking the Danube river, adjoining the Wachau valley. The abbey contains the tomb of Saint Coloman of Stockerau and the remains of several members of the House of Babenberg, Austria's first ruling dynasty.


Dějiny bádání.

Eponymní lokalita Aurignacká jeskyně ("la grotte d'Aurignac") leží v jižní Francii na úpatí Pyrenejí, asi 50 km jz od Toulouse. Prozkoumal ji paleontolog a archeolog Édouard Lartet, který na základě nálezů z této lokality roku 1861 demonstroval současnost některých vyhynulých druhů zvířat s člověkem. Lartet také dle nálezů z Aurignacké jeskyně vyčlenil ve své periodizaci paleolitu (založené na paleontologických nálezech) tzv. "období mamutů". Specifičnosti aurignacké industrie si později povšiml Gabriel de Mortillet, který ovšem aurignacien nedovedl správně chronologicky zařadit a proto jej ve své periodizaci paleolitu vynechal.  Pojem aurignacien byl použit až r. 1906 Henri Breuilem a Émilem Cartailhackem, a to pro označení mladopaleolitické industrie, kterou zařadili mezi (středopaleolitický) moustérien a solutréen. Breuil rozdělil aurignacien na 3 stupně (starší, střední a mladší). Původní Breuilův pojem starší aurignacien byl ve 30. letech nahrazen samostatnou kulturou tzv. perigordiénu, kterou definoval Denis Peyrony roku 1933. Další úpravu Breuilovy periodizace provedla Dorothy Garrod, která definovala mladší stupeň aurignacienu jako tzv. gravettien.

Antropologie.

Nositeli aurignacienu jsou již anatomicky moderní lidé. Průzkum jeskyně Cueva Bajondillo ve Španělsku odhalil industrie starší než 40 tisíc let. Nejstarší kosterní pozůstatky z prostředí evropského aurignacienu jsou známy z rumunské lokality Peștera cu Oase. Jednou z nejvýznamnějších lokalit jsou i moravské mladečské jeskyně (označené jako Mladeč I a Mladeč II), kde byl nalezeno sedm lebek anatomicky moderních lidí. Tyto lebky jsou vůbec nejstaršími pozůstatky "homo sapiens" ve střední Evropě, jejichž stáří bylo radiokarbonovou metodou určeno na 31 tis. let. Mezi další důležité lokality s nálezy nejstarších příslušníků h. sapiens v Evropě patří jeskyně Sv. Prokopa v Praze 5, nálezy z eponymní lokality Aurignac či nálezy z anglické lokality Kents Cavern 4.

Rozšíření.

Od Pyrenejského poloostrova do Polska a Německa, od jižní Anglie až do Ruska a na Balkánský poloostrov. K Aurignacké kultuře náleží i enkláva na Předním východě.

Sídliště.

Sídliště aurignacké kultury mohou být situována v chráněných prostorách jeskyní a skalních převisů, stejně jako na otevřených prostranstvích. Jeskynní sídliště převládají v západní Evropě, zatímco ve střední a východní Evropě jsou spíše známa sídliště otevřená. Ze střední Evropy jsou známa sídliště z Tibavy, Seni a Barci (Slovensko), z rakouského Stratzingu a moravských lokalit Stránská skála (Brno), Vedrovice či Milovice.

Umění.

Umění aurignacienu je vyspělé a vykazuje regionální odlišnosti. Můžeme je rozdělit na:

Aurignacien ["óriňasien"] je první jasně mladopaleolitická kultura (jejím nositelem je již homo sapiens). Spadá do starší fáze mladého paleolitu a je datován přibližně do období 38 až 28 tisíc let BP.

The Aurignacian () is an archaeological tradition of the Upper Palaeolithic associated with European early modern humans (EEMH) lasting from 43,000 to 26,000 years ago. The Upper Paleolithic developed in Europe some time after the Levant, where the Emiran period and the Ahmarian period form the first periods of the Upper Paleolithic, corresponding to the first stages of the expansion of "Homo sapiens" out of Africa. They then migrated to Europe and created the first European culture of modern humans, the Aurignacian.


Hokejová kariéra.

Debut v nejvyšší československé soutěži prožil v ročníku 1989/90 v dresu HC Dukla Jihlava. Od následujícího ročníku nastupoval za HC Olomouc, kde se již výrazněji v extralize prosadil. Do National Hockey League byl draftován v roce 1992 za 133. pozice týmem Boston Bruins. Za tento tým však nikdy nenastoupil a v roce 1993 přestoupil do Eisbären Berlín působící v německé bundeslize a po její transformaci v DEL. Na jaře 1994, poté, co jeho klub již skončil sezónu v německé lize, se vrátil na výpomoc do Olomouce a odehrál v play-off sezóny 1993/94 dvanáct utkání s bilancí čtyř gólů a sedmi asistencí, čímž Olomouci výrazně pomohl k historickému ligovému titulu. Tato výpomoc, v té době však obvyklá, byla kritizovaná a později vedla spolu s dalšími případy k pravidlu o uzavření soupisek extraligových týmů ještě před koncem základní části.  Počínaje sezónou 1995/96 se vrátil do české extraligy jako hráč HC Vsetín, se kterým v následujících šesti letech získal pět ligových titulů. Koncem devadesátých let byl považován (mimo jiné např. hokejovým magazínem Hockey News) za nejlepšího hokejistu působícího mimo NHL. Angažmá v nejrespektovanější lize však odolával, přestože byl opětovně vybrán v draftu v roce 1999 týmem New York Islanders. Zlákat se nechal až v roce 2001 do týmu Philadelphia Flyers, který mezitím právo na něj v NHL získal. K přesvědčení odejít do Ameriky napomohl jeho bývalý spoluhráč ze Vsetína Roman Čechmánek, který tou dobou za Flyers hrával. Svůj debut v NHL prožil 4. října 2001 proti Floridě, ten se mu nepovedl, protože se při něm zranil a nepřipsal si žádný bod. Část první sezóny vynechal kvůli zranění kolene, nasbíral celkem v 52 utkáních 27 bodů. Po sezóně byl vyměněn do Edmontonu Oilers. Tam se však vůbec neprosadil a po sezóně se definitivně vrátil do Česka. Nastupoval za Pardubice (s týmem získal svůj sedmý český mistrovský titul), Znojmo a Kometu Brno  V květnu 2006 se stal majoritním vlastníkem tehdy prvoligového klubu HC Olomouc. Tam také po ukončení působení v extralize od sezóny 2011/2012 pokračoval v kariéře. Brzdily jej však stále více zdravotní problémy, především s kolenními klouby a nastupoval k omezenému počtu utkání. Na konci sezóny 2012/2013 oznámil ukončení aktivní kariéry ve 44 letech a stal se asistentem trenéra u A-týmu Olomouce. Z osobních důvodů tento post během letní přípravy na sezonu 2015/2016 opustil. Dne 16. prosince 2015 odprodal svůj podíl v olomouckém klubu a již následující den byl jmenován hlavním trenérem klubu HC Oceláři Třinec, který vedl do konce sezóny 2015/2016. Od sezóny 2016/2017 trénoval klub VHK ROBE Vsetín, kde působil do roku 2020.

Policejní obvinění.

V listopadu 2015 policie obvinila Dopitu ze zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění olomouckého hokejového klubu. Podle kriminalistů uvedl Dopita v účetních knihách, zápisech a jiných dokladech v letech 2006 až 2012 nepravdivé nebo hrubě zkreslené údaje, čímž ohrozil majetková práva sdružení Hockey Club Olomouc. Již v prosinci téhož roku státní zástupce obvinění zrušil a vrátil případ policii.

Jiří Dopita (* 2. prosince 1968 Šumperk) je český hokejový trenér a bývalý útočník, reprezentant, olympijský vítěz z Nagana a trojnásobný mistr světa. Byl majitelem klubu HC Olomouc, kde po ukončení aktivní kariéry působil i v roli asistenta trenéra. V letech 2016–2020 trénoval klub VHK ROBE Vsetín.

Jiří Dopita (, born 2 December 1968 in Šumperk, Czechoslovakia) is former Czech professional ice hockey player, and currently hockey coach. He has played in the Czech Elite League most of his career. He briefly played in the National Hockey League. Dopita has primarily played center throughout his career.


Definování pórovitosti.

Pojmem pórovitost se rozumí:  Pórovitost v bodě x je definována vztahem: formula_1  K vyjádření velikosti pórového prostoru se někdy užívá jiná charakteristika – číslo pórovitosti (e) definované jako poměr objemu pórů V k objemu zrn horniny V: formula_2

Druhy pórovitostí.

Rozlišujeme tyto základní druhy: a různé druhy efektivní pórovitosti (podíl pórového prostoru, efektivního z určitého přijatého hlediska, na celkovém objemu horniny.) Jelikož efektivnost závisí od uplatněného hlediska, je zapotřebí vždy blíže specifikovat, z jakého hlediska se efektivnost posuzuje. Proto se rozlišuje celá řada kategorií efektivní pórovitostí: dynamická efektivní pórovitost, výtoková efektivní pórovitost, odtoková efektivní pórovitost, průtoková efektivní pórovitost, statická užitečná kapacita, dynamická užitečná kapacita, migrační pórovitost, kinematická pórovitost.  Tam, kde se uvádí pouze hodnota označená jako efektivní pórovitost bez bližší specifikace kategorie efektivní pórovitosti, je třeba pro správnou interpretaci uvést způsob, jakým byla efektivní pórovitost stanovena, což identifikuje i její fyzikální význam. V praxi se často termínem efektivní pórovitost označuje otevřená pórovitost nebo koeficient účinnosti filtračního průřezu, což je poměr celkového průřezu pórů, kterými proudí kapalina, k celkovému filtračnímu průřezu, tj. poměr průřezu aktivních pórů k součtu průřezu zrn horniny.

Efektivní pórovitosti.

1. efektivní pórovitost dynamická - podíl pórového prostoru, který se může podílet na pohybu kapaliny při uvažovaných hydraulických gradientech, k celkovému objemu horniny i s póry. Je funkcí hydraulického gradientu a není proto konstantní. Lze ji určovat např. centrifugováním při specifikovaných parametrech odstřeďování. 2. efektivní pórovitost odtoková - podíl objemu pórů vysušených při snížení volné hladiny v přírodních (terénních) podmínkách na celkovém objemu horniny i s póry. Když zanedbáme stlačitelnost zvodněného systému, rovná se poměru objemu vody odvedené z horniny k objemu horniny považované v daných podmínkách za odvodněnou. Představuje poměr vertikální složky rychlosti filtrace na volné hladině k rychlosti poklesu této hladiny. Je funkcí času a režimu odvodňování (roste s rychlostí odvodňování, s hloubkou hladiny a s délkou čerpání) 3. efektivní pórovitost průtoková - podíl pórového prostoru, kterým proudí kapalina s objemovým průtokem Q v průtočném průřezu A, na celkovém objemu horniny i s póry.Je určená vztahem: formula_3 kde: 4. efektivní pórovitost výtoková - podíl objemu pórů, odvodnitelných volným gravitačním výtokem ze vzorku horniny, na celkovém objemu vzorku horniny. Teoreticky je pro stejné teplotní a vlhkostní podmínky a pro nekonečný čas výtoku fyzikální konstantou horniny. V praxi jsou však naměřené hodnoty výtokové efektivní pórovitosti ovlivněné režimem odvodnění, způsobem měření apod. Odpovídá většinou laboratorně stanovené vododajnosti (specific yield). Často se označuje nejednoznačným termínem aktivní pórovitost nebo účinná pórovitost 5. drenážní pórovitost - někdy zvaná volná storativita nebo volná zásobnost. Označení S. Odpovídá poměrnému objemu vody, který drenuje z jednotkového objemu pórového prostředí při jednotkovém poklesu tlakové výšky. Typické hodnoty drenážní pórovitosti se pohybují v intervalu 0,01 – 0,40. Jsou podstatně vyšší než hodnoty specifické storativity. To je dáno tím, že zde dochází k drenáži pórů a ne jen ke změně objemu vody.

Pórovitost nebo poréznost je vlastnost pevných nebo polotuhých materiálů, které obsahují množství drobných a rovnoměrně rozložených dutin či otvorů nejrůznějšího tvaru a původu. Pórovitost snižuje specifickou hmotnost materiálu, zvyšuje jeho izolační a další schopnosti, například nasákavost. Je prakticky významná u stavebních materiálů, u zemědělských půd a řada hydraulických vlastností horninového prostředí bývá často také funkcí různých druhů pórovitosti.

Porosity or void fraction is a measure of the void (i.e. "empty") spaces in a material, and is a fraction of the volume of voids over the total volume, between 0 and 1, or as a percentage between 0% and 100%. Strictly speaking, some tests measure the "accessible void", the total amount of void space accessible from the surface (cf. closed-cell foam).


Život.

Winifred vyrůstala v anglickém sirotčinci. Později ji adoptoval vzdálený německý příbuzný Karl Klindworth s manželkou. Právě přes svého nevlastního otce se seznámila se světem Wagnerových oper a také s jeho rodinou. V roce 1914 se seznámila se Siegfriedem Wagnerem, kterého si záhy vzala. V krátké době Winifred porodila 4 děti, poté došlo mezi manželi k vzájemnému odloučení způsobenému zejména Siegfriedovou homosexualitou.  V roce 1925 poprvé navštívil bayreuthský hudební festival Adolf Hitler a o rok později se Winifred stala členkou NSDAP. Byla známá (mimo jiné) také tím, že řídí auto, a dělala řidiče svému manželovi. A nejen svému manželovi – také Adolfu Hitlerovi se kterým si tykala a říkala mu „Wolf“. Když zemřel Winifredin manžel Siegfried, požádal ji Hitler o ruku (dokonce dvakrát). Ta ho však odmítla s důvodem, že žena jejího postavení (řídila hudební slavnosti v Bayreuthu) potřebuje muže s určitým (tj. vyšším) postavením. Po roce 1933, když se stal říšským kancléřem, se jí již nedvořil. Hitler do Bayreuthu pravidelně jezdil, ale vztah mezi ním a Winifred se postupně rozpadal. Přesto po roce 1945 nedokázala Winifred uvěřit, že se oženil s Evou Braunovou.  Po válce se otázka její viny či neviny projednávala před soudem. Winifred uvedla, že s Hitlerem nikdy neměla intimní styky. Byla odsouzena k 450 dnům zvláštních prací a odejmutí 60 % majetku.  Winifred Wagner se nikdy nepodařilo denacifikovat. Ještě před svou smrtí vzpomínala na Hitlera jako na velkého přítele, kterého měla ráda. V této souvislosti je ale třeba zmínit, že si v životě několikrát na Hitlerovi vyžádala výjimky pro určité osoby, které měly být národněsocialistickým režimem zavřeny (nebo přímo zlikvidovány) a on jí v tomto vyšel několikrát vstříc (šlo např. o slavného tenora Maxe Lorenze, který byl homosexuál a navíc měl za manželku Židovku).  Ne všichni členové Wagnerovy rodiny však „vyli s Vlkem“. Winifredina dcera Friedelind emigrovala a vnuk Gottfried Wagner o řadu let později napsal knihu "„Kdo nevyje s Vlkem“" (rozumějme s Hitlerem).

Winifred Marjorie Wagner, rozená Williams, adoptovaná Klindworth (23. června 1897, Hastings, Spojené království – 5. března 1980, Überlingen, Německo), byla manželka Siegfrieda Wagnera, syna Richarda Wagnera. Po smrti svého manžela (1930) řídila hudební slavnosti v Bayreuthu až do konce druhé světové války. Do povědomí lidí se po válce dostala zejména proto, že byla dlouholetou osobní přítelkyní Adolfa Hitlera, který o ni zejména před svým zvolením říšským kancléřem projevoval zájem.

Winifred Marjorie Wagner (née Williams; 23 June 1897 – 5 March 1980) was the English-born wife of Siegfried Wagner, the son of Richard Wagner, and ran the Bayreuth Festival after her husband's death in 1930 until the end of World War II in 1945. She was a friend and supporter of Adolf Hitler (himself a Wagner enthusiast), and she and Hitler maintained a regular correspondence.


Biografie.

Narodil se v Londýně, ale po smrti jeho otce v roce 1928 se rodina odstěhovala do Exmooru, kde se začal zajímat o přírodopis. Na Eton College se po přečtení knih J. B. S. Haldana začal zajímat o Darwinovu evoluční teorii a matematiku.  Po vystudování Eton College se stal členem Komunistické strany Velké Británie a začal studovat inženýrství na Trinity College na Cambridgi. Po začátku druhé světové války se dobrovolně přihlásil do služby, byl ovšem odmítnut kvůli špatnému zraku. V roce 1941 dokončil bakalářský titul v inženýrství a během let 1942–1947 se věnoval návrhu vojenských letadel. V roce 1941 se také oženil se Sheilou Matthew, s kterou měl později dva syny a jednu dceru.  Později začal studovat genetiku octomilky obecné pod dohledem Haldana na University College London (UCL). Poté mezi lety 1952 a 1965 na UCL přednášel zoologii a prováděl výzkum v oboru populační genetiky. Mezitím se stále více rozcházel s názory komunismu a Komunistickou stranu opustil v roce 1956.  V roce 1962 se stal jedním ze zakládajících členů Univerzity v Sussexu, kde působil v letech 1965–85 a poté se tam stal emeritním profesorem. V roce 1973 formalizoval důležitý koncept v teorii her, kterému se říká evolučně stabilní strategie (ESS). V roce 1982 vydal o tomto tématu knihu "Evolution and the Theory of Games" (česky doslova "Evoluce a teorie her").  V roce 1977 se stal členem Královské společnosti a v roce 1986 získal Darwinovu medaili.  Dále se věnoval evoluci sexu a vydal knihu "The Evolution of Sex". V roce 1995 vydal spolu s biochemikem Eörsem Szathmárym knihu "The Major Transitions in Evolution" (česky doslova "Hlavní přechody v evoluci").  V roce 1991 získal Balzanovu cenu, v roce 1995 Zlatou medaili Linného společnosti a v roce 1999 obdržel Copleyho medaili a spolu s Ernstem Mayrem a Georgem C. Williamsem Crafoordovu cenu.  Zemřel na karcinom plic ve svém domě v Lewesu.

John Maynard Smith, FRS (6. ledna 1920 – 19. dubna 2004) byl britský teoretický evoluční biolog a genetik. Původně byl leteckým inženýrem během druhé světové války a udělal si druhý titul v genetice pod dohledem J. B. S. Haldana. Mezi jeho hlavní přínos patří uplatnění teorie her v evoluční biologii a zabýval se např. evolucí sexu.

John Maynard Smith (6 January 1920 – 19 April 2004) was a British theoretical and mathematical evolutionary biologist and geneticist. Originally an aeronautical engineer during the Second World War, he took a second degree in genetics under the well-known biologist J. B. S. Haldane. Maynard Smith was instrumental in the application of game theory to evolution with George R. Price, and theorised on other problems such as the evolution of sex and signalling theory.


Osobní & profesní život.

(Sophie Marceau výslovnost - [Sofí Marsó]). Narodila se v Paříži jako druhé dítě prodavačky Simone a řidiče kamiónu Benoîta Maupua. Ve věku devíti let se její rodiče rozvedli, poté žila s otcem na předměstí. V roce 1980, ve věku čtrnácti let, začala svou filmovou kariéru, když ji režisér Claude Pinoteau obsadil do snímku "Večírek". Za roli v jeho pokračování "Večírek 2" (1982) pak získala Césara v kategorii nový herecký objev. Následně si zahrála v roce 1984 s francouzskými hvězdami Gérardem Depardieu a Catherine Deneuveovou ve filmu "Pevnost Saganne", a také s Jeanem-Paulem Belmondem ve snímku "Veselé Velikonoce" (1984). Na Mezinárodním festivalu romantického filmu roku 1988 byla za ztvárnění postavy ve filmu "Šuani" vyhlášena nejlepší romantickou herečkou. S další legendou filmu Philippem Noiretem se setkala při natáčení snímku "D'Artagnanova dcera" z roku 1994. Stejný rok se vrátila i na divadelní prkna rolí Elizy Dolittleové v "Pygmalionu".  První zásadní postavou, která jí zajistila světovou známost, se stala princezna Isabela v historickém eposu "Statečné srdce" pod režijním vedením Mela Gibsona. Film získal pět Oscarů. Pak se objevila v roli Hippolyty v Shakespeareovské adaptaci "Sen noci svatojánské" (1999) vedle Michelle Pfeifferové a téhož roku byla obsazena do druhé významné role ve své kariéře. Tou se stala postava Bond girl Elektry Kingové v bondovce "Jeden svět nestačí" po boku Pierce Brosnana. Následovaly další snímky jako například "Záhadná neznámá", "Síla odvahy" (2007) nebo "LOL" (2008).  Roku 2001 napsala poloautobiografický román "Telling Lies" a o rok později debutovala ve filmové režii snímkem "Speak to Me of Love" (2002), za který byla oceněna v kategorii nejlepší režisér na Montrealském světovém filmovém festivalu.  V roce 1995 porodila syna Vincenta. Do roku 2001 byla vdaná za polského režiséra Andrzeje Żuławského, který je o dvacet šest let starší, a pod jehož vedením natočila několik filmů (např. "La Fidélité"). Po rozvodu se stal jejím partnerem producent Jim Lemley. Roku 2002 přivedla v Londýně na svět dceru Juliette. Jejím posledním partnerem byl herec Christopher Lambert, s kterým se v roce 2012 rozešla.

Sophie Marceau, rodným jménem "Sophie Danièle Sylvie Maupu" (přechýleně Marceauová, respektive "Maupuová"; * 17. listopadu 1966 Paříž, Francie) je francouzská herečka a režisérka, která získala popularitu hned svými prvními dvěma filmy "Večírek" (1980) a "Večírek 2" (1982). Celosvětově známou se stala zejména díky roli Bond girl Elektry Kingové v bondovce "Jeden svět nestačí" z roku 1999.

Sophie Marceau (; born Sophie Danièle Sylvie Maupu, 17 November 1966) is a French actress, director, screenwriter, and author. As a teenager, Marceau achieved popularity with her debut films "La Boum" (1980) and "La Boum 2" (1982), receiving a César Award for Most Promising Actress. She became a film star in Europe with a string of successful films, including "L'Étudiante" (1988), "Pacific Palisades" (1990), "Fanfan" (1993), and "Revenge of the Musketeers" (1994). Marceau became an international film star with her performances in "Braveheart" (1995), "Firelight" (1997), and the 19th James Bond film "The World Is Not Enough" (1999).


Život.

Faisal bin Ghazi al-Hášimí se narodil 2. května 1935 jako následník trůnu iráckému králi Ghazimu a jeho manželce královně Alíje. Fajsal byl jejich jediným potomkem. Jeho rodiče byli navíc bratranec a sestřenice.

Vláda.

Regentství.

Král Gházi však vládl jen do 4. dubna 1939, kdy zemřel při autonehodě. O této autonehodě se spekulovalo jako o atentátu, jelikož byl král v autě nalezen s prostřelenou hlavou a také pro královy proněmecké postoje. A tak se po smrti krále Gházího stal králem jeho jediný, tehdy čtyřletý syn Fajsal, za kterého měl do jeho 18 let podle královské závěti vládnout jako regent jeho strýc (bratranec krále Gháziho a zároveň bratr Fajsalovy matky) princ 'Abd al-Ilah.  Po začátku 2. světové války byla situace Iráku nejistá, ale 5. října 1939 byly přerušeny styky s Německem. V Iráku však stále převládaly protibritské nálady, obyvatelé a také armáda se přikláněli na stranu Německa. Po porážce Francie v roce 1940 se premiérem stal al-Kajlání namísto as-Saída. Potom, co se opět vystřídala vláda, proběhl 1. a 2. dubna 1941 převrat důstojníků, a země se přiklonila na stranu Německa. Ze země uprchl regent 'Abd al-Ilah, Nurí as-Saíd a další probritští politikové. Rašíd al-Kajlání se opět stal premiérem a regentem za nezletilého krále Fajsala byl jmenován Šerif Šafar.  To vedlo k rozhořčení Britů a ti proto opět od května 1941 okupovali Irák a porazili slabou iráckou armádu (tzv. třicetidenní válka). Britové odešli až v roce 1947. K moci se vrátila probritská vláda a regent 'Abd al-Ilah.  V roce 1953 dosáhl mladý král Fajsal II. plnoletosti, ale regent princ 'Abd al-Ilah se stále snažil ovlivňovat vládu nad zemí a choval se jako by se nic nezměnilo.

Převrat a smrt.

V roce 1958 se opět a naposledy chopil moci premiér Nurí as-Saíd. Byla vytvořena takzvaná Arabská federace mezi Irákem a Jordánskem jako reakce na vznik Sjednocené arabské republiky (SAR). Tato federace Jordánska a Iráku, jejíž hlavou byl irácký král, nebyla mezi širšími vrstvami oblíbená.  Nejdůležitější událostí v roce 1958 byl vojenský převrat vedený Abdem al-Karim Qasimem, při němž byli na nádvoří královského paláce zastřeleni král Fajsal II., bývalý regent princ 'Abd al-Ilah a několik žen z královské rodiny, později byl dopaden a popraven i Nurí as-Saíd. Na královský palác bylo stříleno protitankovými děly, král chtěl kapitulovat, ale princ 'Abd al-Ilah se rozhodl nevzdat se a bránit se vlastním revolverem, načež proběhl rychlý útok armádních vzbouřenců. Vražda královské rodiny údajně nebyla původně v plánu, ale vinou nějakého nižšího důstojníka byl král i bývalý regent zabiti. Nová revoluční vláda zrušila instituce "ancien régime" – monarchii a parlament a rozpustila federaci s Jordánskem. Prezidentem se stal Muhamad Najib ar-Rubají.  Král Fajsal II. zemřel velmi mladý, ve věku 23 let, stejně jako jeho otec král Gházi, který zemřel ve věku 27 let a také násilnou smrtí. Fakticky vládl téměř stejně dlouho jako jeho otec pokud do jeho vlády nepočítáme i dobu regentství.  Po zavraždění krále Fajsala a královské rodiny došlo k vymření irácké větve Hášimovců, jelikož byl Fajsal II. jediným synem Ghaziho, který sám byl jediným synem Fajsala I. Pretendentem iráckého trůnu stal princ Zeid, strýc Fajsalova otce Ghaziho a nejmladší bratr Fajsala I.

Fajsal II. (arabsky: الملك فيصل الثاني, "Faysal bin Ġāzī") byl v letech 1939 až 1958 posledním iráckým králem. Pocházel z dynastie Hášimovců a byl jediným synem předchozího krále Ghaziho I. a vnukem krále Fajsala I. Fajsal II. se stal králem jako čtyřletý chlapec, jelikož jeho otec král Ghazi I. se stal obětí autonehody, při níž zemřel. Do jeho plnoletosti (1953) za něj vládl jeho strýc jako regent. V roce 1958 byl Fajsal II. zavražděn při státním převratu.

Faisal II (Arabic: الملك فيصل الثاني "Al-Malik Fayṣal Ath-thānī") (2 May 1935 – 14 July 1958) was the last King of Iraq. He reigned from 4 April 1939 until July 1958, when he was executed during the 14 July Revolution together with numerous members of his family. This regicide marked the end of the thirty-seven-year-old Hashemite monarchy in Iraq, which then became a republic.


Konstrukce sondy, vybavení.

Vlastní tělo a elektronická část Mars Observeru vycházela z konstrukce družic Satcom-K a DMSP/TIROS. Hlavní část měla tvar kvádru o rozměrech 2,1 × 1,5 × 1,1 m. V průběhu přeletové fáze byla ramena vysokoziskové antény, magnetometru (MAG/ER) a gama spektrometru (GRS) rozložena jen částečně. Při plném rozvinutí měla ramena MAG/ER A GRS délku 6 m. Anténa byla umístěna na ramenu o délce 5,5 m, čímž bylo zajištěno, že anténa nebude zastiňovat solární panely sondy.  Změny orientace zajišťovaly čtyři raketové motory. Informace o poloze zařízení určovalo čidlo horizontu (určovalo směr nadiru, když sonda pracovala na oběžné dráze), čest hvězdných čidel, gyroskopy a akcelerometry (pro měření změny polohy a rychlosti) a box s pěti slunečními čidly. Napájení zajišťoval šestidílný solární panel o rozměrech 7,0 × 3,7 m. V průběhu přeletové fáze mise byly roztaženy jen čtyři díly, protože byla sonda blíže ke Slunci. Během období, kdy bude sonda pracovat ve stínu planety byly k dispozici dvě niklo-kadmiové baterie, každá o kapacitě 43 Ah.  Během prvních čtyř měsíců od vstupu na orbitální dráhu byla naplánována měření pomocí přístrojů MAG/ER, GRS a termálního spektrometru TES ("Thermal Emission Spectrometer") a pak po dosažení finální oběžné dráhy měla sonda začít mapovat povrch. To mělo probíhat během jednoho marťanského roku.

Přeletová fáze.

Fáze letu mezi Zemí a Marsem byla především využita ke kontrole a kalibraci přístrojů a zařízení. Probíhal také sběr dat pomocí MAG/ER a GRS a experiment s výzkumem gravitačních vln.  Kontakt se sondou Mars Observer byl z neznámých důvodů ztracen 21. srpna 1993, tři dny před plánovaným vstupem na oběžnou dráhu, a nikdy už nebyl obnoven. Není známo, zda byla sonda schopna pomocí automatického programu vstoupit na oběžnou dráhu Marsu nebo jestli kolem planety jen proletěla a nyní se nachází na heliocentrické dráze. Spekulovalo se, že pravděpodobně došlo k explozi v palivovém potrubí v průběhu tlakovacích procedur při přípravě na spuštění motoru sondy, který měl korigovat vstup na oběžnou dráhu. Předpokládá se, že se palivo vlivem netěsných ventilů smíchalo s okysličovadlem mimo spalovací komoru.  Přestože nebyly splněny primární cíle mise, probíhalo měření a sběr dat až do chvíle ztráty kontaktu. Celková cena mise Mars Observer včetně vývoje, konstrukce, startu a pozemní podpory se odhaduje na 980 miliónů dolarů. Některé přístroje a experimenty však využily následující tři sondy k Marsu - Mars Global Surveyor, který startoval v roce 1996, Mars Odyssey (2001), a Mars Reconnaissance Orbiter (2005).

Mars Observer byla vědecká sonda NASA určená pro geologický průzkum a studium klimatu planety Mars z oběžné dráhy. Odstartovala 25. září 1992 pomocí rakety Titan 3 z letecké základny "Eastern Test Range" na mysu Canaveral. Tři dny před vstupem na oběžnou dráhu planety byl se sondou ztracen rádiový kontakt a už nikdy nebyl obnoven.

The Mars Observer spacecraft, also known as the Mars Geoscience/Climatology Orbiter, was a robotic space probe launched by NASA on September 25, 1992, to study the Martian surface, atmosphere, climate and magnetic field. During the interplanetary cruise phase, communication with the spacecraft was lost on August 21, 1993, three days prior to orbital insertion. Attempts to re-establish communication with the spacecraft were unsuccessful.


Etymologie.

První slabika termínu "bretwalda" může souviset s Britony nebo Británií. Druhým prvkem se rozumí „vládce“ nebo „panovník, i když to doslova může znamenat „"mocnář"“ “ ("wielder"). Takový výklad by znamenal „panovník Británie“ nebo „"mocnář" vládnoucí Británii“.  Slovo však může být i složenina obsahující staroanglické přídavné jméno "brytten" (od slovesa "breotan", znamenající „rozbít“ nebo „rozptýlit/rozehnat“), první část slova je obsažená také v termínech "bryten rice" („království“), "bryten-grund" („široká rozloha země“) a "bryten cyning" („král, jehož moc byla široce rozšířena“). Autor patrně padělané listiny vydané údajně králem Æthelstanem použil termín způsobem, který může znamenat jen „široký-vládce“.  Druhou možnost výkladu termínu "bretwalda" poprvé navrhuje anglický historik John Mitchell Kemble (1807–1857), když naráží na skutečnost, že „ze šesti rukopisů ("Anglosaské kroniky"), ve kterých se termín vyskytuje, pouze jeden rukopis obsahuje verzi "Bretwalda", zatímco ze zbývajících pěti čtyři obsahují verzi "Bryten-walda" nebo "Bryten-wealda" a jeden "Breten-anweald", což jsou synonyma termínu "Brytenwealda"“. Kemble dále uvádí, že král Æthelstan byl nazýván "brytenwealda ealles ðyses ealondes", což překládá jako „vládce všech těchto ostrovů“, a že "bryten-" je běžná předpona slov znamenajících „široký nebo obecný rozptyl“ a že podobnost se slovem "bretwealh" („Briton“) je „pouze náhodná“.

Soudobé používání.

První zaznamenané použití termínu "bretwalda" pochází ze západosaské "Anglosaské kroniky" z konce 9. století, která označila tímto termínem krále Egberta, který vládl Wessexu od roku 802 do roku 839. Kronikář také zapsal jména sedmi králů, které Beda Ctihodný uvedl v své "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" v roce 731. Pozdější "Anglosaská kronika" ve všech svých dochovaných opisech používá termín "Brytenwalda", který mohl představovat původní termín anebo termín odvozený ze společné chyby.  Neexistuje žádný důkaz, že titul měl nějaké praktické využití spojené s implicitními formálními právy, pravomocemi a úřadem, nebo dokonce, že vůbec existoval před 9. stoletím. Beda Ctihodný psal latinsky, nikdy tento termín nepoužil a na jeho seznam králů, kteří drží "imperium", by mělo být nahlíženo opatrně, v neposlední řadě proto, že přehlíží takové osobnosti, jakým byl mercijský král Penda, který během své vlády jasně držel v různém stupni závislosti jiná anglosaská království. Podobně také západosaský kronikář ve svém seznamu "bretwaldů" ignoruje další mercijské krále jako kupříkladu krále Offu.  Použití termínu "bretwalda" bylo pokusem západosaského kronikáře podpořit nárok wessexských králů na vládu nad celou Velkou Británií. Myšlenka panování nad celou Británií byla přinejmenším v tomto období uznávána, ať už se tímto termínem mínilo cokoli. Docela možná to byl přežívající pozůstatek římského pojmu „Británie“. Je důležité zmínit, že zatímco nadsazené nápisy na mincích a zveličené tituly v listinách často obsahovaly titul "rex Britanniae", jakmile byla Anglie sjednocena, začal být používán titul "rex Angulsaxonum" (král Anglosasů).

Moderní interpretace termínu "bretwalda" historiky.

Existence slova "bretwalda" v "Anglosaské kronice", která byla zčásti založena na seznamu Bedy Ctihodného v jeho "Historia ecclesiastica gentis Anglorum", vedla historiky k domněnce, že existoval oficiální anglosaský titul vládce nad dalšími královstvími. To bylo zvláště svůdné, protože by to položilo základy pro vznik anglické monarchie. Anglický historik Frank Stenton (1880–1967) řekl o autoru "Anglosaské kroniky", že „jeho nepřesnost je více než kompenzována jeho uchováním anglického titulu použitého pro tyto vynikající krále“. Tvrdil, že pojem "bretwalda" „je v souladu s dalšími důkazy, které poukazují na germánský původ nejstarších anglických institucí“.  Na konci 20. století byl tento předpoklad ve zvýšené míře rozporován. Anglický historik Patrick Wormald (1947–2004) interpretoval tento titul jako „spíše subjektivně vnímané postavení, než objektivně existující úřad“ a zdůraznil předpojatost autora "Anglosaské kroniky" při použití titulu ve prospěch pouze vládců panujících na jih od řeky Humber. V roce 1991 argumentoval americký historik Steven Fanning (1947–2018), že „je nepravděpodobné, že termín někdy existoval jako titul nebo byl v běžně používán v anglosaské Anglii.” Skutečnost, že Beda Ctihodný nikdy nezmínil speciální titul pro krále uvedené na svém seznamu, znamená, že žádný takový titul neznal. V roce 1995 současný anglický historik Simon Keynes poznamenal, že „pokud Bedovo pojetí hegemona (nad královstvími na jih od řeky Humber) a pojem „"bretwaldy"“ kronikáře (autora "Anglosaské kroniky") je potřeba považovat za umělé konstrukty, které nemají žádnou platnost mimo kontext literárních děl, ve kterých se objevují, (potom) se oprostíme od domněnek o politickém vývoji, který podle všeho obnášejí... můžeme se ptát, zda byli králové v osmém a devátém století (opravdu) tak posedlí zřízením univerzálního státu na jih od řeky Humber“.  Moderní interpretace považují pojem hegemona-"bretwaldy" za komplexní a důležitý ukazatel toho, jak kronikář z 9. století vykládal historii a pokoušel se do této historie vsunout stále silnější saské krále.

Hegemonie.

Během anglosaského období existovala celá dlouhá řada vztahů hegemonie a podřízenosti mezi jednotlivými královstvími. Takový vztah kupříkladu naznačil král, který pomocí listiny udělil někomu půdu v jiném království. Pokud král uplatňoval nadvládu nad velkým královstvím, kupříkladu když Mercie ovládala království Východní Anglie, byl vztah vyrovnanější než v případě mercijské nadvlády nad poměrně malým královstvím Hwicce. Mercie byla patrně nejmocnějším anglosaským královstvím od konce 7. století po většinu 8. století, ačkoli mercijští králové chybí na dvou hlavních „seznamech“ "bretwaldů". Pro Bedu Ctihodného byla Mercie tradičním nepřítelem jeho rodné Northumbrie, a navíc považoval její mocné krále, jakým byl kupříkladu pohanský král Penda, za překážku v cestě křesťanské konverze Anglosasů. Beda Ctihodný je vynechal ze svého seznamu, i když je zřejmé, že král Penda měl značnou moc. Z podobného důvodu jsou mocní mercijští králové jako kupříkladu král Offa vynecháni ze západosaské "Anglosaské kroniky", která se snažila prokázat legitimitu svých králů k ovládání jiných anglosaských království.

Bretwalda (také brytenwalda nebo bretenanwealda, někdy psáno s velkým počátečním písmenem) je staroanglické slovo. Poprvé je použito v "Anglosaské kronice" z konce 9. století. Je to titul dávaný některým vládcům anglosaských království od 5. století, kteří dosáhli hegemonie nad některými nebo všemi ostatními anglosaskými královstvími. Není jasné, zda toto slovo pochází z 5. století a zda ho dotyční králové používali, nebo zda vzniklo až později v 9. století. Termín "bretwalda" se také objevuje v listině krále Æthelstana z 10. století. Doslovný význam slova je sporný a může se překládat buď jako „"široce vládnoucí"“, nebo „"vládce Británie"“.

Bretwalda (also brytenwalda and bretenanwealda, sometimes capitalised) is an Old English word. The first record comes from the late 9th-century "Anglo-Saxon Chronicle". It is given to some of the rulers of Anglo-Saxon kingdoms from the 5th century onwards who had achieved overlordship of some or all of the other Anglo-Saxon kingdoms. It is unclear whether the word dates back to the 5th century and was used by the kings themselves or whether it is a later, 9th-century, invention. The term "bretwalda" also appears in a 10th-century charter of Æthelstan. The literal meaning of the word is disputed and may translate to either 'wide-ruler' or 'Britain-ruler'.


Původ.

Frederika se narodila jako sedmé dítě (pátá, nejmladší z přeživších dcer) meklenburského vévody Karla II. Meklenbursko-Střelického (1741–1816) a jeho první manželky Bedřišky Hesensko-Darmstadtské (1752–1782), dcery lankraběte Jiřího Viléma Hesensko-Darmstadtského a jeho manželky Marie Luisy Albertiny von Leiningen-Dagsburg-Falkenburg. Mimo jiné byla nejmladší sestrou proslulé pruské královny Luisy Meklenbursko-Střelické a neteří britské královny Šarloty Meklenbursko-Střelické, manželky krále Jiřího III.

Mládí.

Po smrti své první ženy se Frederičin otec v roce 1784 podruhé oženil s Šarlotou Hesensko-Darmstadtskou, mladší sestrou své první zemřelé ženy. Toto manželství záhy skončilo Šarlotinou smrtí v prosinci roku 1785 po narození jejich jediného dítěte ("Karel Meklenburský", 1785–1837). Protože se v této situaci jako vdovec necítil schopen svým dcerám poskytnout potřebnou péči a výchovu, rozhodl se její otec o pomoc požádat jejich babičku, svou tchyni, princeznu Marii Luisu Albertinu von Leiningen-Dagsburg-Falkenburg, žijící v Darmstadtu. Svěřil jí své dcery Charlottu Georginu, Terezu Matyldu, Luisu a Frederiku. Život v péči babičky a vychovatelky "Salomé de Gélieu" byl pro dívky šťastný.

Manželství.

První manželství.

14. března 1793 se princezny „náhodou“ setkaly v divadle ve Frankfurtu nad Mohanem s pruským králem Fridrichem Vilémem II. (1744–1797). Ten byl nadšen sličností a půvabem princezen Luisy a Frederiky. O několik týdnů později dojednal vévoda Karel s králem Fridrichem Vilémem svatební smlouvu o sňatku s jeho syny. Zasnoubení obou párů se oslavilo 24. dubna téhož roku v Darmstadtu. V prosinci roku 1793 se dívky vypravily na cestu do Berlína, kde se 24. prosince uskutečnila svatba starší princezny Luisy s pruským korunním princem Fridrichem Vilémem (1770–1840) a dva dny nato svatba Frederiky s jeho mladším bratrem, princem "Fridrichem Ludvíkem Karlem", zvaným Luis (1773–1796). Frederičino manželství bylo od počátku nešťastné, neboť Ludvík se zajímal více o své metresy než o svou mladičkou manželku. Frederika zase měla vztah s jeho strýcem, "Luisem Ferdinandem Pruským" (1772–1806).  V roce 1795 jmenoval král prince Luise velitelem dragounského pluku č. 1, jehož štáb měl sídlo v Schwedtu. Zde princ v prosinci roku 1796 onemocněl difterií a krátce nato zemřel. Frederika přesídlila se svými třemi maličkými dětmi na zámek Schönhausen u Berlína.

Druhé manželství.

V roce 1797 se o Frederičinu ruku ucházel její anglický bratranec, vévoda "Adolf Frederik, vévoda z Cambridge" (1774–1850), pátý syn britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické, a neoficiálně se s ní zasnoubil. Adolf Frederik žádal své rodiče o svolení ke sňatku, ti však – na nátlak jeho matky, Frederičiny tety – jeho žádost odmítli. Pro Frederiku tím toto neoficiálně uzavřené zasnoubení skončilo.  V roce 1798 byla Frederika těhotná a svěřila se princi "Fridrichu Vilémovi zu Solms-Braunfels" (1770–1814). Ten se přihlásil k otcovství a požádal o její ruku, což Frederika přijala, aby předešla nevyhnutelnému skandálu. Manželství bylo uzavřeno 10. prosince roku 1798. Pár musel opustit Berlín a přestěhovat se do Ansbachu. Zde se v únoru 1799 narodila dcera, která však žila pouze osm měsíců. Princ Solms, zklamán a roztrpčen nad zmařenou příležitostí, se vrátil ke svému předchozímu způsobu života důstojníka a propadl alkoholu. V roce 1805 opustil vojenskou službu ze "zdravotních důvodů" a tím pozbyl svých příjmů; Frederika musela potřeby rodiny hradit ze svých prostředků, tedy z renty poskytované jí jejím švagrem, pruským králem Fridrichem Vilémem III. Bratr jejího manžela "Vilém Kristián Karel zu Solms-Braunfels" (1759-1837) jí radil rozvod, který ona zásadně neodmítala, ale nakonec na něj nepřistoupila.

Třetí manželství.

V květnu roku 1813 přijel do Neustrelitz Arnošt August, vévoda Cumberland (1771–1851), čtvrtý syn britského krále Jiřího III. a starší bratr dřívějšího Frederičina snoubence Adolfa Frederika, aby u svého strýce Karla vykonal návštěvu. Zde se setkal se svou sestřenicí Frederikou. Vévoda Karel dal své dceři jednoznačně na srozuměnou, že její rozloučení od prince zu Solms by bylo správné a že by velmi rád viděl její manželství s anglickým princem. Příští měsíce měla Frederika dost času na to, aby přemýšlela o úmyslech Arnošta Augusta a možném vývoji své situace.  Když Arnošt August po vítězství spojenců v bitvě u Lipska opět přibyl na několik dní do Neustrelitz, byl srdečně přivítán. Po nějakém čase poprosila Frederika pruského krále o povolení k rozvodu jejího manželství se Solmsem. Všechny strany souhlasily, i princ zu Solms-Braunfels. Prekérní situaci nakonec vyřešila jeho smrt v důsledku mrtvice 13. dubna roku 1814. V srpnu téhož roku bylo oznámeno oficiální zasnoubení (třebaže královna Šarlota, Arnoštova matka, byla opět proti) a poté, co britský parlament vyjádřil svůj souhlas s manželstvím královského prince, uskutečnila se 29. května 1815 i svatba.

Hannoverská královna.

20. června roku 1837 zemřel Frederičin švagr, britský král Vilém IV. Protože neměl – stejně jako starší bratr a předchůdce na trůnu Jiří IV. – žádné legitimní potomky, stala se nástupkyní na trůnu Spojeného království jejich neteř Viktorie, jediná dcera jejich zemřelého mladšího bratra Eduarda Augusta, čtvrtého syna krále Jiřího III.  V Hannoverském království však v té době ještě platilo salické právo, jež neumožňovalo nastoupit na trůn ženě, ale nejbližšímu mužskému potomkovi z předchozí generace (či předchozích generací); proto se nemohla Viktorie stát hannoverskou královnou a hannoverským králem se stal Frederičin manžel Arnošt August, pátý syn Jiřího III., jako Arnošt August I., král hannoverský a vévoda brunšvicko-lüneburský. Jeho následníkem se stal Frederičin a jeho syn Jiří V. Hannoverský.  Frederika byla hannoverskou královnou pouze čtyři roky. Po krátké nemoci zemřela v Hannoveru. 29. června roku 1841. Král Arnošt August pověřil dvorního stavitele "Georga Ludwiga Friedricha Lavese" výstavbou mauzolea pro svou manželku a pro sebe v zahradě zámku Herrenhausen u Hannoveru. Kromě toho vydal příkaz přestavět centrální náměstí v blízkosti "Leineschloss (zámku Leine)" a přejmenovat je na "Frederikenplatz (Frederičino náměstí)". V blízkosti ležící "Frederičin zámeček" byl zbořen v roce 1966. Podle královny Frederiky byla pojmenována i nemocnice, kterou založila Ida Arenhold.

Potomci.

Z prvního manželství s princem Ludvíkem Karlem Pruským, zvaným Luisem, se narodily tři děti:  V druhém manželství s princem "Fridrichem Vilémem zu Solms-Braunfels" se narodilo osm dětí, z nichž však čtyři zemřely jako nemluvňata:  Z třetího manželství s Arnoštem Augustem, vévodou z Cumberlandu, pozdějším hannoverským králem, vzešly dvě děti:

Frederika Meklenbursko-Střelická (německy "Friederike Prinzessin zu Mecklenburg von Preußen", plným jménem "Friederike Luise Karoline Sophie Charlotte Alexandrine Herzogin zu Mecklenburg") (2. března 1778, "Alten Palais", Hannover – 29. června 1841 tamtéž) byla sňatkem postupně princezna pruská, princezna zu Solms-Braunfels a hannoverská královna.

Frederica of Mecklenburg-Strelitz ("Friederike Louise Caroline Sophie Charlotte Alexandrine") (3 March 1778 – 29 June 1841) was a German princess who became, by marriage, princess of Prussia, princess of Solms-Braunfels, Duchess of Cumberland in Britain and Queen of Hanover (in Germany) as the consort of Ernest Augustus, King of Hanover (the fifth son and eighth child of King George III).


Místo doba a velitelé.

Místo.

Kde se tato bitva odehrála, ani velitel britských Keltů není znám. Mnich svatý Gilda, který žil v době, kdy se bitva pravděpodobně odehrála, uvádí v díle "De Excidio et Conquestu Britanniae", že se konala v roce, kdy se narodil, ale neuvádí ani jméno velitele keltského vojska, ani místo, kde k ní došlo.  Jako místo bitvy je uváděno mnoho míst nacházejících se na území dnešní Anglie nebo Walesu:  Spekulace o místě závisí na pohledu na to, zda se jednalo o střet na pomezí teritorií ovládaných jednotlivými stranami nebo zda to byla snaha Anglosasů dosáhnout ústí řeky Severn a rozdělit kmeny Keltů ve Walesu a na jihozápadu.

Velitelé.

Historické zdroje o veliteli keltského vojska uvádí:

Datum.

Datum konání bitvy:

Důsledky bitvy.

I když místo a doba konání bitvy není jisté, je jisté, že na určitou dobu zastavila expanzi Anglosasů. "Anglosaská kronika" neuvádí informaci o bitvě, ale obsahuje 70letou časovou mezeru v informacích o anglosaských velitelích v 5. a 6. století. Procopius uvádí příběh, který mu byl vyprávěn členem diplomatické mise, z nichž někteří byli Anglové, že Anglosasové považují Británii za příliš přeplněnou a tak se přestěhovali do severní Galie. Existují i jiné příběhy z poloviny 6. století o skupinách Anglosasů opouštějících Británii. Tyto informace ukazují na neúspěchy invaze Anglosasů.  Archeologické nálezy z pohanských anglosaských pohřebišť naznačují, že některé jejich osady na hranici mezi územím ovládaným Anglosasy a původními obyvateli zůstaly opuštěny v období okolo roku 500. Anglosasové ovládali území současných hrabství Kent, Sussex, Norfolk, Suffolk a okolí Humberu. Je zřejmé, že původní Britové měli pod kontrolou oblast na západ od hranice tvořené linií na řece Avoně, na sever k řece Trent, pak podél této řeky kde se blíží k Humberu a na sever podél řeky Derwent a pak na východ k Severnímu moři. Malá enkláva na sever a západ u Londýna a jih Verulamium.

Druhá bitva u Mount Badon.

"Annales Cambriae" uvádí, že roku 665 se odehrála druhá bitva u Mount Badon. Dále uvádí v tomto roce přechod Anglosasů ke křesťanství a smrt jednoho "Morgana". Je možné, že tyto události spolu souvisí, pokud jsou to skutečné události, nebo se jedná o opakovanou informaci o první bitvě.

Bitva u Mount Badon se odehrála okolo roku 500 (přesnější datum není známo, často je uváděn rok 495) a Britové v ní porazili anglosaské vojsko. Jedná se o nejdůležitější politicko-vojenskou událost 5. a 6. století v Británii, ale není jisté ani místo, kde se tato bitva odehrála, ani její datum. V 9. století bylo vítězství v této bitvě připsáno králi Artušovi.

The Battle of Badon also known as the Battle of Mons Badonicus (, "Blockade/siege of the Badonic Hill"; "Bellum in monte Badonis", "Battle on Badon Hill"; "Bellum Badonis", "Battle of Badon"; Old Welsh: "Badon"; Middle Welsh: "Gweith Vadon", "Battle of Badon";, "Battle of Badon Mount/Hill") was a battle purportedly fought between Celtic Britons and Anglo-Saxons in Britain in the late 5th or early 6th century. It was credited as a major victory for the Britons, stopping the encroachment of the Anglo-Saxon kingdoms for a period.


Chemické vlastnosti.

Xylen je obecný termín pro skupinu tří izomerů, derivátů benzenu, konkrétně "ortho-", "meta-" a "para-" ("o"-xylen, "m"-xylen a "p"-xylen; systematické názvy jsou "1,2-dimethylbenzen", "1,3-dimethylbenzen" a "1,4-dimethylbenzen"), lišících se vzájemnou pozicí methylových skupin na benzenovém kruhu. Technický xylen je směsí těchto izomerů a obvykle obsahuje také příměs malého množství ethylbenzenu.  Chemické vlastnosti jednotlivých izomerů se mírně liší. Teplota tání se pohybuje od -47,87 °C u "m"-xylenu do 13,26 °C u "p"-xylenu. Teplota varu všech izomerů je okolo 140 °C. Hustota je přibližně 0,87 g/cm, xylen je tedy lehčí než voda. Ve vzduchu jsou páry xylenu cítit již od koncentrace 0,08 až 3,7 ppm, ve vodě lze xylen chuťově rozpoznat od 0,53 až 1,8 ppm.  Xyleny, stejně jako mnoho alkylbenzenových sloučenin, tvoří komplexy s různými halogenovanými uhlovodíky. Komplexy různých izomerů mají často podstatně odlišné vlastnosti.

Použití.

Xylen se používá jako rozpouštědlo v různých průmyslových odvětvích. "p"-xylen se využívá jako surovina pro výrobu kyseliny tereftalové, což je monomer používaný pro výrobu polymerů, například PET. Používá se také jako čistidlo na ocel a na křemíkové pláty a čipy, jako pesticid, ředidlo barev a jako složka barev a laků. Lze ho použít jako náhradu toluenu, je-li žádoucí pomalejší zasychání nátěrových hmot. V malých množstvích bývá obsažen v benzínu a kerosinu. Ve studiích na zvířatech se často natírá na uši králíků, aby se podpořilo prokrvení a zlepšil sběr informací, musí se ale následně smýt alkoholem, aby se oblast nezanítila. V histologii se xylen používá k čištění tkání po dehydrataci při přípravě pro infiltraci parafínovým voskem. Též se používá po obarvení vzorku, aby se hydrofobizoval, takže ho lze následně zalít do pryskyřice v rozpouštědle. Též se z něj vyrábí slzný plyn.

Příbuzné sloučeniny.

Xyleny jsou výchozí surovinou pro výrobu dalších chemikálií. Například chlorace obou methylových skupin poskytuje tři izomery dichloridů xylenu čili 1,2-bis(chlormethyl)benzeny. Oxidačními činidly, například manganistanem draselným (KMnO), lze xyleny oxidovat na karboxylové kyseliny. Oxidací obou methylových skupin vzniká z "o"-xylenu kyselina ftalová a z "p"-xylenu kyselina tereftalová.  V komerčních článcích se termínem xylol běžně označuje rozpouštědlo se směsí tří izomerů xylenu, někdy obsahující i ethylbenzen. V chemickém obchodě se tato směs označuje jako xyleny (plurál). Pozor na terminologickou záměnu za podobně znějící xylenoly, což jsou jedovaté a žíravé izomery dimethylfenolu.

Účinky na zdraví.

Největší nebezpečí je spojeno s expozicí vysokým koncentracím xylenu, která vede k útlumu centrálního nervového systému, bezvědomí, útlumu dechového centra a případně smrti z nedostatku kyslíku pro mozek. Život může ohrozit také srdeční arytmie.  Nižší koncentrace jsou taktéž nebezpečné, působí na řadu orgánů v těle. Negativně ovlivňují funkci ledvin, kosterního svalstva a rovnováhu tekutin a elektrolytů. Xylen dráždí dýchací a trávicí ústrojí, může mít negativní účinky na játra. Nejzávažněji je ale ovlivněn nervový systém, již při nízkých koncentracích se prodlužuje reakční čas, zhoršuje se smysl pro rovnováhu.  Více než 95 % xylenu se metabolizuje oxidací na methylbenzylalkohol a následně redukcí (pomocí standardních enzymů alkoholdehydrogenázy a aldehyddehydrogenázy) na benzaldehyd a kyselinu methylbenzoovou (toluenovou). Ta se vylučuje především konjugovaná s glycinem jako kyselina tolurová (methylhippurová). U "o"-xylenu se kyselina "o"-methylbenzoová ("o"-toluenová) vylučuje ve volné podobě. Malá část xylenu se metabolizuje přes mikrosomální oxidační systém hydroxylací aromatického kruhu na xylenol (dimethylfenol) a vylučuje se v konjugované formě se sulfátem nebo s kyselinou glukuronovou.  Smrtelná dávka LD xylenu je 4 300 mg/kg (orálně, potkan, Wolf a spol.), nejmenší smrtelná dávka u dospělého člověka 50 mg/kg ("o"-xylen, RTECS). LC ve vzduchu je 6 350 - 6 700 ppm (potkan, 4 h).

Termín xylen nebo xylol obvykle označuje směs tří izomerů aromatického uhlovodíku ("dimethylbenzenu") používaného jako rozpouštědlo v polygrafii, lakýrnictví a v gumárenském a kožedělném průmyslu. Je to čirá, bezbarvá kapalina nasládlého zápachu, hořlavá. Obvykle se získává v rámci rafinace ropy. Konkrétně se získává např. z reformátu (produkt reformování benzínů), jako vedlejší produkt při alkylaci aromátů, při transalkylaci (též disproporcionaci) toluenu. Chemická rovnováha mezi izomery je příznivě nastavena ve prospěch izomeru meta, který je nejméně žádaný. Proto bývá v rafinérsko-petrochemických komplexech instalován proces izomerace xylenů. Podobně jako jiná rozpouštědla je i xylen zneužíván jako inhalační droga.

Xylene (from Greek ξύλο, "xylo", "wood"), xylol or dimethylbenzene is any one of three isomers of dimethylbenzene, or a combination thereof. With the formula (CH)CH, each of the three compounds has a central benzene ring with two methyl groups attached at substituents. They are all colorless, flammable liquids, some of which are of great industrial value. The mixture is referred to as both xylene and, more precisely, xylenes.


Život.

Narodil se v roce 1162 jako mladší syn míšeňského markraběte Oty Bohatého a jeho manželky Hedviky. Část svého života strávil spory s bratrem Albrechtem. Není úplně zřejmé, kdy přesně tyto spory začaly; v každém případě zřejmě matka obou bratrů Hedvika protežovala právě Dětřicha a chtěla, aby se dědicem Míšeňska stal on navzdory tomu, že Albrecht byl prvorozený. Ota Bohatý změnil závěť a Míšeňsko odkázal mladšímu synovi. Na to reagoval Albrecht tím, že svého otce roku 1189 zajal a propustil jej až na zásah císaře Fridricha Barbarossy; trestnou výpravu vedl český kníže Konrád Ota. Na sněmu ve Würzburku 10. srpna 1189 se bratři okázale smířili, takže když v únoru následujícího roku Ota zemřel, stal se míšeňským markrabětem vcelku bez problémů Dětřichův bratr Albrecht. Spory mezi bratry byly však za pár let obnoveny; roku 1194 podnikl z popudu nového římského císaře Jindřicha VI. další trestnou výpravu do Míšeňska český kníže, tentokrát Jindřich Břetislav. Albrecht zůstal nepřemožen, ovšem již následujícího roku nečekaně zemřel.  Přestože se Albrechtovou smrtí stal Dětřich dědicem Míšeňska, zabral je císař Jindřich VI. Ten se proto nevyhnul spekulacím, že Albrechta nechal otrávit. Dětřichovi zřejmě zůstaly državy v okolí Weissenfelsu, v listinách je uváděn jako "hrabě z Weissenfelsu". V prosinci 1195 na sněmu ve Wormsu přijal kříž, následně se zúčastnil křížové výpravy Jindřicha VI.; v březnu 1198 se v Akkonu zúčastnil založení Řádu německých rytířů. Když po nečekané Jindřichově smrti nastoupil na římský trůn jeho bratr Filip, zřejmě Míšeňsko Dětřichovi vrátil jako poděkování za podporu kandidatury na sněmu v Mühlhausenu.  Dětřich se během manželské rošády Přemysla Otakara I. zastával své zapuzené sestry Adléty a jejích dětí, synovec Vratislav byl stálým členem jeho dvora a roku 1212 mu císař Ota na Dětřichovo naléhání udělil Čechy v léno. Šlo o pouhou demonstaraci moci, Vratislav neměl reálné šance na zisk české koruny. Ve vojensky vyhroceném sporu o římskou korunu byl Dětřich stranící Otovi Brunšvickému pověřen funkcí vyjednavače s mladým Fridrichem Štaufským.  Dětřich zemřel v únoru 1221 a byl pohřben v cisterciáckém klášteře Altzella po boku svých předků.

Dětřich Míšeňský ( "Dietrich der Bedrängte", 1162 – 18. února 1221) byl míšeňský a lužický markrabě z rodu Wettinů. Jeho sestra Adléta Míšeňská byla první manželkou Přemysla Otakara I. a právě Dětřich hájil práva Adlétina syna Vratislava na český trůn.

Theodoric I (11 March 1162 – 18 February 1221), called the Oppressed ("Dietrich der Bedrängte"), was the Margrave of Meissen from 1198 until his death. He was the second son of Otto II, Margrave of Meissen and Hedwig of Brandenburg.


Původ a použití.

Obdélníkový průběh se obecně vyskytuje v digitálních systémech a je přirozeně generován binárními, dvoustavovými, logickými zařízeními. Obdélníkový průběh je typicky generován obvody tvořenými tranzistory MOSFET, která se vyznačují rychlým přepínáním mezi stavy vypnuto a zapnuto, na rozdíl od bipolárních tranzistorů, jejichž postupnému otevírání a zavírání je bližší sinusový průběh signálu.  Speciálním případem pravoúhlého průběhu, u kterého je libovolný poměr mezi trváním maxima a minima. Jejich poměr se nazývá střída signálu. Skutečný obdélníkový průběh má střídu 50 %.

Definice.

Obdélníkový průběh lze matematicky zapsat mnoha vzájemně ekvivalentními způsoby, které se mohou lišit v místech skoků:  Jednou z možností je aplikace funkce signum na sinus:  která dává jedničku pro kladnou hodnotu funkce sinus, −1 pro zápornou a 0 pro 0. "T" je perioda obdélníkového průběhu, nebo ekvivalentně, "f" je frekvence, kde "f" = 1/"T".  Obdélníkový průběh lze definovat pomocí Heavisideovy funkce "u"("t") nebo obdélníkové funkce Π("t"):  Obdélníkový průběh lze také generovat použitím funkce „celá část“ (, značení formula_3), a to buď přímo:  nebo nepřímo:

Fourierova analýza.

Použitím Fourierova rozvoje s frekvencí over time, ideální obdélníkového průběhu s amplitudou 1 lze reprezentovat nekonečnou sumou sinusových vln:  Ideální obdélníkový průběh obsahuje pouze komponenty s lichými harmonickými frekvencemi (tvaru ); pilovitý průběh a skutečné signály obsahují všechny celočíselné harmonické.  Významnou vlastností při reprezentaci obdélníkového průběhu pomocí konvergenci Fourierových řad je Gibbsův jev. S tímto jevem souvisí zvonivé artefakty v neideální obdélníkového průběhu. Gibbsův jev lze odstranit použitím σ-aproximace, která používá Lanczosův sigma faktor, aby posloupnost konvergovala hladčeji.  U matematicky ideálního obdélníkového průběhu jsou změny mezi stavy okamžité, a bez překmitu a předekmitu. Takový průběh je nemožné na fyzických systémech dosáhnout, protože by vyžadoval nekonečnou šířku pásma.  Obdélníkové vlny ve fyzických systémech mají pouze konečnou šířku pásma a často vykazují zvonivé efekty, které se podobají Gibbsovu jevu nebo vlnkové efekty podobné těm, ke kterých dochází při σ-aproximaci.  Pro dobrou aproximaci obdélníkového průběhu musí být přítomná alespoň základní frekvence a třetí harmonická, měla by však být přítomná i pátá harmonická. Tyto požadavky na šířku pásma jsou důležité pro číslicovou elektroniku, kde se používají analogové aproximace obdélníkového průběhu, které mají konečnou šířkou pásma. (Zvonivé tranzienty je důležité uvažovat při návrhu elektroniky, protože mohou překročit meze elektrických parametrů obvodu nebo způsobí, že špatně umístěný threshold bude několikrát překročen.)

Charakteristiky nedokonalého obdélníkového průběhu.

Jak bylo zmíněno, u ideálního obdélníkového průběhu jsou přechody stavy okamžité. V praxi se toho nikdy nedosáhne, kvůli fyzickým omezením systému, který generuje signál. Doby, než signál dosáhne z nízké úrovně vysokou a naopak se nazývají "trvání čela vlny" a "trvání týlu vlny".  Pokud je tlumení systému nadkritické, tvar vln nikdy ve skutečnosti nedosáhne teoretické vysoké a nízké úrovně, a pokud tlumení systému je podkritické, bude oscilovat mezi vysokou a nízkou úrovní než se ustálí. V těchto případech se trvání čela a týlu vlny měří mezi určitou střední úrovní, například 5 % a 95 %, nebo 10 % a 90 %. Šířka pásma systému závisí na přechodových časech vlny; existují vzorce, které umožňují určit jeden z parametrů z druhého.

Obdélníkový průběh je nesinusový periodický průběh signálu, u něhož se okamžitá hodnota signálu s konstantní frekvencí skokově mění mezi minimální a maximální hodnotou. V ideálním případě, který není realizovatelný fyzickými systémy, je přechod mezi oběma úrovněmi okamžitý.

A square wave is a non-sinusoidal periodic waveform in which the amplitude alternates at a steady frequency between fixed minimum and maximum values, with the same duration at minimum and maximum. Although not realizable in physical systems, the transition between minimum and maximum is instantaneous for an ideal square wave.


Události před bitvou.

V létě roku 1636 byla situace ve Francii velmi špatná. Začátkem července překročila španělská vojska hranice Španělského Nizozemí a začala postupovat do francouzského vnitrozemí směrem na Paříž. Po velikém úsilí se Francouzům podařilo postup zastavit, ale jenom proto, aby o měsíc později dostali zprávu, že císařská armáda vkročila do Burgundska a táhne na Dijon. Této armádě velel císařský generál Matyáš Gallas s představou, že sevře Francouze do kleští.  V téže době se saský kurfiřt Jan Jiří se svými oddíly spojil s armádou generála Marazziniho a společně postupovali do Pomořan. Jejich cílem bylo porazit švédskou armádu, která od jara ustupovala k moři, protože byla naprosto vysílená boji a početný stav některých oddílů byl velmi kritický. Pro kurfiřta to byla šance, jak si získat slávu a získat vliv u císaře Svaté říše římské Ferdinanda II.. V čele švédské armády stál generál Johan Banér, který místo pokračování v několika týdenním ústupu na sever nečekaně zaútočil na armádu saského kurfiřta. To kurfiřta překvapilo, že v první chvíli nevěděl jak reagovat. Obě armády tedy několik dní kolem sebe nejdříve kroužily, až konečně proti sobě stanuly 24. září jižně od Wittstocku.

Bitva.

Jan Jiří I. Saský se rozhodl počkat na nepřítele na písečném hřebeni zvaném "Scharfenberg". Pro jistotu nechal kurfiřt narychlo vybudovat na jižní straně hřebene šance v očekávání, že Švédové projdou otevřeným polem a nechají se rozstřílet podobně jako u Nördlingenu. Vpravo postavil generála Marazziniho, sám se postavil doprostřed a na levé křídlo postavil generála Hatzfeldta. K velkému zklamání všech generálů se Švédové prodrali lesním porostem a znenadání začali obkličovat levé křídlo sasko-císařské armády. Kurfiřt s Marazzinim museli opustit své šance a pomoci Hatzfeldtovi. S tím Banér počítal, a proto poslal ještě předtím celé své levé křídlo pod velením generála Kinga na dlouhý obchvatný manévr. Chtěl totiž císařským po jejich přesunu vlevo vpadnout do zad.  Mezitím se rozzuřila bitva. Obě armády měly početné jezdectvo, za chvíli se tedy rozpoutala největší a nejkrvavější jízdní bitva třicetileté války. Sám Banér prohlásil, že nikdy neviděl tak krutý a litý boj. Jeden z očitých svědků později napsal:  Po několika hodinách boje se však začala projevovat početní převaha armády saského kurfiřta. Když se tedy King konečně dostal do nepřátelských zad, byla většina švédské armády v rozkladu. Přicházející soumrak však zastavil další boj a obě armády se utábořily jen pár desítek metrů od sebe a od mrtvých.  Druhého dne ráno se prořídlé švédské řady opět sešikovaly a vyrazily proti Scharfenbergu. Ale místo sešikovaných nepřátel a dělových koulí nalezli jen ticho a spoustu vojenských vozů. Ihned byla vyslána jízda a do večera sebou přivedla kolem 2 000 zajatců a 151 praporců a korouhví.

Závěr.

Pro Švédy to bylo skvělé vítězství, ztratili kolem 3 100 mužů a sami zabili, zranili nebo zajali přes 7 000 mužů a navíc získali ohromnou kořist, protože Sasové i císařští nechali na bojišti veškeré vozy a jiné příslušenství (například 33 děl, 180 muničních vozů nebo kurfiřtův pozlacený kočár a celý jeho stříbrný servis). Navíc ukázali, že pro ně válka ještě nekončí. Celkově však bitva neměla takový význam, jaký jí Švédové připisovali. Generál Gallas se sice musel stáhnout z Burgundska a Francie si mohla oddychnout, ale Banér musel se svou vítěznou armádou stále ustupovat k Baltu, protože císařská armáda měla stále převahu.

Bitva u Wittstocku se udála jižně od severoněmeckého městečka Wittstock, podle juliánského kalendáře 24. září 1636, podle gregoriánské kalendáře 4. října. Jednalo se o střet spojené armády císařského generála Marazziniho a saského kurfiřta Jana Jiřího se švédskou armádou pod vedením generála Johana Banéra.

The Battle of Wittstock took place during the Thirty Years' War (1618-1648). It was fought on 24 September (Julian calendar) or 4 October (Gregorian calendar) 1636. A Swedish-allied army commanded jointly by Johan Banér and Alexander Leslie, later 1st Earl of Leven decisively defeated a combined Imperial-Saxon army, led by Count Melchior von Hatzfeld and the Saxon Elector John George I.


Vláda.

O Tetiho vládě a jeho činech není příliš mnoho známo. Poskytl výsady chrámu v Abydu a podílel se na rozvoji uctívání bohyně Hathory v Dendeře. O rozvinutém obchodu za jeho vlády svědčí importy z Byblu a Puntu. Délka jeho vlády není známa, uvádí ji pouze Manehto a stanovuje ji na 30 let. Víc je toho známo i o jeho několika hodnostářích. V době jeho vlády musely panovat velmi neutěšené poměry. Na konci své vlády byl zavražděn uzurpátorem Veserkarem, který jej vystřídal na trůně. Manehto tvrdí, že Tetiho zabila jeho vlastní tělesná stráž. Po krátké vládě se však po Veserkareovi doslova slehla zem.

Tetiho významní hodnostáři.

Protože Teti patrně nepocházel z hlavní královské linie předcházející dynastie, opíral se o úzkou skupinu věrných hodnostářů. První čtyři výše jmenované oženil se svými dcerami Příznačné je, že za Tetiho panování rostl počet úředníků i kněží.

Králova hrobka.

Teti si svoji hrobku, pyramidu, nechal postavit v Sakkáře, několik set metrů od známé stupňovité pyramidy krále Džosera. Tetiho pyramida byla poměrně malá, měřila asi 43 metrů, její základna měla rozměry 64x64 metrů. Dodnes se z ní zachovala pouze hromada kamení a štěrku. Byla postavena z nepečlivě opracovaných kvádrů z žuly. Zbytky její vnitřní části také nejsou příliš dobře zachovalé, značně je poškodili lupiči a čas. Z Tetiho pyramidy se nám však zachovala velká část Textů pyramid, jimiž byla jeho hrobka vyzdobena. Překvapivě se zde zachoval i králův sarkofág. Kolem Tetiho pyramidy je pohřbena většina hodnostářů z jeho doby. Některé z nich ale byly záměrně zničeny ještě za panovníkovy vlády. To může znamenat, že faraon s opozicí zúčtoval tvrdě, protože co může být větším trestem, než znemožnit opozičníkům posmrtnou existenci.

Teti, řecky Othoés, byl prvním egyptským faraonem 6. dynastie. Vládl přibližně v letech 2305–2279 př.Kr.. Na trůn nastoupil po posledním králi 5. dynastie, Venisovi. Za jakých okolností se na trůn Teti dostal, není známo. Předpokládá se, že mezi smrtí Venise a nástupem Tetiho na trůn byla časová přetržka, nicméně úřednická vrstva nástupnictví zřejmě podpořila. Teti nebyl Venisovým synem, ale možná byl jeho zetěm.. H.Altenmüller (německý egyptolog) za Tetiho otce uvádí Venisova úředníka (vezíra) Schepsipuptaha a Venisovy dcery Iput vycházeje z nápisů v hrobce Mehua.

Teti, less commonly known as Othoes, sometimes also Tata, Atat, or Athath in outdated sources, was the first pharaoh of the Sixth dynasty of Egypt. He is buried at Saqqara. The exact length of his reign has been destroyed on the Turin King List but is believed to have been about 12 years.


Hvězdy.

Alfa Doradus, nejjasnější hvězda souhvězdí, je jednou ze dvou hvězd Mečouna se zdánlivou hvězdnou velikostí jasnější než 4. Tato hvězda s magnitudou 3,27 má průvodce, jehož úhlová vzdálenost se udává v rozsahu 77,7"-82", přičemž i samotná hlavní složka je velmi těsnou dvojhvězdou.  Beta Doradus, žlutobílý veleobr, je cefeida, která mění svou jasnost mezi magnitudou 3,7 a 4,1. Vhodnou porovnávací hvězdou je delta Doradus s magnitudou 4,35.  Gama Doradus je též proměnná, ale změny její jasnosti činí jen několik setin magnitudy. Dala jméno skupině známých proměnných hvězd, proměnných hvězd typu Gama Doradus.  R Doradus je červený obr, který mění svou jasnost v průběhu 11 měsíců od páté po šestou magnitudu.  Podle proměnné hvězdy S Doradus, velmi jasného ovšem vzdáleného objektu, je rovněž pojmenovaná celá skupina proměnných hvězd.

Objekty.

Do souhvězdí se promítá Velký Magellanův oblak (LMC) - satelitní galaxie Mléčné dráhy vzdálená asi 160 000 světelných let. Průměr této galaxie je 20 000 světelných let, což je přibližně pětina průměru naší Galaxie. Část Velkého Magellanova oblaku zasahuje i do souhvězdí Tabulová hora. Drží rekord jako nejrozsáhlejší (po Mléčné dráze) pouhým okem viditelný objekt. Civilizace žijící na jižní polokouli věděly o Velkém Magellanově oblaku už v prehistorických dobách. Pro obyvatele Evropy ho objevila spolu s blízkou menší galaxií, Malým Magellanovým oblakem, slavná výprava portugalského cestovatele Fernãa de Magalhãese (lat. "Ferdinandus Magellanus"), v roce 1519.  V oblaku se nachází mlhovina Tarantule. Je to obrovská emisní mlhovina zdánlivého průměru jako Měsíc v úplňku, nacházející se v jihovýchodní části Velkého Magellanova oblaku jako jeho nejjasnější část. Je viditelná dokonce i pouhým okem. Její součástí je i nejaktivnější oblast masivního zrodu hvězd v celé místní skupině galaxie, mlhovina 30 Doradus. V roce 1987 zazářila ve Velkém Magellanově oblaku supernova 1987A. V maximu dosáhla jasnosti 2,8m. Pouhým okem byla viditelná po dobu 10 měsíců. Mlhovina, která je pozůstatkem supernovy, se na snímcích Hubbleova teleskopu jeví jako propletená vlákna plynu a prachu. I některé salší objekty Velkého Magellanova oblaku mají NGC anebo N označení. Známých pozůstatků po supernovách ve Velkém Magellanově oblaku je ještě několik, například SNR 0509, DEM L319, N63A či SNR 0539-69.1.  V Mečounovi se kromě Velkého Magellanova oblaku nacházejí i jiné, též dost jasné galaxie. Jednou z nich je NGC 1566 nazývaná Španělská tanečnice, která je 20cm dalekohledem rozlišitelná jako dvouramenná spirála. V obdobném, středně velkém zorném poli, se dá nalézt i dvojice jasných eliptických galaxií NGC 1549 a NGC 1553. NGC 1672 je zase galaxie, která má velmi výraznou centrální příčku, což dobře zachycují snímky z Hubbleova vesmírného dalekohledu. Ve vzdálenosti více než 350 milionů ly od nás je pár srážejících se galaxií katalogizovaný jako AMO500-620.

Poloha.

Hvězdy Mečouna jsou slabé a obrazec nevýrazný. V jeho hvězdách si můžeme představit rybu plavající k jižnímu světovému pólu. Na jeho vyhledání může posloužit pomůcka v podobě rovnoramenného trojúhelníku, jehož základnou toto souhvězdí prochází a jehož vrcholy tvoří jasné hvězdy Achernar z Eridanu, Canopus z Lodního kýlu a Rigil Kentaurus z Kentaura. Vzhledem ke své deklinaci -65° není v našich zeměpisných šířkách vůbec pozorovatelné. Nejsevernější místo, na němž je (alespoň teoreticky) pozorovatelné, leží na 15° s.š.

Mečoun je jedno z 88 souhvězdí moderní astronomie, leží na jižní obloze. Zavedli ho nizozemští mořeplavci Pieter Dirkszoon Keyser a Frederick de Houtman. Johann Bayer ho v roce 1603 zobrazil ve svém atlase "Uranometria", pomohl tak jeho rozšíření. Mečoun je nevelké souhvězdí tvořené jen slabšími hvězdami, avšak proslavila ho galaxie Velký Magellanův oblak.

Dorado () is a constellation in the southern sky. It was named in the late 16th century and is now one of the 88 modern constellations. Its name refers to the dolphinfish ("Coryphaena hippurus"), which is known as "dorado" in Portuguese, although it has also been depicted as a swordfish. Dorado contains most of the Large Magellanic Cloud, the remainder being in the constellation Mensa. The South Ecliptic pole also lies within this constellation.


Život.

O Matějově životě víme jen tolik, že byl Žid, že s Ježíšem „chodil od křtu Janova“ a na návrh apoštola Petra byl vybrán jako náhrada za zemřelého Jidáše: Patřil tedy patrně k širšímu okruhu Ježíšových „učedníků“ a podle různých tradic působil jako misionář v Judsku a v dnešní Gruzii a zemřel snad kolem roku 63, podle jedněch jako mučedník v Jeruzalémě, podle jiných v Kolchidě (Gruzii).  Podle velmi staré tradice dala svatá Helena jeho ostatky převézt do Říma, odkud se část dostala do Trevíru v Německu, kde je dodnes uctíván. Mramorový renesanční náhrobek sv. Matěje ze 16. století je rovněž v Padově, v kapli při kostele Santa Giustina. Podle řeckých pramenů je však pohřben v římské pevnosti Gonio (Apsaros) v Gruzii. Je velmi pravděpodobné, že se jedná o dvě nebo tři různé osoby, které zejména apokryfní spisy zaměnily. Jean Bolland se domníval, že jednou z nich mohl být jeruzalémský biskup Matyáš (kolem 120).

Ikonografie.

Svatý Matěj Apoštol se obvykle zobrazuje s knihou a někdy se sekerou, jíž byl prý popraven.

Svátek.

Západní církev slavila svátek svatého Matěje 24. února (v přestupném roce 25. února) a tak si jej dodnes připomínají luterské církve, kdežto v katolické církvi byl svátek od roku 1970 přesunut na 14. květen. Tak jej dnes slaví také anglikánské a episkopální církve. Ve východních církvích se svátek slaví 9. srpna.  Svatému Matěji je zasvěceno mnoho kostelů a Matěj je také běžné křestní jméno. Tradiční Matějská pouť v Praze jako zábavní akce stále začíná kolem 24. února, už dávno se však nekoná u poutní cesty ke kostelu svatého Matěje nad Šáreckým údolím, kde původně vznikla. Vzhledem k přesunu svátku v českém liturgickém kalendáři na 14. května se původní svatomatějská pouť ke kostelu svatého Matěje nyní slaví v odlišném termínu.

Svatý Matěj (také Matyáš, z hebrejského "Matatjá" a řeckého "Matthias") byl apoštol vybraný podle knihy Skutků na místo Jidáše, aby zůstal zachován počet Dvanácti. Přes stejný původ jména by se neměl zaměňovat s apoštolem a evangelistou Matoušem.

Matthias (Koine Greek: Μαθθίας, "Maththías", from Hebrew מַתִּתְיָהוּ "Mattiṯyā́hū"; ; died c. AD 80) was, according to the Acts of the Apostles (written c. AD 80–90), chosen by the apostles to replace Judas Iscariot following the latter's betrayal of Jesus and his subsequent death. His calling as an apostle is unique, in that his appointment was not made personally by Jesus, who had already ascended into heaven, and it was also made before the descent of the Holy Spirit upon the early Church.


Životopis.

Předpoklady moci.

Albrecht byl jediný syn Oty Bohatého, hraběte z Bellenstedtu a Eiliky, dcery Magnuse Billunga, vévody saského. Roku 1123 zdědil po otci významná území v severním Sasku a po smrti matky, roku 1142, pak polovinu území rodu Billungů. Albrecht byl loajální vazal svého příbuzného, Lothara I., vévody saského, od kterého kolem roku 1123 obdržel markrabství lužické.

Účast na českém tažení.

Roku 1125 se Lothar III., římský král a budoucí císař, dostal do sporu s českým knížetem Soběslavem I., ohledně Soběslavova nástupnického práva. Celý spor vyvrcholil vojenským tažením krále do Čech. Albrecht Medvěd se tohoto tažení zúčastnil. V bitvě u Chlumce, roku 1126, bylo Lotharovo vojsko Soběslavem poraženo. Lothar i Albrecht Medvěd byli dokonce krátce nedobrovolnými hosty českého knížete.

Markrabí Severní marky a vévoda saský.

Po smrti Albrechtova švagra, Jindřicha II. (†1128), markraběte Severní Marky, usiloval Albrecht o získání jeho území. Zaútočil na Uda, Jindřichova dědice a Lothar III. mu za trest odňal vládu v Lužici. Navzdory tomu Albrecht dále Lotharovi III. loajálně sloužil a roku 1132 se zúčastnil jeho římské jízdy do Itálie, završené císařskou korunovací. Roku 1134 byl Albrecht Medvěd za své služby císařem odměněn Severní markou, která v té době byla opět bez vládce.  Po smrti císaře Lothara III. (†1137), došlo k výrazným mocenským změnám v říši. Císařskou korunu získal na dlouhá léta rod Hohenštaufů a jejich rivalové, Welfové, byli zbaveni moci a valné části nabytých území. Římský král Konrád III. roku 1137 odňal Jindřichu Pyšnému vévodství saské a udělil je Albrechtovi Medvědovi, jehož nárok na toto území byl založen na dědictví po Billunzích. Albrecht Medvěd byl však vévodou saským pouhých pět let (do roku 1142). Jindřich Lev, syn Jindřicha Pyšného, vytrvale uplatňoval na římském králi nároky na Sasko po svém otci a Konrád III. Jindřichovy nároky posléze akceptoval a roku 1142 mu Sasko vrátil. Albrecht Medvěd byl nucen Sasko opustit a uchýlil se na čas na jih Německa. Po uzavření smíru s Jindřichem Lvem a uznáním jeho vlády v Sasku byl Albrecht Medvěd odškodněn hrabstvím vímarským a orlamündským. V této době byl Albrechtu Medvědu udělen titul říšského arcikomorníka, který byl později základem pro přiznání kurfiřtského hlasu markraběte braniborského.

Boje s Polabskými Slovany a markrabství braniborské.

Po ovládnutí Severní Marky zaměřil Albrecht Medvěd úsilí také na ovládnutí sousedních území, obývaných pohanskými Polabskými Slovany. První mocenský tlak vyvinul vůči sousednímu slovanskému kmeni Stodoranů, jemuž vládl kníže Pribislav, později pokřtěný na Jindřicha. Donutil ho podstoupit svému synovi oblast Suchá ("něm. Zauche").  Roku 1147 se jako jeden z hlavních vojenských velitelů (vedle Jindřicha Lva a dánských princů Svena a Knuta) zúčastnil křížové výpravy proti Polabským Slovanům. Po smrti Pribislava-Jindřicha (†1151) a s pomocí jeho vdovy Petruše ovládl hlavní město Branibor. Následovalo období, v němž o moc nad Stodoranskou zemí vedl boj se synovcem Pribislava-Jindřicha Jackem (Jaxou) z Kopníku. Tomu se roku 1154, údajně za pomoci Poláků, podařilo dobýt Branibor zpět. Roku 1157 však již Albrecht Medvěd ovládl Branibor definitivně. Spojením území Severní Marky a nově dobytých územích založil roku 1157 novou Braniborskou marku a stal se první braniborským markrabětem jako Albrecht I. Na dobytém hradišti na území dnešního Berlína vybudoval hrad Špandavu.

Stáří a smrt.

Roku 1158 vykonal Albrecht Medvěd pouť do Svaté země. Roku 1162 se zúčastnil vojenského tažení císaře Fridricha Barbarossy a dobývání Milána. Zemřel 13.11.1170 pravděpodobně ve Stendalu a je společně s chotí pohřben v bývalém benediktinském klášteře Ballenstedt.

Rodina.

Albrecht Medvěd se roku 1124 oženil se Sofií z Winzenburgu († 25.3.1160) a s ní měl následující děti:

Albrecht I. Medvěd, též zvaný Sličný (německy: "Albrecht der Bär"; 1100 – 18. listopad 1170) z rodu Askánců, syn hraběte Oty Bohatého. Byl markrabě Severní marky, od roku 1157 první markrabě braniborský jako Albrecht I., vévoda saský 1138–1142, hrabě z Ballenstedtu.

Albert the Bear (; 1100 – 18 November 1170) was the first margrave of Brandenburg from 1157 to his death and was briefly duke of Saxony between 1138 and 1142.


Pechenga (urban-type settlement), Murmansk Oblast

Historie.

Území Pečengy se nachází na severozápadě Ruské federace, na hranici s Norskem a Finskem u Barentsova moře. Oblast byla původně osídlena Sámy. V roce 1533 byl při ústí řeky Pečengy založen Pečengský klášter a oblast se stala součástí Archandělské gubernie, 1920 přešla pod Finsko a po Pokračovací válce připadla roku 1944 Sovětskému svazu.  Pečengský klášter byl založen svatým Trifonem, který se snažil pokřesťanštit sámské obyvatelstvo. V roce 1572 obývalo klášter asi 50 mnichů. 1583 byl klášter zničen Švédy. Území bylo následně osidlováno Pomory a jinými Rusy. V 19. století byl obnoven klášter.  Roku 1920 po smlouvě z Tartu připadlo Pečenga Finsku.  V roce 1916 byla započata výstavba silnice ze Sodankylä přes Ivalo do přístavu Liinahamari, která byla dokončena roku 1931. Pečenga byla od té doby turisticky vyhledávanou destinací, protože se stala jediným přístavem u Barentsova moře dosažitelným automobilem.  V roce 1921 byly v Pečenze objeveny zásoby niklu. Roku 1934 pak začala těžba francouzskými a kanadskými společnostmi.  Během zimní války okupoval Pečengu Sovětský svaz. Po následné mírové smlouvě z Moskvy připadla SSSR jen část Rybářského poloostrova (finsky "Kalastajasaarento").  V roce 1941, během pokračovací války, byla Pečenga využívána nacistickým Německem jako základna pro útoky na Murmansk. Roku 1944 Pečengu opět okupovala Rudá armáda. Pařížskou smlouvou z roku 1946 připadla Pečenga opět Sovětskému svazu.  V současnosti je Pečenga stále důležitou oblastí díky nezamrzajícímu přístavu v Liinahamari a díky zásobám niklu. Po válce SSSR zvýšil jeho těžbu, což mělo špatné dopady na životní prostředí.

Pečenga (rusky Пече́нга/"Pečenga", norsky "Petsjenga", a švédsky "Petsamo", severosámsky "Beahcán", skoltskou sámštinou "Peäccam") je sídlo městského typu s asi 3000 obyvateli v Murmanské oblasti v Pečengském rajónu v Rusku.

Pechenga (; Finnish and ; ; ; ) is an urban locality (an urban-type settlement) in Pechengsky District, Murmansk Oblast, Russia. Municipally, it is incorporated as Pechenga Urban Settlement of Pechengsky Municipal District. Population: