Biografie.

Narodil se v litevské části carského Ruska ve městě Smarhoni (dnes Hrodenská oblast, Bělorusko). Když mu byly tři roky, podnikl společně s rodinou aliju do Palestiny, tehdy ještě pod osmanskou nadvládou, kde se jeho otec stal učitelem hebrejštiny na základní škole v Tel Avivu. Razi'el později studoval filosofii a matematiku na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a v roce 1929 v reakci na Hebronský masakr vstoupil do židovské podzemní vojenské organizace Hagana. Když pak v roce 1931 revizionistické sionistické hnutí založilo svou vlastní podzemní vojenskou organizaci s názvem Irgun, stal se jedním z jeho prvních členů a podle internetových stránek této organizace „prokázal vynikající vojenské dovednosti.“  V této organizaci postupně vystoupal do velících pozic; v roce 1937 se stal prvním velitelem Irgunu v Jeruzalémském distriktu a již o rok později se stal náčelníkem štábu organizace. Období, kdy zastával tuto nejvyšší funkci, bylo charakteristické násilnostmi proti Arabům, včetně používání bomb na arabských tržištích.  V květnu 1941 Razi'el souhlasil s účastní na tajné misi jménem Britské armády v Iráku. V tomto období totiž Irák sympatizoval s nacistickým Německem a rovněž tak poskytoval útočiště jeruzalémskému muftímu Hadž Amínu al-Husejní, který hitlerovské Německo otevřeně podporoval. Právě muftího přítomnost byla jedním s důvodů, proč Razi'el souhlasil, neboť doufal v jeho zajetí. Dne 17. května se tedy společně se třemi kolegy, včetně Ja'akova Meridora, vydal na tuto tajnou misi, avšak již o tři dny zahynul společně s britským důstojníkem při německém leteckém náletu. Po jeho smrti se Meridor vrátil do Palestiny, kde převzal velení Irgunu.  Razi'elovy ostatky byly exhumovány v roce 1955 a následně byly převezeny na Kypr. Znovu exhumovány byly v roce v roce 1961, načež byly převezeny do Jeruzaléma, kde byly pohřbeny na národním hřbitově na Herzlově hoře. Na jeho počet nese v Izraeli mnoho ulic jeho jméno a rovněž tak i mošav Ramat Razi'el v jeruzalémském distriktu v Judských horách. Jeho sestra Ester Razi'el-Na'or se stala po vzniku Izraele poslankyní Knesetu za stranu Cherut, kterou založil Menachem Begin.

David Razi'el (:, žil 19. prosince 1910 – 20. května 1941) byl příslušník židovského podzemního hnutí během Britského mandátu Palestina a jeden ze zakladatelů radikálního židovského hnutí Irgun.

David Raziel (; 19 November 1910 – 20 May 1941) was a leader of the Zionist underground in British Mandatory Palestine and one of the founders of the Irgun.


Nejasnosti kolem faraona.

Kolem tohoto faraona panují velké nejasnosti. Některé zdroje říkají, že Sanacht a Nebka jsou jedna a ta samá osoba. Nebka je uveden jako první faraon 3. dynastie jak v Turínském listu tak i v Abydoském královském seznamu a v Manethu. Tuto domněnku dokládá i pečeť, která byla nalezena v Mastabě K2 blízko Beit Challafu. Je na ní zobrazeno Sanachtovo jméno společně s výrazem ”ka” ze jména ”Nebka”. Ovšem těžko se to může brát jako nezvratný důkaz.  Jiné zdroje uvádějí, že by Sanacht měl být v hierarchii umístěn až za Chabu či Huneje, tedy panovníky konce 3. dynastie. Další zdroj Westcar Papyrus umisťuje Nebku za krále Džosera. Tento krok je argumentován faktem, že v hrobce Chasechemueje, posledního vladaře 2. dynastie, byla nalezena pečeť s Džoserovým jménem, což by mohlo znamenat, že Džoser byl Chasechemuejův syn, který ho po jeho smrti pohřbil a stal se jeho nástupcem. Další možností by bylo, že Nebka a Džoser byli sourozenci, avšak této teorii se nedostává velké podpory.

Historický odkaz.

Sanachtovo jméno se objevuje na části pískovce ve Wadi Maghara na sinajském poloostrově, blízko tyrkysových a měděných dolů. Reliéf zobrazuje krále s červenou korunou Dolního Egypta. U reliéfu je zaznamenáno pouze jeho Horovo jméno - Sanacht.  Jeho jméno bylo také vyobrazeno v malé pyramidě na ostrově Elefantina. Stejně jako Hunej a Snofru vybudoval mnoho malých pyramid po celé zemi, které však nebyly využívány jako hrobky. Tento fakt podporuje ideu, že Sanacht žil v pozdější době 3. dynastie.

Sanacht, možná také Nebka, byl prvním nebo druhým faraonem 3. dynastie ve starověkém Egyptě. Vládl přibližně v letech 2610–2593 př. n. l.

Sanakht (also read as Hor-Sanakht) was an ancient Egyptian king (pharaoh) of the Third Dynasty during the Old Kingdom. His chronological position is highly uncertain, and it is also unclear under which Hellenized name the ancient historian Manetho could have listed him. Many Egyptologists connect Sanakht with the Ramesside cartouche name "Nebka". However, this remains disputed because no further royal title of that king has ever been found; either in contemporary source or later ones. There are two relief fragments depicting Sanakht originally from the Wadi Maghareh on the Sinai Peninsula.


Dobové souvislosti.

V listopadu 1947 přijala OSN plán na rozdělení Palestiny. Podle tohoto plánu měl být britský mandát nad Palestinou nahrazen dvěma samostatnými státy: židovským a arabským. V důsledku emocí předcházejících konci britského mandátu se v Palestině v letech 1947–1948 rozpoutala občanská válka mezi Židy a Araby, která se v měsících a týdnech před koncem mandátu zostřovala a kromě izolovaného násilí a teroristických útoků nabývala ráz konvenčního konfliktu. Součástí této občanské války bylo i obléhání Jeruzaléma, jehož židovská populace byla stále více odříznuta od zásobování z pobřežní nížiny kvůli arabským útokům ve vesnicích v Judských horách, zejména ve strategické soutěsce Ša'ar ha-Gaj ("Báb al-Vád"). Touto soutěskou také vedl vodovod do Jeruzaléma.

Průběh operace.

David Ben Gurion trval na rozdíl od mnoha členů vojenského vedení Hagany na silném a koncentrovaném útoku v síle jedné brigády, který by prolomil obležení Jeruzaléma. Kvůli tomu bylo nutné soustředit rozsáhlé vojenské síly a vybavení a to i na úkor jiných regionů mandátní Palestiny. Cílem operace bylo vytvořit koridor, který by v pobřežní nížině měl šířku cca 6 mil, v Judských horách cca 2 míle. Pomocí obsazení strategických návrší a sousedních arabských vesnic mělo být umožněno zásobování Jeruzaléma prostřednictvím velkých ozbrojených konvojů. Pro tento účel byla zorganizována vojenská skupina čítající cca 1500 mužů, rozdělená do tří praporů. Jeden prapor měl zajistit území v pobřežní nížině mezi arabskou vesnicí Khulda a výšinou Latrun, druhý prapor mezi Latrunem a židovskou vesnicí Kirjat Anavim nedaleko západního okraje Jeruzaléma. Třetí prapor by byl připraven jako záloha.  Vedení akce se ujal Šim'on Avidan, velitel Brigády Giv'ati. Krátce před spuštěním operace se do Palestiny podařilo dostat první zásilku zbraní z Československa (Operace Chasida). Šlo o pušky a lehké kulomety. Startu operace předcházely některé drobnější akce jako útok na velitelské stanoviště Arabů poblíž města Ramla a také dobytí arabské vesnice al-Kastal v horách u Jeruzaléma. Operace Nachšon byla spuštěna 5. dubna 1948. Židovské jednotky obklíčily sedm arabských vesnic a dobyly vesnice Khulda a Dejr Muchejsin v pobřežní nížině. Elitní jednotky Palmach zároveň obsadily vesnici Bajt Machsir poblíž soutěsky Ša'ar ha-Gaj. O půlnoci pak z židovské vesnice Chulda vyrazil velký konvoj civilních i vojenských vozů a díky krytí Hagany dosáhl po 10 hodinách Jeruzalém. Díky přísunu zásob mohla židovská populace Jeruzaléma vydržet další týdny.  7. a 8. dubna 1948 se Arabové pokusili o protiútok v oblasti vesnice al-Kastal, kde se pak odehrávalo několik vln vojenských konfrontací, při kterých byl zabit arabský vojenský předák Abd al-Kadir al-Husajni. Operace Nachšon byla první vojenskou akcí Hagany s rysy konvenční války a standardním operačním dělením útvarů. Zároveň šlo o první operaci, jejímž cílem bylo dobýt arabské území. Praktický výsledek ale byl dočasný. Do Jeruzaléma projely ještě dva další konvoje a 20. dubna 1948 byla soutěska Ša'ar ha-Gaj opět uzavřena arabskými ostřelovači. Souběžně s Operací Nachšon proběhl také kontroverzní útok na arabskou vesnici Dejr Jásin, takzvaný masakr v Dejr Jásin, při kterém vojenské jednotky Irgunu a Lechi (nepodléhající Haganě) zabily velké množství arabských civilistů.

Operace Nachšon (: מבצע נחשון, "Mivca Nachšon") byla vojenská akce provedená v dubnu 1948, v době konce britského mandátu nad Palestinou, tedy ještě před vznikem státu Izrael, židovskými jednotkami Hagana, jejímž výsledkem bylo dočasné ovládnutí přístupového koridoru z pobřežní planiny do Jeruzaléma. Šlo o první židovskou vojenskou operaci během první arabsko-izraelské války, která měla charakter konvenční vojenské akce. Pojmenována je podle biblické postavy Nachšona.

Operation Nachshon (, "Mivtza Nahshon") was a Jewish military operation during the 1948 war. Lasting from 5–16 April 1948, its objective was to break the Siege of Jerusalem by opening the Tel-Aviv – Jerusalem road blockaded by Palestinian Arabs and to supply food and weapons to the isolated Jewish community of Jerusalem. The operation was also known as "The operation to take control of the Jerusalem road,", following which participating units later broke-off to form the Harel Brigade.


Válečný záslužný kříž.

Popis.

Základ vyznamenání tvoří maltézský kříž s vykrojenými rameny s tenkou obrubou vyplněný zrněním. Uprostřed je umístěn kruh se svastikou, lemovaný věncem z dubových ratolestí. Verze s meči je také protknuta dvěma vzájemně kolmými meči.

Třídy a Verze.

"Válečný záslužný kříž první třídy" byl vyráběn z postříbřeného tombaku (druh mosazi) nebo postříbřeného zinku. K této třídě existovaly i miniatury - 16 mm na řetízku a 16, 12 a 9 mm na sponě. Uděleno bylo 483603 kusů s meči a 91239 bez mečů. Ze zadní strany je vyznamenání hladké, opatřené pouze sponou nebo šroubem se zarážkou a někdy i s označením výrobce.  "Válečný záslužný kříž druhé třídy" byl vyráběn buď z bronzu nebo z pobronzovaného zinku. Není opatřen označením výrobce. Také k této třídě existovaly miniatury - 9 mm na sponě a 16 mm na řetízku. Na vrchu je vyznamenání opatřeno očkem k protažení stuhy, ze zadní strany je plastický letopočet s rokem založení – 1939.  Verze s meči byla udělována za výjimečné zásluhy při vojenském vedení války nebo při ohrožení nepřátelskými vojenskými silami. Mohl jej tedy obdržet i ten, kdo přišel do styku s nepřítelem mimo frontu (tj. v zázemí), např. za boj s teroristickými složkami nebo ozbrojeným odbojem.  Verze bez mečů byla udělována za výjimečné zásluhy při plnění válečných úkolů, při kterých daná osoba nepřišla do styku s nepřáteli.

Válečná záslužná medaile.

Výnosem z 19. 8. 1940 byla založena jako nejnižší stupeň tohoto vyznamenání tzv. "Válečná záslužná medaile" ("Die Kriegsverdienstmedaille"). Medaile je hladká a kulatá, s dvojitým lemováním z obou stran. Zepředu je plastický znak Záslužného kříže, zezadu nápis “Für Kriegsverdienst 1939” (za válečné zásluhy 1939). Stuha je stejná jako u původních vyznamenání, pouze uprostřed je nový červený pruh. Byla zhotovována z bronzu nebo pobronzovaného zinku, k dostání byla také miniatura - 16 mm na řetízku a 9 mm na sponě. Na rozdíl od samotných křížů byla medaile přísně civilním vyznamenáním a předpokladem pro získání byla činnost ve prospěch vedení války po dobu šesti měsíců.

Rytířský kříž.

Stejným výnosem jako válečná záslužná medaile byl jako nejvyšší stupeň vyznamenání založen "Rytířský kříž Válečného záslužného kříže" s meči a bez mečů ("Das Ritterkreuz des Kriegsverdienstkreuzes" mit und ohne Schwertern). Podoba byla shodná s původním křížem druhé třídy, pouze rozměrově byl větší a k hornímu ramenu bylo dvěma vzpěrami připevněno oválné očko pro provlečení stuhy na krk, neboť kříž se nosil na široké stuze jako nákrční dekorace. Kříž byl vyráběn buď přímo ze stříbra nebo z jiného postříbřeného kovu. Bylo uděleno asi 120 kusů Rytířských křížů s meči a asi 140 kusů bez mečů. K dostání byla 18 mm miniatura knoflíku.

Zlatý rytířský kříž.

8. 7. 1944 byly typy vyznamenání rozšířeny o "Zlatý rytířský kříž Válečného záslužného kříže" ("Das Goldene Ritterkreuz des Kriegsverdienstkreuzes"). Byl zhotovován z pozlaceného stříbra a měl rozměry 52 mm x 58 mm. Jeho udělování jako výsadu získal Albert Speer, jeho výroba a udělování ale nikdy nebyly zveřejněny. Zlatým rytířským křížem byly vyznamenány pouze dvě osoby: Obermeister firmy Rheinmetall-Altmärkische Kettenwerke Franz Hahne a šéf úřadu Říšského ministeria pro výzbroj Karl Otto Saur.

Válečný záslužný kříž na vlajce.

V květnu 1942 udělil Adolf Hitler devatenácti říšským podnikům čestný přídomek “Válečný příkladný podnik” za činnost ve válečné výrobě. Firmám bylo zhotoveno osvědčení a povoleno nosit na firemní vlajce vyšitý válečný záslužný kříž bez mečů ("Das Kriegsverdienstkreuz auf Fahne").

Válečný záslužný kříž (": Kriegsverdienstkreuz" nebo jen "KVK"), přesněji Řád válečného záslužného kříže ("Orden des Kriegsverdienstkreuzes") bylo německé vyznamenání udělované v době třetí říše. Řád byl založen říšským kancléřem A. Hitlerem dne 18. 10. 1939. Vyznamenání bylo udíleno za zásluhy, které nemohly být oceněny železným křížem. Třídami i podobou stuhy se toto vyznamenání jasně opíralo právě o Železný kříž. Vyznamenání bylo založeno ve dvou podobách, a to s meči a bez mečů.

The War Merit Cross () was a federal decoration of Germany during World War II. By the end of the conflict it was issued in four degrees and had an equivalent civil award. A "de-Nazified" version of the War Merit Cross was reissued in 1957 by the "Bundeswehr" for its veterans.


Historie.

Mont Pèlerin 1947.

V průběhu hospodářské krize třicátých let byla vypracována v USA hospodářská politika zvaná "New Deal", koncipovaná částečně v souladu se sociálně orientovanou teorií anglického ekonoma Johna Maynarda Keynese. Po druhé světové válce se v kontinentální západní Evropě začal rozvíjet systém sociálního státu a hospodářství s vyššími daněmi, tržními regulacemi a sociálními programy. Na východ od hranic Západního Německa, tedy ve střední a východní Evropě vznikl v mocenské sféře Sovětského svazu diktátorský socialismus se zestátněným plánovaným hospodářstvím. Liberální ekonomové oba systémy považovali za problematické a ohrožující individuální svobodu a volný trh. Socialismus sovětského typu ovšem vnímali jako potenciálně mnohem větší nebezpečí, ale západní Evropa mu díky poválečnému rozložení sil ve světě nebyla bezprostředně vystavena.  Původem rakouský liberální ekonom Friedrich August von Hayek již v roce 1944 sepsal své myšlenky na podporu ekonomické a politické svobody v knize "Cesta do otroctví". O tři roky později sezval 39 ekonomů, historiků a filozofů do švýcarského letoviska Mont Pèlerin nedaleko Ženevského jezera na desetidenní jednání (ve dnech 1.–10. dubna 1947). Mezi zúčastněnými na této konferenci byli např. ekonomové Milton Friedman, Ludwig von Mises, Karl Popper, pozdější kancléř Spolkové republiky Německo a profesor ekonomie Ludwig Erhard a také Otto von Habsburg. Z tohoto setkání vzešla skupina, která si dala název "Montpelerinská společnost" a která se stala jednou z nejprestižnějších ekonomicko-liberálních společností západního světa.  Skupina sepsala prohlášení o svých cílech, v němž vyzdvihla význam víry v soukromé vlastnictví a volnou tržní soutěž. Nesnažila se deklarovat žádné konkrétní politické cíle, nechtěla se spojovat se žádnou politickou stranou, usilovat o propagandu nebo prosazovat ortodoxní postoje. Chtěla především poskytnout prostor k výměně názorů. Sám Hayek se zásadně snažil stát stranou politiky a nechtěl být součástí nějaké školy či hnutí. Byl přesvědčen, že nikoli politická praxe, nýbrž myšlenky z dlouhodobého pohledu formují společnost.

Další vývoj.

Montpelerinská společnost začala pořádat setkání jednou za rok či dva; od 70. let se frekvence ustálila na dvouleté periodě. Kromě valných shromáždění se od poloviny 60. let konají také nepravidelná regionální shromáždění a od konce 70. let i mimořádná setkání. Akce se konají v různých velkých městech Evropy a světa. Jedno z regionálních shromáždění proběhlo v roce 1991 v Praze, o deset let později v Bratislavě. V Praze se pak uskutečnilo dosud poslední valné shromáždění společnosti v září 2012.  Tomáš Lindner uvádí, že v 60. letech se společnost radikalizovala. Oproti německým liberálům (Ludwig Erhard, Alfred Müller-Armack), kteří hájili význam státu při prevenci monopolů a kartelů, získali na vlivu američtí ekonomové řídící se principem „čím slabší stát, tím lepší trh“.

Zlatá éra liberalismu.

Členové společnosti zakládali soukromé instituty propagující principy minimálního státu a nízkých daní. Ty publikovaly studie, analýzy a komentáře, pořádaly konference. Z menšinového myšlenkového proudu se v 80. letech stal proud většinový. Ve Velké Británii ovlivnili Margaret Thatcherovou, v USA Ronalda Reagana. Mezi lety 1982 a 1992 pět členů společnosti získalo Nobelovu cenu za ekonomii. Začátkem 90. let se těmito ideami inspirovali reformátoři východoevropských postkomunistických zemí, včetně tehdejšího federálního ministra financí ČSFR a později českého premiéra a prezidenta Václava Klause. Ten se stal členem společnosti v roce 1990.  Členská základna společnosti se rozrostla z necelých 50 na více než 500 osobností. Členství lze přitom získat jen na pozvání. Kromě již zmíněných spoluzakladatelů byli v této společnosti též Margaret Thatcherová, francouzský ministr financí Alain Madelin, belgický ministr hospodářství Jacques Van Offelen nebo hlavní poradci Borise Jelcina. Ivan Štampach zmiňuje i předpokládané členství ekonomických poradců Vladimira Putina. Společnost na svém webu uvádí držitele Nobelovy ceny za ekonomii z řad svých členů, kromě Hayeka a Miltona Friedmana to jsou: George Stigler, James M. Buchanan, Maurice Allais, Ronald H. Coase, Gary Becker a Vernon L. Smith. Zakladatel Hayek byl známý svým teoretickým sporem s Johnem Maynardem Keynesem, Buchanan je čelným představitelem školy veřejné volby.  Z českých členů je znám i bývalý děkan Národohospodářské fakulty VŠE a člen NERV Jiří Schwarz (členství od roku 1994, od roku 2010 je členem správní rady). Schwarz zároveň předsedal Liberálnímu institutu, českému think-tanku klasického liberalismu, který mimo jiné organizoval pražskou konferenci Montpelerinské společnosti v roce 2012.

Slábnoucí vliv společnosti.

Tomáš Lindner píše, že v souvislosti s častým označováním deregulace trhů za příčinu finanční krize v 21. století a s vlivem neoliberálních principů na rostoucí nerovnost společenských vrstev „je doba vrcholu Montpelerinské společnosti zřejmě pryč“. Dokládá to i tím, že člen společnosti dostal Nobelovu cenu naposledy v roce 2002 a ve vrcholné politice zůstává podle něj jen Václav Klaus. Nepřímo to potvrdil i sám Václav Klaus ve svém pražském projevu: „Nečekal jsem, že obrana myšlenek kapitalismu, volného trhu a minimálního státu bude tak slabá.“

Prezidenti.

Friedrich August von Hayek vedl společnost po dobu 14 let. Poté se jeho následovníci začali ve vedení střídat přibližně po dvou letech. Montpelerinská společnost uvádí na svých stránkách přehled dosavadních prezidentů správní rady:

Finanční podpora.

Činnost sdružení od počátku finančně podporuje kansaská nadace "William Volker Fund", která financovala již americkou účast na setkání v Mont Pèlerin. V té době byla nadace vedena Haroldem Luhnowem, zakladatelovým synovcem a pozdějším členem Montpelerinské společnosti. Nadace podporovala i volnotržní časopisy a knihy vydávané chicagskou školou a financovala vlivnou "Foundation for Economic Education" (FEE), která zaměstnávala Ludwiga von Mises.

Montpelerinská společnost (anglicky ', francouzsky ') je mezinárodní sdružení liberálních či ultraliberálních ekonomů založené v roce 1947 Fridrichem Augustem von Hayekem. Nese jméno po místě prvního setkání, švýcarském letovisku Mont Pèlerin.

The Mont Pelerin Society (MPS) is an international neoliberal organization composed of economists, philosophers, historians, intellectuals and business leaders. The members see the MPS as an effort to interpret in modern terms the fundamental principles of economic society as expressed by classical Western economists, political scientists and philosophers. Its founders included Friedrich Hayek, Frank Knight, Karl Popper, Ludwig von Mises, George Stigler and Milton Friedman. The society advocates freedom of expression, free market economic policies and the political values of an open society. Further, the society seeks to discover ways in which free enterprise can replace many functions currently provided by government entities.


Historie.

Prvními akcemi bylo zpřístupnění opuštěných míst pořádáním různých nevýdělečných kulturních podniků, jako divadelní představení, filmové festivaly, koncerty, případně projekty obnovy částí zapomenutého kulturního dědictví.  Tyto akce zůstaly utajeny více než dvacet let především díky permanentní dezinformační kampani UX. Jedinou skupinou známou od roku 1983 byli tzv. "cataphiles" (katafilové, neboli milovníci katakomb), kteří prozkoumávali veřejnosti nepřístupné podzemní prostory v pařížských katakombách a bývalých kamenolomech a organizovali zde utajované prohlídky.  Ale v srpnu 2004 díky anonymnímu udání policie objevila utajenou promítací místnost používanou ilegální skupinou "La Mexicaine De Perforation", která se v rámci UX zabývala uměleckými událostmi. Tím byly potvrzeny do té doby pouhé neověřené zvěsti o existenci takovéto skupiny. Policejní prefekt učinil 3. srpna prohlášení k tisku a následně vyšlo mnoho článků jak ve Francii (RTL, Le Parisien, Libération, Canal+ aj.), tak i v zahraničí (Herald Tribune, BBC, San Francisco Chronicle, El Sol De Zacatecas, Stuttgarter Zeitung apod.). Články však vycházely výhradně z tiskového prohlášení a novináři neobjevili žádné další doplňující informace.  O tři roky později vyšla nová série článků, když byla odhalena další skupina UX – "Untergunther" (Le Monde, San Francisco Chronicle, The Guardian), která byla souzena u 29. senátu pařížského trestního soudu za nelegální restaurování hodin na Pantheonu. Její členové nerozvážně navrhli správci památníku, že předvedou bezchybný chod hodin. Centrum národních památek na ně okamžitě podalo žalobu, kterou ale soud 23. listopadu 2007 zamítl s odůvodněním, že zločin „nelegální restaurování orloje“ není uveden v trestním zákoníku.

Skupiny.

Z deseti skupin jsou blíže známy dvě. Členové "Untergunther" se zabývají nelegálním restaurováním opuštěných částí kulturního dědictví. Jejich aktivity jsou omezeny na území města Paříže. Mezi členy se nacházejí rovněž architekti a historici. Během let zrenovovali např. 100 let starý opuštěný vládní bunkr nebo kryptu z 12. století. Nejslavnější akcí se stalo zprovoznění hodin na národním památníku Pantheon, které byly 40 let mimo provoz. V listopadu 2005 se aktivisté vloupali do Pantheonu, aby opravili hodinový stroj z roku 1850. Opatřili si klíče a po nocích s pomocí profesionálního hodináře Jeana Baptisty Viota, který musel vyrobit množství náhradních dílů, se jim po 300 hodinách prací s nákladem cca 4000 euro podařilo opět zprovoznit mechanismus. Hodinář Viot vyčíslil hodnotu své práce na 13 000 euro. V říjnu 2007 byl o dokončení akce informován Bernard Jeannot, správce památníku a zástupce ředitele Centra národních památek, který na aktivisty podal žalobu. Aby byla zachována anonymita účastníků, uvolil se Lazar Kunstmann vystupovat jako jejich zástupce, který je tak jediným známým členem UX.  "La Mexicaine De Perforation" organizuje nelegální kulturní akce, především filmová představení pořádaná v opuštěných prostorech, např. bývalých stanicích metra. Veřejnosti je známa od 24. srpna 2004, kdy policie objevila ve starých lomech pod Palais de Chaillot utajený komplex o rozloze asi 300 m obsahující promítací sál. Při druhé návštěvě již policie nalezla prostory zcela vyklizené s nápisem "Ne cherchez pas" (Nehledejte).

Urban eXperiment (česky "Městský pokus"), či jen zkráceně UX je sdružení francouzských nelegálních skupin působících v Paříži. Jejich členové si dali za úkol využívat opuštěné a zanedbané kulturní statky, o které se městská rada nestará nebo jen v nedostatečné míře. Tyto skupiny se objevily na přelomu 70. a 80. let v Latinské čtvrti. Původně byly složeny převážně z vysokoškoláků z okolí, ale rychle se přidávaly i osoby z jiných prostředí. Myšlenka pochází původně z Velké Británie, a proto je označení anglické.

The UX (short for "Urban eXperiment") is an underground organization that improves hidden corners of Paris. Their work includes restoring the Pantheon clock, building a cinema – complete with a bar and a restaurant – in a section of the Paris Catacombs underneath the Trocadéro, restoring medieval crypts, and staging plays and readings in monuments after dark. The group's membership is largely secret, but its spokespeople include Lazar Kunstmann.


Stavba.

Křižník postavila ruská loděnice v Petrohradu. Stavba byla zahájena 25. září 1902. Na vodu byl křižník spuštěn 2. června 1903 a do služby byl přijat na konci roku 1903.

Konstrukce.

Křižník nesl čtyři 75mm Canetova děla, osm 47mm kanónů a dva 7,6mm kulomety. Pohonný systém měl výkon 7500 hp. Skládal se z 16 kotlů Belleville a trojčinných parních strojů, pohánějících dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 19 uzlů. Dosah byl 3350 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Modernizace.

V roce 1915 byl "Almaz" upraven na nosič hydroplánů. Novou výzbroj tvořilo sedm 120mm kanónů a čtyři 75mm kanóny. Celkem byly neseny čtyři hydroplány.

Osudy.

Křižník "Almaz" bojoval v rusko-japonské válce. V květnu 1905 byl součástí ruské eskadry rozdrcené japonským námořnictvem v bitvě u Cušimy. Pouze jemu a dvěma ruským torpédoborcům se navíc po bitvě podařilo uniknout do Vladivostoku.  Nějaký čas byl využíván jako carská jachta. Od roku 1911 byl součástí Černomořského loďstva. Ve službě byl rovněž za první světové války, přičemž od roku 1916 sloužil jako nosič hydroplánů. Přelom znamenala ruská porážka v první světové válce a vypuknutí občanské války. V květnu 1918 křižník ukořistili Němci, po německé kapitulaci jej v listopadu 1918 převzali Britové a později jej předali Bělogvardějcům. Stal se součástí bělogvardějské námořní eskadry. Po vítězství bolševiků v občanské válce byla eskadra evakuována a v prosinci 1920 internována v severoafrické Bizertě, tehdy součásti Francie. Sovětskému svazu bylo vlastnictví internovaných plavidel přiznáno roku 1924. "Almaz" byl ve špatném technickém stavu a do služby se nevrátil. V roce 1934 byl sešrotován.

Almaz byl nechráněný křižník ruského carského námořnictva. Fakticky se jednalo o ozbrojenou jachtu. Ve službě byl v letech 1903–1920. V řadách ruského námořictva se účastnil rusko-japonské války a první světové války. Za světové války byl upraven na nosič hydroplánů. Majitele několikrát vystřídal za ruské občanské války. V letech 1918–1919 byl postupně držen německou a britskou armádou, aby jej nakonec získali bělogvardějci. Byl součástí bělogvardějské námořni eskadry internované několik let v severoafrické Bizertě. Roku 1934 byl sešrotován.

Almaz (; literally "Diamond") was a 2nd-class cruiser in the Imperial Russian Navy, built by Baltic Shipyard in Saint Petersburg, Russia, as a yacht for Viceroy Yevgeni Alekseyev,


Děj.

Příběh vypráví bezdětný a osamělý spisovatel Nathan Zuckerman, který se setkává na školním srazu se svým bývalým spolužákem, Jerrym Levovem. S jeho pomocí rekonstruuje život jeho bratra Seymoura Levova, kterému díky jeho blonďatým vlasům přezdívali „Švéd“. Jejich židovští prarodiče se do Ameriky přistěhovali z Evropy. Otec obou bratrů, Lou Levov, se věnoval rukavičkářství a v Newarku vybudoval světoznámou firmu Newark Maid. Seymour na střední škole vynikal ve všech sportech, stal se hvězdou v basketbalu, americkém fotbalu a na své spolužáky zapůsobil tak mocně, že vzpomínky na něho v jejich pamětech vyvstávají stále živě. Po střední škole přes otcův nesouhlas vstoupí do amerického námořnictva, aby pomohl své vlasti, které se snažil co nejvíce přizpůsobit, v boji proti Japonsku na konci druhé světové války. Po návratu odmítl všechny nabídky slavných univerzit, které si přály, aby za něj hrál, místo toho vystudoval nevýznamnou univerzitu, kde se seznámil se svou ženou Dawn Dwyerovou, dcerou irských přistěhovalců. Dawna musí jako irská katolička přesvědčit Loua Levova o tom, že se může stát synovou manželkou. Po škole vstoupil Seymour do otcovy firmy, musel projít všemi profesemi, které v továrně probíhají. Po otcově odchodu na odpočinek se řízení společnosti ujal sám.  Spolu s Dawn vychovává dceru Merredith, vše se jeví jako dokonalá americká idyla. Ovšem Merry dospívá během války ve Vietnamu, začne se přátelit s jejími odpůrci a sama proti ní začne vystupovat. Aktivita vrcholí výbuchem bomby v oldrimrockém koloniálu, která zabije místního obětavého lékaře. Bombu nastražila Merry, která se po zbytek života musí ukrývat před FBI, jež po ní intenzivně pátrá. Putuje Amerikou, v Chicagu nastraží další výbušninu, která tentokrát usmrtí tři lidi. Musí dále prchat, samostudiem se snaží najít způsob života po ukončení války. Stane se džinistkou, bydlí a pracuje nedaleko otcovy továrny v Newarku. Otce během jejího útěku kontaktuje válečná aktivistka Rita Cohenová, která mu předává zprávy o dceři a chce peníze, nakonec mu prozradí dceřinu adresu a Švéd se za ní vydává, najde ji jako trosku, zjistí, že byla několikrát znásilněna, což mu po zbytek života neustále vyvstává v paměti. Kvůli džinismu se Merry o sebe nestará, aby nezahubila jiné bytosti, Švédovi se z ní udělá špatně a pozvrací se jí do obličeje. Uteče a vše vypráví svému kariéristickému bratrovi.  Zuckerman se se Švédem setká na jeho pozvání, myslí, že mu má pomoci napsat hodl jeho otci. Na školním srazu ovšem zjistí, že Švédům život nebyl až tak idylický, jak Seymour při jejich setkání vyprávěl. Podobně jako Nathan prožil rakovinu prostaty, ovšem na rozdíl od něj se pro Švéda stala smrtelnou, zjistí pravdu i o jeho dceři, o které se napíše román.

Americká idyla (v originále American Pastoral) je román amerického spisovatele Philipa Rotha z roku 1997. Děj se odehrává v Nové Anglii během války ve Vietnamu, tématem je především asimilace přistěhovalců. Vypravěč románu, Rothovo spisovatelské alter ego Nathan Zuckerman, konkretizuje tuto problematiku na příkladu dvou rozdílných rodin, židovské a irských katolíků. V roce 1998 získal Roth za tento román Pulitzerovu cenu. Kniha u nás poprvé vyšla roku 2005 v nakladatelství Volvox Globator v překladu Rudolfa a Luby Pellarových.

American Pastoral is a Philip Roth novel published in 1997 concerning Seymour "Swede" Levov, a successful Jewish American businessman and former high school star athlete from Newark, New Jersey. Levov's happy and conventional upper middle class life is ruined by the domestic social and political turmoil of the 1960s during the presidency of Lyndon B. Johnson, which in the novel is described as a manifestation of the "indigenous American berserk".


První světová válka.

Po vypuknutí první světové války bojovali volyňští Češi jako příslušníci ruské armády v tzv. České družině, která se později stala zárodkem českých legií v Rusku. Po sovětsko-polské válce, která skončila roku 1921 porážkou Rudé armády, byla Volyň rozdělena. Její západní část připadla Polsku, východní část zůstala Ukrajině, resp. Sovětskému svazu. Zatímco české vsi na polské straně se postupně obnovovaly a modernizovaly, obyvatelstvo vesnic na Ukrajině se stalo obětí násilnické národnostní politiky sovětské vlády. Bylo omezováno české školství, kultura i náboženství, lidé přicházeli o majetek, byly násilně zakládány kolchozy. Represe se dotýkaly zejména české inteligence, ale nevyhnuly se žádné složce obyvatelstva. Mnoho volyňských Čechů bylo odsouzeno k trestu smrti nebo skončilo v nechvalně proslulých sovětských táborech – gulazích. Roku 1938 byl vydán úplný zákaz vyučování českého jazyka. Od druhé poloviny 30. let nastaly problémy i českým osadníkům na polské straně. V Polsku byla hlásána protičeská propaganda, která vyústila v požadavky polského obyvatelstva na likvidaci českého školství či na odejmutí půdy českým rolníkům.

Druhá světová válka.

Když roku 1939 Sovětský svaz obsadil východ Polska a připojil západní území, která do roku 1920 patřila Ukrajině a Bělorusku, zpět k Sovětskému svazu, došlo k opětovnému sloučení obou částí Volyně. Ta však byla roku 1941 okupována nacistickým Německem. V červenci 1942 byl zformován 1. československý samostatný polní prapor. V roce 1943 potom vznikla 1. československá samostatná brigáda, která čítala 3.517 vojáků. Volyňští muži, kteří bojovali v řadách Rudé armády, ale i ti, kteří pobývali v sovětském zajetí, se do těchto jednotek hlásili. Někteří z nich dokonce odešli bojovat i do čs. jednotek v západní Evropě. Situace volyňských Čechů, žijících ve vesnicích pod německou okupační správou, se mnoho nezměnila. Represálie Sovětů byly nahrazeny násilím ze strany Organizace ukrajinských nacionalistů, ale zejména terorem nacistů, kteří na Ukrajině vypálili několik set ukrajinských obcí a masakrovali tamní obyvatelstvo. Dne 13. července 1943 byla Němci přepadena a vypálena obec Český Malín, přičemž lidé včetně starců, žen a dětí byli upáleni v budovách zaživa. Celkem se jednalo o 374 osob. Na podzim téhož roku byla nacisty vyvražděna další česká obec Sergijevka-Michna. V březnu 1944 byla do střediska volyňských Čechů Rovna přemístěna 1. československá samostatná brigáda, která prováděla nábor mezi bývalými krajany. Do čs. vojska se přihlásilo kolem 12 tisíc volyňských Čechů vč. šesti stovek žen. Díky tomu se z brigády stal První československý armádní sbor, který prošel bojovou cestu až do Prahy.

Květen 1945 a léta následující − reemigrace.

Po osvobození Československa zůstali volyňští Češi, kteří byli příslušníky čs. armády, dislokováni v Žatci. Po válce se otevřely dveře reemigraci volyňských Čechů do Československa na základě mezistátní dohody. První transport byl v Žatci uvítán počátkem roku 1947, přičemž do Československa začali přijíždět nejen ti, kteří žili v SSSR, ale i ti, kteří se vraceli z nucených prací na bývalém území Třetí říše. Celkem se jednalo o zhruba 40 tisíc osob. Většina z nich byla usídlena na území, která byli nuceni opustit sudetští Němci. Mnoho volyňských Čechů podávalo informace o skutečném životě v Sovětském svazu, varovalo před zakládáním kolchozů apod. Po nástupu komunismu v Československu roku 1948 byli tito lidé perzekvováni. Někteří volyňští Češi zůstali v Sovětském svazu i po skončení druhé světové války. Z těch, kteří nereemigrovali, byla převážná část z tzv. smíšených manželství. Převážně se jednalo o ženu, jejíž manžel byl Ukrajinec. Ostatní zůstali z vlastních rozhodnutí.  Za sovětské éry byli nejvíce postiženi výbuchem atomové elektrárny v Černobylu roku 1986. Na konci 80. let žilo na Ukrajině ještě deset tisíc Čechů. Na počátku 90. let pozvalo Československo tyto potomky krajanů k návratu do Čech a na Moravu, čehož roku 1993 využilo téměř 2 000 osob, další lidé přišli do Česka v pozdějších letech. Mezi potomky volyňských Čechů žijících na Ukrajině je o návrat do Česka stále ještě zájem.  V roce 2014 po revoluci na Ukrajině a obsazení Krymu Ruskem projevili někteří volynští Češi z Žytomyrské oblasti zájem o navrácení do původní vlasti.

Volyňští Češi jsou etničtí Češi či jejich potomci usazení od druhé poloviny 19. století ve Volyni. V letech 1868 až 1880 odešlo z Rakouska-Uherska do carského Ruska téměř 16 tisíc Čechů. Důvodem jejich odchodu byly těžké životní podmínky v českých zemích a zvěsti o prosperitě v ruské říši, kde bylo velké množství nevyužité zemědělské půdy. Carská vláda lákala nové přistěhovalce řadou výhod, kterými bylo právo na koupi (levné) půdy a zakládání výrobních podniků, právo na národní školství, na vlastní samosprávu a náboženskou svobodu. Přistěhovalci byli osvobozeni na dobu 20 let od daní a zproštěni vojenské povinnosti. Převážná část Čechů se usadila ve volyňských újezdech Rovno, Dubno, Luck, Žitomír, Ostroh a další. Některé vesnice byly zakládány „na zelené louce“, jiné se nacházely při ukrajinských vesnicích, kde tvořily místní části s původním názvem vesnice, který byl doplněn přídomkem „český“ (např. České Noviny, Český Malín, Český Boratín, Český Straklov atd.) Kromě zemědělství se začali čeští přistěhovalci zabývat i dalšími činnostmi, jako byl průmysl, obchod a řemesla. Českým kapitálem byly založeny strojírny, pivovary, mlýny, cementárny, apod. V obcích byly zakládány školy, kostely, knihovny, vzkvétal kulturní a spolkový život. Čeští přistěhovalci podstatnou mírou přispěli ke zvýšení hospodářské a kulturní úrovně v osazených územích.

Czechs in Ukraine, often known as Volhynian Czechs (Czech: "Volyňští Češi"), are ethnic Czechs or their descendants settled mostly in the Volhynia region of Ukraine, in the second half of the 19th century.


Reprezentace.

Hráč si zahrál v roce 1994 na mistrovství Evropy do 18 let ve Finsku, kde získal bronzovou medaili. O rok později nastoupil za českou hokejovou reprezentaci do 20 let při mistrovství světa této věkové kategorie v Kanadě a následně opět na ME "18" v Německu, kde byl zařazen do All star týmu turnaje.  V dresu seniorské reprezentace se objevil na mistrovství světa 2000 v Rusku, kde se stal mistrem světa. Kromě šampionátu za dospělou reprezentaci nastoupil pětkrát, takže má bilanci čtrnácti utkání a jednoho gólu (do sítě Itálie právě na zmíněném mistrovství).  Statistiky reprezentace:

Klubová hráčská kariéra.

V sezoně 1993/94 debutoval v dresu mateřské Dukly Jihlava v nejvyšší soutěži a již v dalším ročníku nastupoval stabilně. Na jaře 1995 talentovaný obránce utrpěl vážnou autonehodu. Přesto byl draftovaný na 63. pozici klubem NHL Dallas Stars. Sezonu 1995/96 vynechal pro následky zranění z nehody.  K hokeji se vrátil v sezoně 1996/97, ve které nastupoval v IHL ve farmářském Michigan K-Wings. V následující sezoně byl z tohoto klubu povolán i ke dvěma utkáním NHL do Dallasu. Totéž se opakovalo i v sezoně 1998/99, po které si při expanzivním draftu vybral hráče nový klub soutěže Atlanta Thrashers. V sezoně 1999/2000 patřil mezi stabilně nastupující hráče klubu a vysloužil si i nominaci do utkání hvězd. V ročníku 2000/01 mu zdravotní komplikace dovolily odehrát jen pět utkání. V průběhu sezony 2001/02 jej po devíti utkáních Atlanta poslala do záložního celku Chicago Wolves do AHL. Buzek byl následně vyměněn do Calgary Flames, kde odehrál i svou poslední sezonu v zámoří - 2002/03.  V další sezoně jej opět trápily zdravotní neduhy a tak se objevil v pěti utkáních české extraligy v dresu pražské Sparty. Extraligový ročník 2004/05 načal v dresu jihlavské Dukly, z které byl v průběhu sezony poslán na hostování do Litvínova. Z něj se sice vrátil do Jihlavy, ale sezonu nedohrál pro vyřazení z kádru. V sezoně 2005/06 nastoupil k dvanácti utkáním za Slovan Bratislava ve slovenské extralize, po kterých se rozhodl ukončit profesionální kariéru.  Později se objevil ještě v krajském přeboru v dresu Benešova.

Petr Buzek (* 26. dubna 1977 v Jihlavě, Československo) je bývalý český hokejový reprezentační obránce, který odehrál 157 utkání v NHL za Dallas Stars, Atlanta Thrashers a Calgary Flames.

Petr Buzek (born April 26, 1977) is a Czech former ice hockey defenceman. He was drafted in the third round, 63rd overall, by the Dallas Stars in the 1995 NHL Entry Draft. After five seasons in the NHL, he returned to the Czech Extraliga in 2003 until his retirement in 2005.


Biografie.

Byl synem břežsko-lehnického knížete Jáchyma Fridricha a jeho ženy Anny Marie z Anhaltu. Po smrti svého otce roku 1602 si s bratrem Janem Kristiánem rozdělili knížectví – Jan obdržel Břežsko, Jiří Lehnicko s Volovskem. Za bratry však do roku 1609 vládl regent, sami bratři vládli do roku 1613 společně. V červenci 1618 se vyslovil pro vyslání pomoci, kterou žádaly české stavy za jejich povstání proti Habsburkům. Přesto se po uzavření míru s Ferdinandem II. z února 1621 stal po svém bratrovi Janu Kristiánovi, který musel emigrovat, vrchním slezským hejtmanem.  Po vpádu Dánů do Slezska se snažil pro císařské sebrat posily, nebyl však příliš úspěšný. Když v roce 1632 obsadila sasko-švédská protestantská armáda Slezsko, utvořil 9. srpna 1633 spolu se svým navrátivším se bratrem Janem Kristiánem, olešnickým knížetem Karlem Fridrichem a vratislavskými měšťany konjunkci (svazek) s protestantskými armádami o společném boji proti císaři.  Po sasko-švédské porážce ke konci roku 1633 však musel uprchnout do exilu v Polsku, ze kterého se vrátil až po podepsání míru v roce 1648. Přestože byl dvakrát ženat, poprvé s Žofií Alžbětou z Anhaltu, podruhé s Alžbětou Magdalénou Minstrbersko-Olešnickou, zemřel bezdětný v roce 1653, knížectví po něm zdědil jeho synovec Ludvík.

Podpora umění.

Jiří Rudolf byl velikým mecenášem umělců, zejména literátů a hudebníků. Již v mladých letech založil lehnickou knihovnu "Biblioteca Rudolphiana", nesoucí jeho jméno a v roce 1624 jmenoval básníka Martina Opitze svým dvorním radou. Slavný hudební skladatel období baroka, Heinrich Schütz, knížeti věnoval svou sbírku "Cantiones sacrae". Jiří Rudolf byl také sám vynikajicím hudebním skladatelem.

Jiří Rudolf Břežsko-Lehnický (německy "Georg Rudolf von Liegnitz"; 22. leden 1595, Oława (Ohlau) – 14. leden 1653, Vatislav) byl kníže lehnický, volovský a goldberský, vrchní slezský hejtman. Pocházel z dynastie slezských Piastovců.

George Rudolf of Liegnitz (; ) (22 January 1595 – 14 January 1653) was duke of Liegnitz-Wohlau (present-day Legnica-Wołów) from 1602 to 1653. A humanist, patron of arts, composer and poet, he was also Upper Governor of Silesia during 1621-1628 and from 1641 onwards.


Osobní život.

Hendricks vyrostl v Blaine, Minnesota, jeho otec je z amerického původu a matka ze Švédska. Ve svém volném čase se baví golfem. Je ženatý s manželkou Kimberley (Kim). Společně mají dvojčata, chlapce (Gunnar) a holčičku (Lennon), kteří se narodili 10. listopadu 2011.

Hráčská kariéra.

Svou profesionální kariéru začal v týmu v St. Cloud State University, kde působil od roku 2000 do 2004. Už jako hráč na střední škole byl v roce 2000 draftován v 5. kole, celkově 131., týmem Nashville Predators ale za Predators neodehrál žádný zápas.  Místo toho v sezóně 2003/04 debutoval ve farmářském týmu Predators v Milwaukee Admirals v AHL. V následující sezóně hrával především v týmu Florida Everblades v ECHL a někdy příležitostně hrál v Lowell Lock Monsters AHL. Po roce stráveném v Rochester Americans získal před novou sezónou 2006/07 smlouvu s týmem Hershey Bears, který v sezóně 2005/06 získali Calderův pohár. S Hershey Bears dosáhl do finále AHL, ale prohráli 1:4 na zápasy týmem Hamilton Bulldogs. 9. července 2007 podepsal smlouvu s týmem Boston Bruins jako volný hráč, ale celou sezónu hrál na jejich farmě v AHL v Providence Bruins.  24. června 2008 byl vyměněn do týmu Colorado Avalanche za Johnny Boychuk. V sezoně 2008/09 hrával na farmě Avalanche v Lake Erie Monsters kde odehrál 43 zápasů v nichž nasbíral 29 bodů. V jeho prvním ročníku v NHL, získal 13 trestných minut za čtyři odehrané zápasy. Na začátku sezony 2009/10 v NHL byl povolán do kádru Avalanche kde setrval celou sezónu.  27. září 2010 podepsal smlouvu na jeden rok s týmem Washington Capitals a po absolvování výcvikového kempu se stal součásti pilíře Capitals pod vedením hlavního trenéra Bruce Boudreau, s kterým hrál v sezóně 2006/07 v Hershey Bears. K jeho prvnímu zápasu v Capitals se uskutečnil 8. října 2010 v zápase proti týmu Atlanta Thrashers. Jeho první bod v Capitals získal 11. října 2010 v zápase proti Ottawa Senators. Na konci sezóny se stal nejtrestanějším hráčem v Capitals s počtem 110 trestnými minutami. 23. února 2011 prodloužil smlouvu s týmem Capitals o dva roky ve kterých si vydělá 1 600 000 dolarů.

Matthew Hendricks (* 17. června 1981 v Blaine, Minnesota) je americký hokejový útočník hrající v týmu Winnipeg Jets v severoamerické lize NHL.

Matthew James Hendricks (born June 17, 1981) is an American former professional ice hockey left winger who played in the National Hockey League (NHL) for the Colorado Avalanche, Washington Capitals, Nashville Predators, Edmonton Oilers, Winnipeg Jets and the Minnesota Wild. He was drafted 131st overall by the Predators in 2000, though he didn't play for the organization until signing as a free agent for the 2013–14 season.


Původ slova.

Slovo marmeláda má svůj původ v portugalském, které vzniklo z portugalského označení kdoule (""), neboť v Portugalsku se pod tímto názvem rozumí kdoulové zavařeniny.  Podobně i ve Španělsku nacházíme, které se jedí s tvrdým sýrem a lze je nejčastěji zakoupit v řeznictví.  Samotnou kdoulovou směs už přitom připravovali staří Římané a později našla své zákazníky i v novověké Británii, kde ovšem časem došlo k jejímu nastavování citrusovými plody (citrony, pomeranče, mandarinky a další).  Později se v Británii dokonce samotné kdoule z receptů vytratily a dnešní britská marmeláda je převážně citrusová.

Užití názvu v potravinářské terminologii.

Přestože historicky původní „marmeláda“ byla vyráběna z kdoulí, od roku 1979 platí v Evropské unii směrnice, která nařizuje pod názvem "marmeláda" prodávat pouze „marmeládu“ ve významu anglického slova "", což znamená, že jako „marmeláda“ se smí nazývat pouze marmeláda vyrobená alespoň z jedné pětiny z citrusových plodů.  Zatímco některé státy EU jako Dánsko, Řecko nebo Rakousko si stačily pro užívání tohoto názvu vyjednat výjimku z uvedené směrnice, česká vláda při vstupu České republiky do Evropské unie tuto možnost propásla.  Proto se na Českou republiku od roku 2003 tato směrnice vztahuje také a na českém trhu nesmí být pod názvem „marmeláda“ distribuována marmeláda bez minimálně pětinového obsahu citrusových plodů.  Potravinářská společnost Hamé roku 2012 zažádala prostřednictvím Ministerstva zemědělství České republiky u Evropské potravinářské komise o výjimku z evropské legislativy, která by společnosti umožnila označovat jako "marmeláda" její marmelády vyrobené z jahod nebo meruněk. Společnost doufala, že tyto marmelády budou zařazeny mezi tzv. zaručené tradiční speciality a legislativní pravidlo se na ně vztahovat nebude. Požadavek však Evropská potravinářská komise zamítla.  Z toho důvodu jsou pro v Česku prodávané marmelády používána různá náhradní označení jako "ovocná pomazánka" nebo "ovocná směs".

Marmeláda (z portugalského "marmelo" – kdoule) je druh sladké polotekuté ovocné směsi, která vzniká vařením a želírováním ovocných dužnin a šťáv a využívá se jako pochutina (ochucovací doplněk jídla), např. pro mazání na pečivo a také k dochucení a zdobení pokrmů.

Marmalade is a fruit preserve made from the juice and peel of citrus fruits boiled with sugar and water. The well-known version is made from bitter orange, but it is also made from lemons, limes, grapefruits, mandarins, sweet oranges, bergamots, and other citrus fruits, or a combination.


Děj.

Před začátkem války jsou Veronika („Veverka“, Taťána Samojlova) a Boris (Alexej Batalov) šťastnou mladou moskevskou dvojicí, která plánuje budoucí společný život. Pak ovšem začíná válka a Boris rukuje jako dobrovolník (byť by se pravděpodobně mohl jako nadějný pracovník prvnímu náboru vyhnout). Odjíždí na frontu, aniž by se stihli s Veronikou pořádně rozloučit. Nechává Veronice na památku jako dárek plyšovou veverku se schovaným vzkazem, který ovšem Veronika nenajde.  Pro Veroniku se pak věci začnou vyvíjet k horšímu. Od Borise nepřicházejí žádné zprávy. Při jednom leteckém poplachu se její rodiče odmítnou jít schovat do krytu a zahynou při bombardování. Borisův otec, lékař Fjodor (Vasilij Merkurjev), nabídne Veronice, že může bydlet u nich. Tam o ni ovšem neustále usiluje Borisův bratranec Mark (Alexandr Švorin), talentovaný pianista, který o ni měl zájem ještě před Borisovým odjezdem. Ona ho odmítá, ale pak se mu při další bombardování podvolí a souhlasí s tím, že si ho vezme, přestože zbytek rodiny (zejména Borisova sestra Irina a jeho babička) to vnímají jako zradu na Borisovi.  Sám Boris přitom mezitím zemře na frontě během průzkumu, když zachraňuje zraněného spolubojovníka. Rodina však není o jeho smrti zpravena a je veden pouze jako nezvěstný.  Rodina je odeslána z Moskvy na Ural. Vdaná Veronika se trápí vzpomínkami na Borise a pracuje jako zdravotní sestra ve stejné nemocnici, kde pracuje Fjodor. Zde je svědkem toho, že jeden zraněný začne jančit, protože se dozví, že jeho snoubenka si v době jeho služby vzala jiného. Fjodor k němu má proslov, ve kterém zdůrazňuje, že když žena zradila frontového hrdinu a dala přednost týlové kryse, tak ona přišla o dobrou příležitost, ale on se tím naopak vyhnul špatné partii. Ostatní vojáci tento výklad podporují a Veroničin pocit viny je ještě silnější. Odchází z nemocnice a zřejmě zvažuje skočit pod vlak, ale místo toho se jí naskytne příležitost zachránit před blížícím se náklaďákem malého chlapečka Borise.  Odnese ho domů a chce ho pobavit svou veverkou, ale ukazuje se, že Mark mezitím veverku sebral, zřejmě aby ji věnoval své milence. Baví se ve společnosti, když se ve veverce najde vzkaz. Veronika si pro veverku dojde, Marka zfackuje a odchází. Nově nalezená zpráva ovšem jen jitří její rány.  Za Fjodorem přichází hudebník, aby od něj sehnal nemocniční automobil jako protislužbu za to, že na jeho údajnou žádost zařídil Markovi odklad vojenské služby. Vychází najevo, že Mark oběma z nich lhal. Rozčilený Fjodor vyhodí Marka z domu, ale Veroniku žádá, aby zůstala, neboť za nic nemůže.  Za Fjodorem dorazí Borisův spolubojovník, aby mu sdělil, že Boris zahynul – osobně to ovšem neviděl, protože ho coby zraněného ve stejnou chvíli odnášeli, a tak tomu Veronika odmítá uvěřit a čeká na Stěpana, který údajně měl zůstat s Borisem.  Veronika tak dále čeká, až dorazí Stěpan. Ten přijíždí do Moskvy po konci války a Veronika se s ním setkává v nadšené atmosféře vítání hrdinů a oslav konce války. Konečně uvěří, že Boris zemřel, a po pláči a Stěpanově proslovu se připojí k oslavám začátku nového života s vírou, že Borisova smrt nebyla marná.

Jeřábi táhnou ( – "Leťat žuravli") je sovětský film režiséra Michaila Kalatozova z roku 1957. Jedná se o válečné drama založené na hře Viktora Rozova "Večno živyje" () z roku 1943 odehrávající se v období bojů na Východní frontě druhé světové války. Film vyhrál Zlatou palmu na festivalu v Cannes v roce 1958.

The Cranes Are Flying (, translit. "Letyat zhuravli") is a 1957 Soviet film about World War II. It depicts the cruelty of war and the damage suffered to the Soviet psyche as a result of World War II (known in the Soviet Union as the Great Patriotic War). It was directed at Mosfilm by the Georgian-born Soviet director Mikhail Kalatozov in 1957 and stars Aleksey Batalov and Tatiana Samoilova. It was adapted by Viktor Rozov from his play. It won the "Palme d'Or" at the 1958 Cannes Film Festival, the only Soviet film to win that award, although "The Turning Point" (1946) was one of eleven films awarded that year's Grand Prix, the predecessor of the "Palme d'Or".


Dětství.

Narodil se 15. listopadu roku 1985 v Orange County v Kalifornii (USA). Otec mu brzy zemřel, vyrůstal tedy s matkou, které v době její účasti na módních přehlídkách bral líčidla a různě s nimi experimentoval. To přerostlo k celoživotní vášni. Začal chodit do školy nalíčený, v době svého dospívání postupně změnil svůj image, začal se oblékat a upravovat do ženského vzezření a přiznal svou bisexuální orientaci.

Kariéra.

V osmnácti letech krátce pracoval v jednom z butiků kosmetické značky MAC.  Na začátku éry MySpace založil punk-rockovou skupinu a začal vystupovat pod jménem Jeffree Star. Brzy mu MySpace začal generovat dostatečně velké příjmy na to, aby se hudbě mohl věnovat profesionálně – v době jeho největší slávy byl jeho největší hvězdou. Koncertoval v USA; v jednom jeho videoklipu spoluúčinkovala v té době ještě ne tolik slavná Nicki Minaj. Stylizoval se do divy s výrazným líčením, barvenými vlasy, tetováním; jeho zevnějšek stejně jako jeho koncerty byly extravagantní, energické a živé. Kolem roku 2008 se spřátelil se zpěvákem a hudebním producentem Akonem, který mj. objevil Lady Gaga a seznámil Stara např. s Ke$hou, Miley Cyrus a dalšími předními populárními interprety. Akon o něm tehdy řekl, že Jeffree Star bude nová Lady Gaga, a chtěl s ním otevřít další spolupráci (Steininger do té doby vydával nezávisle nebo pod nakladatelstvím Popsicle Records). Nedlouho poté ale Akon procházel několika kontroverzemi, soudním procesy, byl vláčen médii, která rozebírala jeho texty atd. a ze spolupráce nakonec sešlo. Ve stejné době popularita MySpace rapidně klesala a Steininger rychle ztrácel peníze, krátkodobě se dostal dokonce do dluhů.  V roce 2014 Star založil svou kosmetickou značku s názvem Jeffree Star Cosmetics a místo rozjeté hudební kariéry se začal věnovat podnikání v oboru make-upu. Přibližně ve stejné době si legálně změnil své jméno na Jefree Star a expandoval na sociální sítě, které využívá pro propagaci svých produktů. Make-up vyrábí v Kalifornii, kde vlastní výrobní haly, sklady, studio pro reklamu a propagaci a další prostory. Zejména posledních několik let pro něj bylo převážně období růstu a zisku. Star dále změnil své vzezření, stylizoval se do role luxusní divy, stal se tváří kosmetických výrobků, které vyrábí; prodělal rekonstrukci zubů, zbavil se obočí, získal další tetování... Dle jeho slov v roce 2018 zažila jeho kosmetická společnost 700% růst. Podle Money Inc. se Star stal člověkem s nejvyššími příjmy na síti YouTube s 75 miliony dolarů, 16,4 miliony fanoušků a 1,7 mld. shlédnutí jeho videí a statusem internetové celebrity. Na Instagramu jej (ke konci roku 2019) sleduje 14,9 milionů a jeho značku 6,8 milionů lidí.  V současnosti kromě make-upu Star navrhuje módní doplňky, také řídí import reklamních předmětů populárních osobností investuje do nemovitostí a marihuanového průmyslu. Jeho majetek se odhaduje na 200 až 350 milionů dolarů.

Soukromý život.

Od března 2019 Star prostřednictvím dokumentárních videí jiného YouTubera, Shanea Dawsona odhalil několik informací ze svého života, jak z hudební kariéry, zákulisí výroby make-upu či jeho intimního života.  V současnosti žije Jefree Star v Calabasas v Kalifornii s modelem Nathanem Schwandtem v pompézním sídle za 3,6 milionu dolarů.

Jeffree Star (narozen jako Jeffrey Lynn Steininger) je americký youtuber, podnikatel, vizážista a zpěvák přebývající ve městě Calabasas (Los Angeles).

Jeffree Star (born Jeffrey Lynn Steininger Jr.; November 15, 1985) is an American entrepreneur and singer, and the founder and owner of Jeffree Star Cosmetics.


Život.

Evangelos Venizelos se narodil v roce 1957 v Soluni, pochází z města Kymi na ostrově Euboia. Vystudoval právo na Aristotelově univerzitě v Soluni. V roce 1990 se stal členem strany PASOK, která vládla značnou část devadesátých let 20. století. V tomto období zastával Venizelos post mluvčího vlády, ministra médií, dopravy a komunikaci, justice, kultury a rozvoje. Od roku 2011 působil jako ministr financí, poté, co v této funkci vystřídal u lidu méně populárního Jorga Papakonstantinua. Venizelos, se v rámci PASOKu snažil prosazovat úspornou politiku, aby tak zabránil bankrotu Řecka. Od stejného roku působil jako místopředseda vlády, když nahradil Theodorose Pangalose. Po vytvoření koalice PASOKu a Nové Demokracie v listopadu 2011 a odstoupení premiéra Papandreua působil Venizelos jako místopředseda vlády a ministr financí ve vládě Lukase Papadimose, která měla zemi přivést k předčasným volbám. 11. března. 2012 byl Venizelos zvolen předsedou strany PASOK, když nahradil bývalého předsedu Jorgose Papandreua, následně byl nahrazen na postu ministra financí, když odstoupil, protože se musel věnovat předvolebnímu vedení strany.  Po květnových předčasných volbách vyhrála strana Nová Demokracie, avšak nepodařilo se jí vytvořit vládu, protože PASOK dosáhl pouze 13 % hlasů, což byl zatím nejhorší výsledek v historii strany. V červnových parlamentních volbách získala Nea Dimokratia 29 % hlasů a opět vyhrála volby, přičemž si polepšila téměř o 9 %. PASOK si udržel téměř stejné číslo, jako v předchozích volbách, dosáhl 12,28 %. Samaras následně vytvořil vládu národní záchrany po dohodě s Evangelosem Venizelosem a s Fotisem Kuvelisem, předsedou levicové strany DIMAR. Venizelos se stal jedním z vládních lídrů, ovšem neobdržel žádnou ministerskou pozici. Premiérem se stal Antonis Samaras.  Vláda měla za cíl pokračovat v úsporných opatřeních. Samarasova vláda připravila širší úsporný balíček, který má za cíl ušetřit přes 13 miliard eur, za něž mělo Řecko dostat 30 miliard z druhé záchranné půjčky. Tento balíček, nazvaný Memorandum III. měl být podle řecké vlády posledním velkým úsporným opatřením. Právě politika Venizelose a koaličního partnera Kuvelise pomohla vyjednat méně tvrdé podmínky tohoto úsporného opatření, jaké žádali řečtí věřitelé, tedy Evropská unie, měnový fond a Evropská centrální banka. V parlamentu balíček prošel těsnou většinou, 153 poslanců, protože 6 poslanců z koaliční strany PASOK hlasovalo proti, stejně jako i jeden poslanec z Nea Dimokratia. Venizelos se následně rozhodl těchto 6 poslanců ze strany vyloučit. Mezi vyloučenými byl i jeden z nejvýznamnějších členů strany a vícenásobný ministr Kostas Skandalidis. DIMAR nesouhlasila s částí úsporného programu, proto se zdržela hlasování, čímž se zároveň Samarasova vláda dostala do těžké pozice, ovšem nakonec se Kuvelis vládu rozhodl podržet v následujících rozhodnutích. V těžké pozici stála i samotná strana PASOK a Venizelos, proto se podle neoficiálních informací v straně jistou dobu mluvilo o výměně předsedy, ačkoli Venizelos je pokračovatelem tvrdé úsporné a proevropské politiky svého předchůdce Jeorja Papandreua.  Po rozhodnutí premiéra Samarase v červnu 2013 zrušit řeckou státní televizi a rádio ERT opustil vládu Fotis Kuvelis a jeho strana DIMAR, Venizelos se po dohodě o novém, menším vysílacím kanálu rozhodl ve vládě setrvat a neriskovat předčasné volby, proto byla celá vláda, složená nyní z Nea Dimokratia a PASOK pozměněna, přičemž Venizelos se stal jejím místopředsedou a také ministrem zahraničních věcí.  V prosinci 2014, poté co se parlamentem nepodařilo zvolit řeckého prezidenta ze strany PASOK vystoupil Jorgos Papandreu, který měl jiné názory s Venizelou a tak si vytvořil vlastní stranu. Spolu sním odešlo mnoho významných členů. Ve volbách v lednu 2015 získal PASOK pouze 4,68 % a po vítězství Alexise Tsiprase je tak v opozici. Venizelos špatný volební výsledek připsal odchodu Papandrea a setrval v čele strany. V další volbě předsedy strany PASOK, která se uskutečnila v červnu 2015, však byl poražen a na čele strany ho vystřídala Fofi Gennimata.

Evangelos Venizelos (řecky Ευάγγελος Βενιζέλος; * 1. leden, 1957, Soluň) je řecký politik, poslanec socialistické strany PASOK, bývalý místopředseda vlády a ministr zahraničních věcí ve vládě Antonise Samarase (2012-2015) a bývalý místopředseda vlády a ministr financí ve vládách Jorgose Papandreua a Lukase Papadimose v letech 2009-2012. V letech 2013-2015 byl předseda strany PASOK.

Evangelos Venizelos (, ; born 1 January 1957) is a Greek academic and politician who was Deputy Prime Minister of Greece and Minister for Foreign Affairs from 25 June 2013 to 27 January 2015. Previously, he was Deputy Prime Minister and Minister for Finance of Greece from 17 June 2011 to 21 March 2012. He is a member of the Hellenic Parliament for the Panhellenic Socialist Movement (PASOK) for the first electoral district of Thessaloniki.


Historie.

Z historický záznamů je známo, že ve 12. století byla Karlu Velikému léčena dna včelím jedem, v 17. století zase včelími vpichy léčili revmatismus Ivana Hrozného.
 Zakladatelem moderní apiterapie byl Dr. Philipp Terč. Narodil se v Prapořišti na domažlicku jako syn německého otce a české matky roku 1844 a ve Vídni vystudoval medicínu. Testoval včelí bodnutí jako terapeutickou metodu - úspěšnost dosáhla 82 % z 660 pacientů. Stěžejní prací je odborné sdělení „Über merkwürdige Beziehung des Bienenstiches zum Rheumatismus“ (O vztahu včelího bodnutí k revmatizmu) v čísle 35 Wiener medizinische Wochenschrift z roku 1888. Následníkem se stal vídeňský lékař MUDr. A. Reiter, autor publikace „Rheumatismus und Bienenstichbehandlung“, který dokázal kriticky zhodnotit přínos apiterapie, a neopomenul varovat před neodborným použitím včelího jedu.
 Novější alternativní medicínská praxe je přičítána maďarskému lékaři Bodogovi F. Beckovi, který v roce 1935 vytvořil termín „terapie včelím jedem“ a včelaři Charlesi Mrazovi (1905-1999) v druhé polovině dvacátého století V roce 1957 ministerstvo zdravotnictví SSSR schválilo používání včelího jedu k léčbě určitých onemocnění schválením práce Nikolaje Arťomova „Pokyny pro použití včelího jedu v apiterapii“. V Bukurešti je od roku 1984 první centrum lékařské apiterapie na světě.

Včelí produkty.

Podle apiterapie je lidskému zdraví prospěšné v podstatě vše, co včely vytvářejí:  Mezi produkty nepatří, ale na zdraví, především psychické, má kladný vliv i péče o včelstvo.

Metody.

Orální užití.

Např. med do čaje při nachlazení, apod. S jídlem se do těla člověka dostávají jednotlivé léčivé látky nejčastěji (potravina s medem, s mateří kašičkou, s propolisem...)

Zevní užití.

Apiterapistické používání krémů nebo masáží. Nejčastěji se používá medová masáž a regenerační krémy s mateří kašičkou. Přípravky mají regenerovat pokožku, hojit rány, hydratovat.

Aromaterapie.

Jednou z nejjednodušších apiterapeutických metod je inhalace vzduchu ze včelího úlu. Jde o vdechování teplého vzduchu (aerosolu) z úlu přes speciální dýchací masku, obohaceného propolisem, mateří kašičkou, včelím voskem a pylem, který má mít léčivý účinek na řadu níže uvedených problémů. Tato metoda může probíhat od dubna do září.  Inhalace by měla pomáhat lidem s následujícími problémy: bronchitida, astma, alergie, chronická onemocnění plic, náchylnost k infekcím, oslabený imunitní systém, infekce dýchacích cest, chronické bolesti hlavy, migrény, stres, deprese

Použití včelího jedu (apitoxinu).

Aplikace jedu včelím žihadlem – řízené bodnutí včelou. Použití této metody je problematické, neboť včely vytváří pokaždé jiný jed podle toho, odkud berou svoji potravu. I dávka může být různě silná. Tato metoda zlepšuje prokrvení, má okamžité prozánětlivé a sekundárně protizánětlivé účinky, bolest tišící efekt, ovlivňuje hypofýzokortikální systém, zpomaluje růst nádorových buněk a ovlivňuje imunitní systém. Jedu se využívá jak pro prevenci, tak pro terapii. Metoda má ulevovat pacientům trpícím osteoartrózou krčních obratlů nebo chronickými bolestivými syndromy, zejména bolestmi kostrče, i roztroušenou sklerózou.

Apipunktura.

Metoda spočívající v přikládání včel do akupunkturních bodů: včela bodne a jed se dostává do krve. Využívá se k léčbě artritidy a astmatu, k zmírnění revmatických obtíží či premenstruačního syndromu.

Mikroapipunktura.

Moderní verze apipunktury, kdy je žihadlo je odebíráno živé včele a použito k mikrovpichům do kůže klienta. Mikroapipunktura je oproti apipunktuře méně bolestivá a více efektivní (jedno žihadlo se využije pro více vpichů). Používá se např. pro kosmetické použití, stimulaci meridiánů, ošetření jizev, různé bolestivé a zánětlivé stavy, ošetření zánětu dásní aj.

Injekční aplikace.

V současnosti existuje i metoda injekčkní, nejšetrnější jak ke včelám, tak k pacientům, kdy se apitoxin získává jemným způsobem, aniž by bylo nutno včelu usmrtit.

Rizika.

Nežádoucí účinky na léčbu apitoxinem jsou časté a mohou zhoršit průběh roztroušené sklerózy. Časté vystavení apitoxinu také může vést k artropatii. U některých osob mohou sloučeniny v jedu působit jako alergeny, což způsobuje spektrum alergických reakcí, které se mohou pohybovat od mírného lokálního otoku až po těžké systémové reakce, anafylaktický šok nebo dokonce smrt.  Roku 2015 zemřela v Jižní Koreji žena v důsledku aplikace apitoxinu nelicencovaným terapeutem.<br> Na počátku roku 2018 zemřela ve Španělsku žena po třech týdnech komatu způsobeným anafilaktickým šokem po podstoupení apipunktury. Tuto léčbu předtím bez problémů podstupovala každé čtyři týdny po dobu dvou let.

Výzkum.

O účinnosti apitoxinu proti nějaké nemoci neexistuje žádný vědecký důkaz. Podle National Multiple Sclerosis Society, organizace pomáhající pacientům s roztroušenou sklerózou, 24 týdnů trvající studie neprokázala žádný ústup nemoci, paralýzy nebo únavy pacientů a žádné zlepšení jejich stavu. Přesto je možné, i když nepravděpodobné, že apiterapie je při léčbě roztroušené sklerózy účinná. Apitoxin obsahuje mnoho biologicky aktivních látek. Jedna nebo více z nich může mít protizánětlivé nebo imunitu ovlivňující účinky.
 American Cancer Society varuje, že neexistuje žádná klinická studie, která by ukazovala na účinnost včelího jedu či jiných včelích produktů v léčbě nebo prevenci rakoviny. Věřit tomuto jedinému druhu léčby a vyhýbat se konvenční léčbě nebo ji oddalovat může mít pro zdraví velmi vážné důsledky.
 Některé studie poukazují na možné využití apitoxinu, resp. některých jeho složek pro tlumení bolesti.

Apiterapie je léčba člověka s pomocí včel a jejich produktů. Může být použita jako léčba konkrétních problémů nebo jako prevence. Objevitelem moderní apiterapie je Dr. Philipp Terč. V současnosti neexistuje vědecký důkaz nebo studie potvrzující účinnost této terapeutické metody.

Apitherapy is a branch of alternative medicine that uses honey bee products, including honey, pollen, propolis, royal jelly and bee venom. Proponents of apitherapy make claims for its health benefits which are unsupported by evidence-based medicine.


Stavba.

Roku 1943 bylo rozhodnuto postavit pro americké námořnictvo těžké křižníky vyzbrojené novými poloautomatickými 203mm kanóny. Konstrukce křižníků byla odvozena od předchozí třídy "Baltimore", byla ale výrazně zvětšena, přičemž pohonný systém byl stejný.  Plánována byla stavba osmi křižníků (CA-134, 139-143 a 148-149), přičemž v průběhu roku 1945 byly rozestavěny první čtyři. Stavbu prováděla loděnice Fore River společnosti Bentlehem Steel Corp. v Quincy a Newport News Shipbuilding v Newport News. Konec války ale znamenal, že námořnictvo mělo křižníků nadbytek. Stavba pěti křižníků (CA-140 až 143 a 149) byla zrušena. Přestože admirál King prosazoval získání osmi moderních křižníků, neuspěl a dokončeny byly pouze tři ("Des Moines", "Salem" a "Newport News").  Jednotky třídy "Des Moines":

Konstrukce.

Třída "Des Moines" také vůbec poprvé používala nové poloautomatické rychlopalné 203mm kanóny Mk. 16, které byly klasicky rozmístěny ve dvou třídělových věžích na přídi a jedné na zádi. Jedna dělová věž vážila 451 tun a její děla měla dostřel 27 345 metrů při nejvyšší kadenci 10 ran za minutu. Byla to nejvyšší kadence v této ráži. Sekundární výzbroj tvořilo šest dvoudělových věží s dvouúčelovými 127mm kanóny. Ty bylo možné použít jak proti hladinovým cílům, tak proti letadlům. Protiletadlovou výzbroj doplňovaly kanóny menších ráží. Jednalo se o dvacet čtyři 76mm kanónů a dvacet čtyři 20mm kanónů ve dvouhlavňových postaveních. Pouze křižník "Des Moines" nesl čtyři hydroplány. U jeho sesterských lodí nebyly použity.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a čtyři turbíny General Electric o výkonu 120 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 33 uzlů. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Služba.

Křižníky "Des Moines" a "Salem" byly vyřazeny v letech 1961 a 1959. Ve službě zůstal křižník "Newport News", který prošel jako jediný bojovým nasazením, a to ve Vietnamské válce. "Newport News" zároveň dlouho sloužil jako vlajková loď. V roce 1972 byl "Newport News" vážně poškozen výbuchem druhé dělové věže. Roku 1975 byl vyřazen.  Křižník "Salem" se dodnes zachoval jako muzejní loď v rámci United States Naval Shipbuilding Museum v Quincy ve státu Massachusetts. "Salem" je jediný dochovaný těžký křižník.

Třída Des Moines byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Celkem byla plánována stavba osmi křižníků této třídy, rozestavěny byl čtyři a dokončeny pouze tři. Ve službě byly v letech 1948–1975. Křižník USS "Salem" se dochoval jako muzejní loď. Byla to poslední postavená třída těžkých křižníků, které byly zároveň největší.

The "Des Moines"-class cruisers were a trio of very large U.S. Navy heavy cruisers commissioned in 1948 and 1949. They were the last of the all-gun heavy cruisers, exceeded in size in the American navy only by the s that straddled the line between heavy cruiser and battlecruiser. Two were decommissioned by 1961, but one,, served until 1975. is a museum ship in Quincy, Massachusetts; the other two ships were scrapped.


Život a vzdělání.

V roce 1984 začal studovat na Ekonomické univerzitě v Bratislavě. Během studia však dostal nabídku studovat diplomacii na MGIMO v Moskvě, zde studoval mezi lety 1985 a 1990. V létě 1989 byl přijat do Komunistické strany Československa, ale členská legitimace mu nikdy nebyla doručena, jelikož v témže roce proběhla sametová revoluce.  V roce 2000 ukončil postgraduální doktorandské studium mezinárodního a evropského práva na Univerzitě Komenského v Bratislavě.

Kariéra.

Od roku 1989 působil na ministerstvu zahraničních věcí v Praze. Nejprve jako stážista, od roku 1990 jako poradce státního tajemníka ministra zahraničí ČSFR. V letech 1991–1992 byl 3. tajemník a konzul na velvyslanectví v Harare (Zimbabwe), v roce 1992 byl 2. tajemníkem a zástupcem velvyslance v Ottawě (Kanada).  Od roku 1993 je pracovníkem Ministerstva zahraničních věcí Slovenské republiky. Od roku 1995 pracoval na oboru zemí EU a NATO nejprve jako referent a od roku 1996 jako zástupce ředitele odboru. V roce 1997 se stal zástupcem ředitele a v roce 1998 ředitelem Kanceláře ministerstva zahraničních věcí SR.  Od roku 1998 působil jako zástupce vedoucího mise a rádce v misích Slovenska při Evropských společenstvích v Bruselu. Roku 1999 působil jako slovenský velvyslanec v Izraeli.  Po návratu na Slovensko v roce 2002 byl generálním ředitelem sekce bilaterální spolupráce Ministerstva zahraničních věcí SR a v roce 2003 generálním ředitelem sekce pro evropské záležitosti. V letech 2004 až 2009 byl velvyslancem Slovenska při Evropské unii.  Poté od října 2009 do února 2010 působil jako komisař pro vzdělání, kulturu a mládež v komisi vedení José Barrosem. Od 8. února 2010 do 1. listopadu 2014 zastával funkci komisaře pro institucionální vztahy a administrativu a stal se také místopředsedou Evropské komise za vedení předsedy José Manuela Barrosa. Místopředsedou zůstal i po listopadu 2014, kdy v nové komisi Jeana Clauda Junckera převzal agendu energetické unie. Tu původně měla vést Slovinka Alenka Bratušeková, která ale neuspěla při pohovorech před europoslanci.  V září 2018 oznámil, že se chce ucházet o post lídra kandidátky evropských socialistů pro volby do Evropského parlamentu 2019.  V lednu 2019 oznámil, že se účastní prezidentských voleb 2019 jako kandidát strany SMER – sociálna demokracia. Vládní strana dlouho nemohla najít svého kandidáta a oznámení několikrát odložila i kvůli tomu, že nedokázala přesvědčit ministra zahraničních věcí Miroslava Lajčáka. Připomenul, že není členem strany SMER, ale že se bude spoléhat i na pomoc strany při financování kampaně. V prvním kole voleb skončil na druhém místě za Zuzanou Čaputovou a postoupil do druhého kola voleb.

Maroš Šefčovič (* 24. července 1966, Bratislava, Československo) je slovenský diplomat a evropský politik, od listopadu 2014 místopředseda Evropské komise a komisař pro energetickou unii v Evropské komisi vedené Jean-Claude Junckerem. V roce 2019 se účastnil prezidentských voleb jako nestraník nominovaný stranou SMER.

Maroš Šefčovič (; born 24 July 1966) is a Slovak diplomat and politician who has been member of the European Commission since 2009. He also stood for the office in the 2019 Slovak presidential election, which he lost against Zuzana Čaputová.


Historie.

"Naronic" byl spuštěn na vodu 26. května 1892 a za méně, než dva měsíce, 17. července, vyplul na svou první plavbu z Liverpoolu do New Yorku. Byl navržen jako nákladní loď s prostory i pro cestující. Po své první plavbě vykonal ještě dalších pět bez nehod. 11. února 1893 vyplul na svou poslední plavbu do New Yorku pod velením kapitána Williama Robertse.

Neštěstí.

Na této plavbě do New Yorku bylo na palubě 50 důstojníků a 24 lidí starajících se o dobytek. Po opuštění Liverpoolu zastavil ještě v Point Lynas na severu Walesu. Poté již zamířil na západ na volné moře a už nikdy nebyl spatřen.  Naronic neměl žádný bezdrátový telegraf, kterým by mohl vysílat nouzové signály (až o pět let později otevřela Marconi Company svou továrnu, kde vyráběla telegrafy, které byly používány mj. i na Titaniku). Vyskytl-li se nějaký problém, musela si s ním posádka poradit sama. Jediná zpráva, kterou o nehodě máme, pochází ze dvou zdrojů.  Britský parník SS "Coventry" nahlásil, že viděl dva prázdné čluny z Naroniku. První byl nalezen převrácený 4. března v 2:00 ráno a druhý, nalezen ve 14:00, byl zaplavený. První byl nalezen 19 mil (některé zdroje uvádějí 90 mil) od místa, kde později potkal stejný osud Titanic.  Druhý zdroj informací jsou čtyři lahve se zprávami, které byly nalezeny později. Byly v nich zprávy psané v době, kdy se Naronic potápěl. Dvě z nich byly nalezeny v USA, první 3. března v Bay Ridge v New Yorku a druhá 30. března v Ocean View ve Virginii. Třetí byla nalezena v červnu v Severním průlivu a čtvrtá 18. září na řece Mersey poblíž místa, odkud loď vyplouvala v Liverpoolu.  Všechny čtyři říkají, že se Naronic potápí, ale nejdetailnější je ta druhá:  Pod zprávu se podepsal John Olsen, čeledín, ale na seznamu pasažérů nikdo takový nebyl, nejblíže tomuto jménu byl John O'Hara. Podobně na tom je podpis z první lahve, L. Winsel, který rovněž nebyl na seznamu. Zprávy ve zbylých dvou lahvích jsou nepodepsané. Kvůli tomu byly zprávy, jako svědectví osudu lodi, prozkoumávány, ale nakonec nebyly uznány za věrohodné. Pokud ale jsou zprávy pravdivé, loď se potopila někdy okolo 3:20 ráno 19. února 1893.

SS "Naronic" byl parník společnosti White Star Line vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu. Jeho sesterskou lodí byl SS "Bovic". Loď se ztratila na moři po opuštění Liverpoolu 11. února 1893 na cestě do New Yorku. Všech 74 lidí na palubě zemřelo. Osud lodi je záhadou, která je dodnes nezodpovězená.

SS Naronic was a steamship built by Harland and Wolff in Belfast for the White Star Line. The ship was lost at sea after leaving Liverpool on February 11, 1893 bound for New York, with the loss of all 74 people on board. The ship's fate is a mystery that remains unsolved to this day.


Život.

Byl nemanželským dítětem, jeho otec pocházel ze Španělska a matka z domorodého národa Kečuů. Vstoupil do armády, roku 1841 se vyznamenal v bitvě u Ingavi, kde bolivijská armáda porazila Peruánce, což odstartovalo jeho kariérní růst. V roce 1854 se zúčastnil vzpoury proti prezidentovi Manuelovi Isisdorovi Belzú a po jejím potlačení byl odsouzen k trestu smrti, ale dostal milost poté, co se omluvil a vysvětlil, že byl v té době příliš opilý, než aby si uvědomil následky svých činů. Později dosáhl Melgarejo hodnosti generála, podpořil převrat v roce 1861, po němž se stal prezidentem José María Achá, ale v roce 1864 vedl další povstání a díky jeho úspěchu se stal v 44 letech hlavou státu. V březnu 1865 se vrátil z exilu bývalý prezident Belzú a Melgarejo ho pozval do prezidentského paláce v La Pazu, kde ho nechal zastřelit; podle legendy se pak objevil na balkoně s Belzúovou mrtvolou a zvolal: „"Belzú je mrtvý. Kdo žije?“, načež shromážděný dav křičel: „Ať žije Melgarejo!"“  Melgarejovo působení ve funkci prezidenta bylo ovlivněno jeho bezohledností, pologramotností a závislostí na alkoholu. Vládl jako caudillo, tvrdě likvidující veškerou opozici, do ústavy dokonce vložil článek, kterým si vyhradil právo zabíjet protivníky. Zahájil rozsáhlé vyvlastňování indiánské půdy a její přidělování velkostatkářům, provedl devalvaci měny, která vedla k hospodářskému propadu země. K jeho nevyzpytatelným rozhodnutím patřilo odstoupení rozsáhlého území Brazílii údajně za to, že mu Brazilci darovali bílého koně, nebo přidělení koncesí na těžbu ledku na bolivijském území Chilanům, které připravilo státní pokladnu o důležitý zdroj příjmů. Poté, co se pohádal s britským velvyslancem, nechal diplomata přivázat na osla a vozit po hlavním městě; dobová anekdota praví, že když se to dozvěděla královna Viktorie, škrtla na mapě světa Bolívii a zakázala veškeré zmínky o této zemi.  Melgarejo byl velkým obdivovatelem Francie. Když mu roku 1870 oznámili, že vypukla prusko-francouzská válka, rozhodl o vyslání bolivijské armády na pomoc Francouzům. Tento exces proti němu definitivně popudil armádní vedení, vypukla vzpoura a v lednu 1871 obsadil hlavní město generál Agustín Morales a prohlásil se prezidentem. Melgarejo se svojí milenkou Juanou Sanchezovou uprchl do Peru, zde ho Juana opustila a když se exprezident snažil znovu získat její přízeň, byl zastřelen jejím bratrem.

Manuel Mariano Melgarejo Valencia (13. duben 1820 Tarata, Cochabamba – 23. listopadu 1871 Lima) byl bolivijský generál a v letech 1864–1871 prezident republiky.

Manuel Mariano Melgarejo Valencia (13 April 1820 – 23 November 1871) was President of Bolivia, from December 28, 1864, to January 15, 1871.


Původ.

Originální charakter medvěda pochází z populárního systému BBS, internetové stránky 2channel v Japonsku, kde byl představen jako クマー (Kumā), což je prohození slova くま (Kuma) znamenající medvěd v Japonštině. I přes mylný dojem mnoha Evropanů a Američanů, Kumā (Pedobear) není spojován s žádnými sexuálními věcmi jako je pedofilie. Pedobear je populární vtip na webových stránkách 4chan, který přijal svůj charakter především jako způsob, jak zesměšnit uživatele požadující nebo publikující sexuálně laděné obrázky dětí. Pedobear (také nazývaný PeĎobear) však v dnešní době je spojován více s erotikou. Jedná se o velice známou postavu a v žebříčku oblíbenosti facebookových fotek je na druhém místě za meme komiksy.

Mainstreamová media.

Pedobear se posléze stal známým i mimo 4chan, jak bylo napsáno v novinách, a na mnohých významných webových stránkách. Pedobear byl spojován s pedofilními přečiny kněží, znak byl použit ve videu CollegeHumor. Dne 3. července 2009, kanadský umělec Machael R. Barrick vytvořil dvě kompozice obrázků znázorňující Pedobeara seskupeného společně s maskoty zimních olympijských a paralympijských her 2010. Jedna je založena na oficiálním umění a ta druhá na umění fanartu. Tento obraz byl pak mylně použit jinými médii, především polského deníku Gazeta Olsztńska, pro titulní stranu o olympijských hrách ve Vancouveru. Dne 24. července 2009 napsal konzervativní komentátor Pat Buchanan sloupek o prvních měsících vlády Baracka Obamy obsahující obrázek Pedobeara, který vzbudil značnou reakci od nepolitických komentátorů. V červnu 2010 se Pedobear stal koláží zachycující ikony z videoher a internetové kultury, která byly prezentována na Brooklyn’s Renegade Craft Fair. Jiná využití Pedobeara zahrnují Pedobear iStockphoto tapety, leták obchodu s konfekcí v Portlandu v Oregonu a přední stranu časopisu Import Tune, který náhodně uvedl Pedobear jako číslo. Toto číslo později přenesly místní zpravodajské stanice včetně detailní historie Pedobeara, vysvětlení problematiky a dokonce i rozhovoru s Cheezburger Network’s CEO Ben Huh o kulturním významu Pedobeara.

Pedobear je internetový mem, který se stal známým díky internetovému portálu 4chan. Jak už samotný název napovídá („pedo“ naznačuje pedofilii a anglické „bear“ znamená medvěd), hlavní ikonou je pedofilní medvěd. Jedná se o zlého medvěda, který rád útočí na nezletilé dívky. Líbí se mu především takové, které ještě nedosáhly pohlavní dospělosti. Obrázkem Pedobear se nechal inspirovat i Zdeněk Škromach při svém souboji s Facebookem o tlačítko „toto jsem přečetl“.

Pedobear is an Internet meme that became popular through the imageboard 4chan. As the name suggests ("pedo" being short for "pedophile"), it is portrayed as a pedophilic cartoon bear. It is a concept used to mock pedophiles or people who have any sexual interest in children or "jailbait". The bear image has been likened to bait used to lure children or as a mascot for pedophiles.


Život.

Jeho otcem byl kníže Mikuláš Malý Minsterberský z rodu slezských Piastovců a matkou Anežka z Lichtenburka († 1370), z východočeského rodu Žlebských z Lichtenburka. V době úmrtí svého otce v roce 1358 nebyl Bolko III. plnoletý, proto za něj zpočátku vládla matka. Vládu převzal roku 1360 a stejně jako dva jeho předchůdci pokračoval ve výprodeji své země. Po smrti svého strýce Bolka II. Minsterberského v roce 1368 se neúspěšně pokusil dostat ke svému dědictví.  Roku 1369/1370 se Bolko oženil s Eufemií († 1411), dcerou vévody Boleslava Bytomsko-Kozelského. Eufemie byla roku 1364 poprvé provdána za Václava z Falkenberka, který zemřel roku 1369. Měli osm dětí, z nichž syn Jindřich († 1420) byl posledním mužským potomkem této rodové větvě.  Sňatkem Bolko III. získal město Gliwici, ale již v roce 1373 ji prodal Konrádovi II. z Olešnice, který od něj v roce 1379 koupil také Kąty Wrocławskie nedaleko Vratislavi. V roce 1385 přišel také o Střelin, takže mu zůstalo jen město Minsterberk s okolím.  Bolko III. byl věrným dvořanem českého krále Karla IV., u něhož několikrát pobýval. V roce 1394 byl zatčen spolu s Karlovým synem Václavem IV. Pravděpodobně proto mu Václav IV. propůjčil v letech 1396–1400 úřad soudce dvorského soudu. Roku 1403 se ve Vídni nabídl spolu se svým synem Mikulášem († 1405) a lehnickým knížetem Ruprechtem rakouskému arcivévodovi Albrechtovi IV. jako rukojmí namísto krále Václava IV., který tam byl ve vazbě. V letech 1404–1406 byl zemským fojtem Horní Lužice.  Bolko III. zemřel 13. června 1410; jeho tělo bylo pohřbeno v rodinné kryptě cisterciáckého kláštera v Jindřichově.

Boleslav III. Minsterberský, též Bolko III. (1344/1348 – 13. června 1410), byl minsterberský kníže z rodu slezských Piastovců a dvořan českých králů karla IV. a Václava IV.

Bolko III of Münsterberg ( – 13 June 1410) was a Duke of Münsterberg (Ziębice) from 1358 until his death, and ruler over Gleiwitz (Gliwice) during 1369–1373.


Stavba.

Stavba této třídy byla objednána roku 1943. Původně bylo objednáno 46 ponorek, ale po skončení války byl jejich počet snížen na 16. Jejich kýly byly založeny v letech 1943–1945 a do služby byly zařazeny v letech 1945–1948. Rozestavěné ponorky "Ace" a "Achates" byly použity jako cvičné cíle. Dalších plánovaných 20 člunů nebylo ani objednáno.  Jednotky třídy "Amphion":

Konstrukce.

Ponorky byly dvoutrupé koncepce. Hloubka ponoru byla až 500 stop. Výzbroj tvořil jeden 102mm/40 kanón QF Mk.XXII, jeden 20mm protiletadlový kanón a deset 533mm torpédometů. Čtyři torpédomety byly na přídi, dva na zádi a čtyři byly externí. Neseno bylo celkem 20 torpéd. Kromě deseti torpéd nabitých v torpédometech bylo šest náhradních torpéd na přídi a čtyři na zádi. Pohonný systém tvořily dva diesely (Vickers, Admiralty) o výkonu 4300 hp a elektromotory o výkonu 1250 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18,5 uzlu na hladině a 8 uzlů pod hladinou.

Modifikace.

Palubní 102mm kanón Mk.XXII byl později odstraněn. Na části ponorek jej nahradil 102mm/33 kanón QF Mk.XXIII.  V letech 1955–1956 byla na ponorce "Artful" provedena větší modernizace, zaměřená na zlepšení výkonů ponorky při plavbě pod hladinou. Do roku 1960 byly obdobně modernizovány její sesterské ponorky, vyjma "Aurochs" (poslední "Affray" se už dříve potopila při nehodě). Mimo jiné byla zvětšena kapacita baterií, byl upraven tvar trupu a velitelská věž dostala proudnicový tvar. Odstraněny byly kanóny, záďové a externí torpédomety, takže ponorce zůstala šestice 533mm torpédometů v přídi. Neseno bylo až 18 torpéd Mk.8, které později nahradila torpéda Mk.23. Alternativně mohlo být naloženo 18 min Mk.2, nebo 26 min Mk.5. Instalován byl vyhledávací a navigační radar a sonary typů 186, 187 a 197.  Ponorka "Aeneas" byla zapůjčena společnosti Vickers pro testování protiletadlového raketového kompletu SLAM ("Submarine-Launched Airflight Missile"). Na věži ponorky bylo instalováno čtyřnásobné odpalovací zařízení řízených střel Blowpipe, které měly ponorku chránit především proti vrtulníkům. Po úspěšných testech byla ponorka vrácena a uvedena do původního stavu.

Třída Amphion (jinak též třída A) byla třída diesel-elektrických ponorek postavených pro britské královské námořnictvo za druhé světové války. Celkem bylo postaveno 16 ponorek této třídy. Třída byla vyvinuta jako zvětšená verze ponorek třídy "T" pro operace na Dálném Východě proti Japonsku. Pro bojové nasazení za druhé světové války ale nebyly dokončeny včas. Vyřazeny byly v letech 1967–1977. Ponorka "Alliance" byla zpřístupněna jako muzejní loď.

The Amphion" class (also known as the "A" class and Acheron" class) of British diesel-electric submarines were designed for use in the Pacific War. Only two were completed before the end of hostilities, but following modernisation in the 1950s, they continued to serve in the Royal Navy into the 1970s.


Franklin D. Roosevelt (stanice metra v Paříži)

Historie.

Stanice byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku linky metra v Paříži. 27. května 1923 sem byla dovedena linka 9 při prodloužení ze stanice Trocadéro do Saint-Augustin. Obě stanice ale byly původně postaveny jako samostatné a nepřestupní.  Až 6. října 1942 byla zprovozněna přestupní chodba mezi oběma stanicemi, které se tak spojily v jednu. Těmito stavebními změnami došlo k tomu, že dva vstupy na nástupiště linky 9 jsou přístupné pouze přes nástupiště linky 1.  "Franklin D. Roosevelt" byla v roce 1952 první stanicí metra v Paříži, kde byly instalovány prosklené reklamní vitriny z nebarveného hliníku a v roce 1957 byla stanice vyzdobena moderními vitrážemi z emailového skla. Tyto vitráže byly odstraněny na počátku 21. století nejprve na nástupišti linky 9, poté i u linky 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1, prošla stanice v roce 2008 kompletní rekonstrukcí a byly zde umístěny automatické bezpečnostní dveře. Nástupiště linky 1 byla zvýšena ve dnech 12.– 16. listopadu 2008.

Název.

Stanice linky 1 byla v roce 1900 otevřena pod názvem "Marbeuf" podle ulice R"ue Marbeuf". Stanice linky 9 se původně jmenovala "Rond-Point des Champs-Élysées" podle kruhového objezdu. Po spojení obou stanic v říjnu 1942 se spojila i jejich jména na "Marbeuf – Rond-Point des Champs-Elysées". 30. října 1946 byl název změněn na současný "Franklin D. Roosevelt", neboť i zdejší "Avenue Victor-Emmanuel III" byla přejmenována na "Avenue Franklin D. Roosevelt" na počest amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Franklin D. Roosevelt je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 1 a 9. Nachází se v 8. obvodu v Paříži pod Avenue des Champs-Élysées u kruhového objezdu "Rond-point des Champs-Élysées". V roce 2004 byla s 12,19 miliónem cestujících třináctou nejrušnější stanicí pařížského metra.

Franklin D. Roosevelt ( ) is a station of the Paris Métro serving both Line 1 and Line 9. With more than 12 million passengers annually, Franklin D. Roosevelt is the fourteenth busiest station in the Paris Métro system.


Název.

Město bylo pojmenováno na počest krále Sedžonga Velikého, který nechal vytvořit korejskou národní abecedu, hangul. Předtím zněl název okresu Jongi (연기).

Historie.

Plán na vytvoření města vznikl v roce 2004 poté, co selhal plán prezidenta Ro Mu-hjona přemístit hlavní město taktéž do oblasti Čchungčchong; tento plán předpokládal umístění města buď v oblasti mezi Jongi-Kongdžu nebo mezi Kongdžu-Nonsanem.  Plány na přesun hlavního města způsobily rozepře v jihokorejském parlamentu, Sedžong měl být původně hlavním městem, ale Nejvyšší soud to prohlásil za nezákonné.  V roce 2012 byl vytvořen distrikt skládající se z celého okresu Jongi, tří obcí Kongdžu a jedné obce okresu Čchongwon.  V roce 2013 Putrajaya — taktéž nově budované hlavní město Malajsie — navázalo styky se Sedžongem.

Geografie.

Sedžong se nachází přímo mezi třemi velkými jihokorejskými městy: Tedžonem, Čchonanem a Čchongdžu. Nachází se asi 120 km jižně od Soulu.  V roce 2012 byla větší část města stále ve výstavbě. Rezidenční čtvrť měla několik výškových budov, šest škol, obchod a pár restaurací a byla oddělena od čtvrti vyhrazené pro úřady, která byla rozestavěná. K roku 2012 Sedžong neměl žádnou nemocnici ani muzeum.

Obyvatelstvo.

V roce 2013 mělo město asi 122 000 obyvatel. Podle plánu by město mělo mít v roce 2020 200 000 obyvatel a v roce 2030 500 000 obyvatel.

Úřady a infrastruktura.

Jihokorejská vláda plánuje do Sedžongu přesunout dalších 36 úřadů. Ve městě se nachází vládní komplex, jehož rozloha činí 213 000 m2 a má 7 poschodí. Komplex byl dokončen 16. listopadu 2013. Ceremonie při příležitosti přesunu mnoha úřadů a ministerstev do komplexu se uskutečnila 23. prosince 2013.

Sedžong je město v Jižní Koreji, které je de facto druhé hlavní město státu (po Soulu). V roce 2007 byl jihokorejskou vládou vytvořen jeho distrikt ze sousedních provincií Jižní Čchungčchong a Severní Čchungčchong a jako jedinému městu v Jižní Koreji mu byl udělen status "Speciálního autonomního města". V rámci plánu bylo do Sedžongu přesunuto devět ministerstev a čtyři úřady. S úplným přesunutím všech úřadů ze Soulu se však prozatím nepočítá.

Sejong (; ), officially the Sejong Special Self-Governing City (), is a special self-governing city and "de facto" administrative capital of South Korea.


Děj.

Niko je malý sobík, který vyrůstá bez otce. Žije ve stádě dobře ukrytém před vlky v údolí. Od své maminky ví, že jeho otcem je jeden ze sobů z letky Santa Clause. Nikovým snem je naučit se létat stejně jako jeho otec. Jediný, kdo v tomto snu podporuje, je veverčák Julius, pro ostatní členy stáda je pouze pro smích.  Přestože to má Niko od vůdce stáda zakázáno, jednoho dne se rozhodne trénovat létání na kopci. Tam si ho vyčíhají vlci, před kterými Niko musí utéct. Tím ale ukáže vlkům cestu ke svému stádu a stádo se tak musí vydat na cestu, aby našlo nové útočiště. Protože se Niko cítí provinile, opustí stádo a rozhodne se najít svého otce. Na cestě ho doprovází Julius. Po celou cestu ho sledují vlci.  Niko objeví tajnou cestu, která vede do úkrytu letky Santa Clause. Cesta je plná překážek, které ale Niko překoná, a dostane se tak do skrýše letky. Touto cestou projdou i vlci. Niko se setkává se soby z letky, mezi kterými hledá svého otce. Nikdo se k němu ale nehlásí. Sobi chtějí otestovat Nikovu schopnost létání, protože ta se dědí po otci, a tak nechají Nika skočit ze skály. Protože ale Niko ještě létat neumí, jeden ze sobů ho musí zachránit.  Niko varuje letku, že do skrýše míří vlci, ale nikdo ze sobů mu nevěří, než jim dojde, že i Niko musel projít všemi nástrahami na cestě k nim. Když si sobi uvědomí, jaké nebezpečí pro ně vlci představují, dostanou strach a jsou neschopni jakékoliv akce. Niko ovšem odvahu neztratil a proti vlkům bojuje. Jeden z vlků ho pronásleduje a Niko uteče na strom. Odtud ovšem spadne, ale v průběhu pádu se u něho objeví schopnost létání, takže si neublíží. Sobi nakonec odvahu seberou a vlky zaženou a i jeden ze sobů se k Nikovi přihlásí jako jeho otec. Niko je ale zklamán a vrací se ke svému stádu.  Niko doprovází svoje stádo a ze vzduchu je varuje před nebezpečími. V tom se objeví Santova letka a přistane v blízkosti stáda. Nikův otec potvrdí před stádem, že je opravdu jeho otec, a Nikovi řekne, že je kdykoliv může navštívit. Juliovy je oznámeno, že se stal čestným členem letky. Po té Santova letka odlétá pokračovat ve své práci.

Sobík Niko je finsko-německo-dánsko-irská animovaná pohádka z roku 2008, režírovaná Michaelem Hegnerem a Karim Juusonenem. Postavu sobíka Nika ve finštině namluvil Olli Jantunen, postavu Julia Hannu-Pekka Björkman. V němčině jsou to Pete Stefanov a Olaf Reichmann, v angličtině Andrew McMahon a Norm MacDonald.

The Flight Before Christmas (, aka Niko & The Way to the Stars) is a 2008 computer animated Christmas film directed by Michael Hegner and Kari Juusonen. It revolves around a young reindeer named Niko who must overcome his fear of flying by heading to Santa Claus' fell to save him and his fleet of flying reindeer from a pack of wolves. The film was a Finnish production with co-producers in Denmark, Germany and Ireland. It was produced by Anima Vitae, Animaker Oy, A. Film A/S, Ulysses Films, and Magma Films. The animation was produced in Finland, Germany and Denmark, with post-production carried out in Ireland. A 45-minute television edit in American English, was produced in the United States for CBS under the title The Flight Before Christmas. A sequel, "" was released in October 2012 in Finland. It is one of the most expensive Finnish films.


Klubová kariéra.

Tătărușanu zahájil svou profesionální fotbalovou kariéru v druholigovém rumunském klubu CS Juventus București v sezóně 2003/04.  Po třech sezónách odešel do klubu ACF Gloria Bistrița, za nějž odehrál necelé tři sezóny (včetně hostování zde) a odchytal celkem 45 utkání v Lize I. V květnu 2008 jej koupil prestižní rumunský klub z hlavního města FC Steaua București, který jej ještě rok ponechal v Glorii na hostování pro sezónu 2008/09 (ve Steaui chytal pravidelně kolumbijský brankář Róbinson Zapata). V červnu 2009 se Tătărușanu připojil k A-týmu Steauy a po odchodu Zapaty do tureckého Galatasaray SK se stal jednotkou týmu. 16. července 2009 debutoval v evropských pohárech, kdy vychytal výhru 2:0 ve druhém předkole Evropské ligy UEFA proti maďarskému týmu Újpest FC. Steaua se následně probojovala přes další předkola až do základní skupiny Evropské ligy, kde poté vypadla. V rumunské první lize v dresu Steauy debutoval 2. srpna 2009 proti týmu FC Ceahlăul Piatra Neamț (výhra 2:0). V sezóně 2010/11 vyhrál s klubem rumunský pohár po finálové výhře 2:1 nad městským rivalem FC Dinamo București, v sezóně 2012/13 pak ligový titul a následně v červenci 2013 i rumunský Superpohár (po výhře 3:0 nad FC Petrolul Ploiești). V sezóně se pak probojoval s klubem do základní skupiny Ligy mistrů (v play-off předkole hrál proti polskému celku Legia Warszawa, v základní skupině se Steaua střetla s anglickým týmem Chelsea FC, německým FC Schalke 04 a švýcarským FC Basilej). Tătărușanu se během svého angažmá stal kapitánem mužstva.  V sezóně 2013/14 se Steauou ligový titul obhájil.  V červnu 2011 za něj nabídl italský klub SSC Neapol 3 miliony eur, ale s nabídkou neuspěl.  V létě 2014 odešel do italského celku ACF Fiorentina, kde podepsal 5letou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Tătărușanu reprezentoval Rumunsko v mládežnické kategorii do 21 let. V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 17. listopadu 2010 v přátelském zápase v rakouském městě Klagenfurt am Wörthersee proti Itálii, kde nastoupil na hřiště do druhého poločasu za stavu 1:0 pro Rumuny místo brankáře Costela Pantilimona. V závěru utkání si vstřelil vlastní gól Ciprian Marica a Rumunsko tak remizovalo s favoritem 1:1.  V prvním barážovém utkání o MS 2014 15. listopadu 2013 proti Řecku jakožto brankářská jednotka kvůli zranění nechytal (chytal Bogdan Lobonț), Rumuni však porušili pravidla, když na 23členné soupisce měli nominované pouze dva brankáře, přičemž podle regulí FIFA musí mít každý tým 3 brankáře. Řecko zápas vyhrálo 3:1. V případě podání protestu řeckého týmu (což se nestalo) by Rumunsku hrozila kontumace 0:3 a Řekové by šli do odvety s lepší pozicí. Odveta skončila remízou 1:1 a Rumunsko tak na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii nepostoupilo. Trenér rumunského národního týmu Anghel Iordănescu jej vzal na EURO 2016 ve Francii, kam Rumunsko postoupilo ze druhého místa kvalifikační skupiny F. Rumuni obsadili se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině A. Ciprian byl brankářskou jedničkou a odchytal všechny tři zápasy svého týmu na turnaji.

Ciprian Anton Tătărușanu [čiprijan teterušanu] (* 9. února 1986, Bukurešť, Rumunsko) je rumunský fotbalový brankář a reprezentant, který hraje v klubu ACF Fiorentina.

Anton Ciprian Tătărușanu (; born 9 February 1986) is a Romanian professional footballer who plays as a goalkeeper for French club Lyon and the Romania national team.


Život.

Narodila se 21. října 1628 v Cartageně jako nejmladší z třinácti dětí. Její otec Marco Aurelio Morata e Iscaya byl italský rytíř ze Savojska a její matka Juana Garibaldo byla taktéž italského původu. Oba rodiče zemřeli roku 1632 a to v rozmezí tři dnů. O Úrsulu se začala starat její starší sestra Sebastiana. Když jí byly 4 roky, onemocněla neštovicemi. Během této nemoci prošla prvním mystickým zážitkem. Dostala se do bezvědomí a během tohoto stavu prý viděla jasné božské světlo, které ji naplňovalo radostí.  Roku 1647 složila své řeholní sliby v klášteře klarisek-kapucínek v Murcii a přijala jméno Micaela. Když o rok později zasáhl město mor, Micaela ošetřovala nemocné. V letech 1651–1653 se zvedl tok řeky Segury a sestry byly nuceny odejít z kláštera do Monte de los Ermitas. Během tohoto období sestra Úrsula Micaela prožila temnou noc duše, fázi duchovní krize popsané mnoha mystiky.  Roku 1653 zažila svou první extázi, podobnou jaké měla sv. Terezie od Ježíše. V této extázi zažila anděla, který jí probodl šíp do srdce, a ona ucítila oheň božské lásky.  Během života zažívala mnohé extáze, vize či zázraky.  Roku 1669 začala budovat klášter v Alicante, kde se roku 1699 stala abatyší.  Zemřela 9. ledna 1703 ve věku 74 let. Po šesti dnech po její smrti bylo podle svědků její tělo stále teplé a nerozkládalo se.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen v diecézi Orihuela-Alicante. Dne 11. září 2006 byl Kongregací pro blahořečení a svatořečení vydán "Nihil obstat," což znamená, že nic nebrání zahájení procesu jejího blahořečení. Nyní jí náleží titul Služebnice Boží.

Úrsula Micaela Morata (21. října 1628, Cartagena – 9. ledna 1703, Alicante) byla španělská řeholnice Řádu klarisek-kapucínek, mystička a zakladatelka kláštera.

Ursula Micaela Morata (Cartagena, Spain, 21 October 1628 - Alicante, Spain, 9 January 1703) was a nun, mystic, and founder of the convent of the Capuchin Poor Clares in Alicante, Spain.