Příběh a herní systém.

Příběh hry je uvozen scénou, kdy Homer Simpson při jedné ze svých pracovních směn v jaderné elektrárně hraje na tabletu hru "Happy Little Elves" a mezitím dojde k přehřátí jádra, elektrárna vybuchne a s ní i celé město Springfield. Hráč pak vede Homera k tomu, aby od základů vystavěl nový Springfield podle svého.  Výstavba budov a umisťování dekorací spotřebovává herní peníze a plnění úkolů dává hráči finanční výdělky a zkušenosti, jejichž hromaděním postupuje v úrovních hry. Zpřístupňuje tak nové příběhy i úkoly a také budovy a postavy, známé ze seriálu. Úkoly zadávané postavám trvají různou dobu, od minimálních 6 sekund přes obvykle jednu, čtyři, osm, dvanáct až po 24 hodin. Lze je zpravidla urychlit pomocí prémiové měny, jíž jsou koblihy. Ty může hráč v omezeném množství získat i ve hře, ale zejména je nakupuje za reálné peníze. Za koblihy také může nakupovat prémiové budovy, dekorace a postavy.  Hra vyžaduje online připojení k internetu. Hrát lze i v anonymním režimu, pro synchronizaci však nabízí připojení k uživatelskému účtu Origin. Plnění úkolů a výstavba budov probíhá v reálném čase, hra však nemusí být spuštěna, o splnění úkolů informuje pomocí push notifikací. Hráč také může navazovat přátelství s jinými hráči (prostřednictvím Origin nebo Facebooku) a porozhlédnout se po jejich městě, jednou za 24 hodin také provést tři akce: vysbírat výdělky z budov nebo provést drobné vandalství.  Graficky je hra věrná stylu kresleného seriálu, hráč město vidí z izometrického 3D pohledu, který si může plynule přibližovat a oddalovat. Jednotlivé prvky jsou navíc animované. Postavy běžně chodí po chodnících, pokud nedostanou úkol – ten plní buď v některé z budov (či dekorací), nebo přímo „na očích“ hráči. U mnoha budov se při plnění úkolu postavou spouští speciální drobné animace, např. zavlažovač trávníku, vlající záclony v okně, otáčející se ventilátor střešní klimatizace, pohybující se siluety ve svítících oknech. Řada postav je navíc ozvučena hláškami, namluvenými původním obsazením ze seriálu.

Události.

Kromě základní hry s postupným vršením dosažených zkušenostních úrovní zavedli vývojáři od podzimu 2012 navíc časově omezené tematické události ("events"), které ke hře přidávají dodatečný děj a obsah. Zpravidla se střídají velké a malé události. Velké události ("major events") trvají více týdnů a obvykle bývají rozděleny na 2 až 4 dějství (typicky 3), jimiž prochází hlavní příběhová linka. Malé události ("minor events") jsou kratší a spočívají zpravidla v jedné dějové a úkolové linii, která hráčům postupně poskytuje dosažené odměny při nasbírání dostatečného množství příslušného oběživa. Hráčům, kteří malé události v termínu jejich původního spuštění neodehráli (ani nezačali hrát), je tato nabídnuta k hraní o rok později. Velké události se však neopakují. Část obsahu, který hráči mohou získat, se však někdy vrací během pozdějších událostí v rámci různých slevových akcí a jiných mimořádných příležitostí.  Kromě těchto dvou typů událostí se ve hře vyskytují ještě další menší jednorázové akce, např. propagující aktuálně premiérově vysílané díly seriálu "Simpsonovi" nebo krátkodobě nabízející další dokoupitelný obsah ("promotionals"), případně avizující chystanou velkou událost ("promotions").  Seznam všech speciálních velkých i malých událostí ve hře (v závorce jsou uvedeny neoficiální české překlady):

Přijetí.

Vydavatel hry Electronic Arts při spuštění hry koncem února 2012 podcenil hráčský zájem, takže jeho servery nezvládaly první nápor hráčů. Docházelo k problémům s přístupem k herním serverům, což dospělo k půlročnímu uzavření hry pro nové hráče až do srpna 2012. Ani poté potíže s přístupem k serverům zcela nevymizely.  Jaroslav Kubricht z "Bonusweb.cz" udělil hře krátce po jejím spuštění 55% hodnocení, vyzdvihl „skvělou grafiku“ a „vtipné hlášky“, kritizoval omezené možnosti hratelnosti spočívající „prakticky jen v klikání a čekání“, podle něj jde o klon "FarmVille" z Facebooku. Martin Šimon z "Mobilenet.cz" s půlročním odstupem a po zavedení prvních tematických „eventů“ hodnotil hru na 70 %. Vyzdvihl velmi pěknou grafiku, bezplatný základ hry a nevnucování in-game nákupů, negativně hodnotil nutnost internetového připojení v kombinaci s výpadky v dostupnosti herních serverů a časté čekání bez in-game nákupů.

The Simpsons: Tapped Out (často zkracováno jako "TSTO") je v základu bezplatná mobilní hra pro systémy Android a iOS, založená na americkém animovaném seriálu "Simpsonovi". Hráči vytvářejí a udržují vlastní verzi Springfieldu pomocí známých postav a budov. Hra je pravidelně aktualizována s novým obsahem a obsahuje „eventy“ (události), např. Den díkuvzdání či Halloween (související se Speciálními čarodějnickými díly). Hra je k dispozici v několika jazycích, např. v angličtině, francouzštině, turečtině, italštině, němčině, zjednodušené čínštině, španělštině a portugalštině. V češtině distribuována není.

The Simpsons: Tapped Out is a freemium mobile game for iOS and Android, based on the American animated series "The Simpsons". It allows users to create and maintain their own version of Springfield using familiar characters and buildings. The game is regularly updated with new content, often season and holiday themed, for example during holidays like Thanksgiving, and "Treehouse of Horror" episodes-related content for Halloween. The game is available in several languages such as English, French, Turkish, Italian, German, Simplified Chinese, Peninsular Spanish and both European Portuguese and Brazilian Portuguese. The game was developed and published by EA Mobile and launched in Europe on February 29, 2012 and in North America on March 1, 2012 for iOS and February 6, 2013 for Android. The game was released for Kindle Fire devices in several markets on June 24, 2013.


Historie.

Na místě stál původně gotický farní kostel ze 13. století zasvěcený taktéž Mikuláši z Myry. V roce 1625 získali kostel a sousední domy jezuité, kteří farnost přenesli k sousední románské rotundě sv. Václava. Výstavbu nového chrámu umožnil především velký dar, který 1654 poskytl Václav Libštejnský z Kolovrat (1634–1659), který se zřekl svého majetku, aby mohl vstoupit do Tovaryšstva Ježíšova. Veškeré své finance čítající 178 500 zlatých určil na stavbu chrámu sv. Mikuláše a profesního domu v Praze na Malé Straně.  Ve druhé polovině 17. století začali jezuité uprostřed náměstí dle projektu Giovanniho Domenica Orsiho budovat nový komplex budov, kterému ustoupila i rotunda sv. Václava. Samotný kostel byl postaven ve dvou etapách v průběhu 18. století.  Z let 1703–1711 pochází západní průčelí, prostor předsíně s kruchtou, kaple sv. Barbory, kaple sv. Anny a dvě pole lodi s bočními kaplemi, provizorně uzavřené zdí. První fáze byla zbudována dle nových, již vrcholně barokně plánů tradičně (od Pelcla) připisované Kryštofu Dientzenhoferovi. Jeho autorství však není doloženo a je nejisté. Kamenické práce prováděl František Santini-Aichel, po jeho smrti v roce 1709 pokračoval Pietro della Torre. V dalších letech pokračovaly práce uvnitř hotové části kostela.  Od roku 1737 byly zahájeny práce na dostavbě kostela pod vedením Kiliána Ignáce Dientzenhofera, který předložil plány již roku 1728. Bylo vybudováno třetí pole lodi kostela, která byla upravena i v původní části a její strop scelen do složitě tvarovaného podkladu pro fresku. Nový byl také trojlistý závěr kostela s odvážně řešenou kupolí a štíhlá přilehlá věž. V roce 1752, po úmrtí Dientzenhofera na konci roku 1751, již na stavbě kostela i věže probíhaly dokončovací práce. Tvůrčí přínos jeho žáka a zetě, nového vedoucího stavby Anselma Luraga, proto není významný. V následných letech probíhalo dokončení chrámové výzdoby.  V minulosti na věži kostela drželi službu hlásní, kteří měli za úkol hlásit případné požáry či blížícího se nepřítele.  Za socialismu byla ve věži vybudována pozorovatelna Státní bezpečnosti, ze které bylo možné sledovat americké a jugoslávské velvyslanectví a přístupovou cestu k západoněmeckému velvyslanectví. Poslední zprávy o pozorování z tohoto místa pocházejí z roku 1990. Dne 15. dubna 2010 byla pozorovatelna s krycím názvem „Kajka“ zpřístupněna veřejnosti, nacházela se v ní expozice, která dokumentovala činnost správy sledování StB.

Popis.

Chrám tvoří jižní část komplexu bývalého jezuitské profesního domu. Výchozí předloha kostela je hlavní jezuitský vzorový kostel Il Gesù v Římě, jehož konečným architektem byl Giacomo della Porta.

Exteriér.

Hlavní průčelí chrámu je konvexně-konkávně zvlněné a při pohybu diváka vytváří iluzi pohybující se hmoty. Součástí složitě utvářené fasády jsou dvě dvojice sloupů, balustrády, sochy svatých z dílny Jana Bedřicha Kohla-Severy. Ve výklenku ve štítě je to sv. Mikuláš, na atice sv. Petr a Pavel a jezuitští Ignác a František Xaverský, na balustrádě nad hlavním vchodem církevní otcové ve volných kopiích z konce 19. století. Na štítu nalezneme znak Františka Karla Liebsteinského hraběte z Kolowrat, strýce hlavního mecenáše stavby hraběte Václava, který ze skromnosti nechtěl být se stavbou spojován.  Jižní průčelí je tvořeno vysokým soklem, dvěma patry s pravidelně uspořádanými okny a atikou s neobvyklými trojlistými otvory. Osa křížení kostela je na fasádě jen málo výrazně vyznačena a sochařsky doplněna, v dolním patře sochou Víry a putti s tiárou a mitrou ve výklenku z dílny Ignáce Platzera. Tato dílna osadila i roku 1879 odstraněné sochy na atice, kde jen v ose křížení Salvátor od Roberta Platzera z poloviny 19. století.  Východní průčelí z větší části zakrývají přilehlé domy, na nimi na balustrádě Immaculata, sv. Filip a Juda Tadeáš, kopie Platzerových soch od A. Procházky. Severní fasáda s portálem do krypty je skryta ve dvoře profesního domu.  Kupole nad křížením chrámu je posazena na vysoký tambur členěný okny a pilastry s vázami. Plastické členění probíhá i přes dvojplášťovou kupoli, kde zdůrazněno klempířsky a volskými oky, až na lucernu s dekorativně řešeným ochozem. Ozdobně klempířsky zpracovaná střecha lucerny vrcholí zlaceným motivem plamene a Trojice s božím okem. Kopule je stejně vysoká jako sousední věž kostela.  Věž je složitě utvářena, jednotlivá patra jsou na principu superpozice řádů a měnících se a zmenšujících půdorysů s konkávním prohnutím a složitě řešenými nárožími. Celek vrcholí hodinami a náročně klempířsky zpracovanou střechou s trojlaločnými okny a vázami. Věž již v době její výstavby ve sporu získala obec a má proto vchod zvenčí se znakem Prahy a také vlastní číslo popisné 556.

Interiér.

Vnitřek chrámu sv. Mikuláše představuje nejhonosnější pražský vrcholně barokní interiér. Stěny jsou pokryty umělým mramorem od Jana Hennevogela a stropy nástropními freskami od významných barokních malířů. V lodi se nachází monumentální freska "Zázraky a Apoteóza sv. Mikuláše" z roku 1760 od Jana Lukáše Krackera. Malbu "Oslava sv. Mikuláše za přítomnosti Nejsvětější Trojice a světců" na 70 m vysoké kupoli zhotovil František Xaver Palko, který též autorem "Svaté Cecílie" nad kruchtou. Fresky na klenbách jednotlivých kaplí provedl Josef Kramolín.  Interiér je zdoben dřevěnými sochami pokrytými bílým štukem se zlacenými detaily od Ignáce Františka Platzera. Hlavní oltář s pozlacenou měděnou sochou sv. Mikuláš podle Platzerova návrhu doprovází sochy sv. Františka Xaverského a sv. Ignáce z Loyoly. K dalšímu vybavení patří i monumentální sochy čtyř církevních učitelů v křížení pod kupolí a sochy světců a vázy na konzolách v lodi. Z Platzerovy dílny také pochází většina soch na bočních oltářích a alegorické sochy nad pedantivy a v tamburu kopule. Rokoková kazatelna je dílem Richarda a Petra Prachnerů.  Obrazy na oltářích v transeptu: Obrazy na bočních oltářích v kaplích na evangelijní straně chrámu:  Obrazy na bočních oltářích v kaplích na epištolní straně chrámu: Na jižním ochozu je vystavený rozměrný desetidílný pašijový cyklus závěsných obrazů, důležité pozdní dílo Karla Škréty, pocházející z vedlejšího profesního domu.  Barokní varhany mají více než 4 000 píšťal až šest metrů vysokých; hrál na ně Mozart v roce 1787.  Na bočním oltáři vlevo od hlavního oltáře se nachází ve skleněné skřínce kopie sošky Panny Marie Foyenské, zvané Belgická Foy. Originální sošku z pálené hlíny našel v roce 1609 dřevorubec uvnitř dubu, když kácel stromy poblíž vsi Foy-Notre-Dame v Belgii. Této sošce Madony byla zasvěcena 31. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, založené jezuity v letech 1674–1690.

Kostel svatého Mikuláše, nazývaný též chrám svatého Mikuláše, je barokní kostel nacházející se v Praze na Malostranském náměstí. Chrám je někdy díky své monumentalitě a náročnému architektonickému i uměleckému zpracováním považován za umělecky nejvýznamnější barokní stavbu Prahy.

The Church of Saint Nicholas () is a Baroque church in the Lesser Town of Prague. It was built between 1704-1755 on the site where formerly a Gothic church from the 13th century stood, which was also dedicated to Saint Nicholas. It has been described as the greatest example of Prague Baroque.


Pozadí projektu.

Designově vycházela z třídy "Jamato". Hlavní dělostřelectvo sestávalo z šesti 510 mm kanónů ve třech dvojhlavňových věžích. Standardní výtlak měl dosáhnout 70 000 tun, maximální rychlost 27 uzlů (stejně jako "Jamato"). Pancéřování bylo silnější, než na dosud postavených bitevních lodích. 510 mm kanóny neměly mezi lodními děly na světě obdoby; hmotnost vystřelené protipancéřové střely by činila 1900 až 2000 kg ("Jamato" se 460 mm 1460 kg, USS "Iowa" se 406 mm 1225 kg).  Před rokem 1942 byly plánovány dvě jednotky, označené jako č. 798 a č. 799. Šlo vlastně o šestou a sedmou jednotku třídy "Jamato". Stavba ale nebyla zahájena, zůstaly jen ve fázi příprav a plánování, případně vytváření dokumentace. Po bitvě o Midway byla stavba bitevních lodí v Japonsku zastavena. "Super Jamato" se nezdál být tak progresivní jako rychlejší "Super křižníky typu A", které byly rovněž projektovány před rokem 1942, ale také nikdy nebyly postaveny.  Oproti "Jamato" měly mít jednotky "Super Jamato" šest (oproti devíti) hlavní hlavního dělostřelectva, i když rychlost střelby se tím pravděpodobně radikálně snížila. K redukci se přistoupilo hlavně kvůli snížení hmotnosti.  Protože většina japonských přístavů byla příliš mělká (již jednotky třídy "Jamato" byly širší, aby se snížil ponor, čímž se však zhoršila hydrodynamika a důsledkem byla nižší maximální rychlost plavidel), pro "Super Jamato" se šířka musela ještě zvětšit a pro zachování rychlosti alespoň na úrovni třídy "Jamato" by musely být výrazné posíleny pohonné jednotky.

Konkurence.

Záměr třídy "Super Jamato" vycházel z japonských snah stavět lodě, které by měly větší palebnou sílu než srovnatelné lodě protivníka a které by mohly být vyráběny ve větších množstvích. Japonci také vycházeli z přesvědčení, že Spojené státy nebudou stavět plavidla větší než třída "Iowa" (z důvodu omezení daných splavností Panamského průplavu).  Pokud by Japonsko, USA a Velká Británie postavily všechny plánované jednotky, Japonsko by mělo jen pět jednotek třídy "Jamato" a dvě "Super Jamato", oproti 17 novým americkým jednotkám (tříd "North Carolina", "South Dakota", "Iowa" a "Montana") a 9 britským jednotkám (třídy "King George V" a "Lion"). Americké a britské lodě měly navíc technologickou převahu, lepší dělostřelectvo, radary a rychlost. Naproti tomu by s největší pravděpodobností nebyly všechny americké a britské jednotky nasazeny proti Japonsku.

Třída Super Jamato (jap. 超大和型戦艦) byla nikdy nepostavená třída bitevních lodí japonského císařského námořnictva. Název vycházel z předchozí třídy "Jamato" a označení projektu bylo A-150.

Design A-150, popularly known as the "Super Yamato" class, was a planned class of battleships for the Imperial Japanese Navy. In keeping with the Navy's long tradition, they were designed to be qualitatively superior to battleships that might be faced in battle, such as those from the United States or Great Britain. As part of this, the class would have been armed with six guns, the largest weapons carried aboard any warship in the world. Design work on the A-150s began after the preceding in 1938–1939 and was mostly finished by early 1941, when the Japanese began focusing on aircraft carriers and other smaller warships in preparation for the coming conflict. No A-150 would ever be laid down, and many details of the class' design were destroyed near the end of the war.


Mládí.

Išmuratov se narodil a vyrůstal v Kazani, hlavním a největším městě ruské republiky Tatarstán, jako druhé dítě Razimi Išmuratové (Gatina) a Rafaila Išmuratova. Studoval hru na klarinet na Kazaňské hudební škole N3, Kazaňské hudební univerzitě a Kazaňské konzervatoři. V roce 1996 odpromoval.

Kariéra.

V roce 1998 se Išmuratov natrvalo přestěhoval do kanadského Montrealu, kde získal magisterský titul na Montrealské univerzitě, kde studoval u Andre Moisana. Poté založil Muczynski Trio s Luo Di-Cello a Evgenii Kirjnerovou na klavír, které získalo 1. cenu a velké ocenění na Národním hudebním festivalu (Kanada, 2002) a 1. cenu na 8. mezinárodní soutěži komorní hudby v Krakově (Polsko, 2004).

Dirigent.

Išmuratova první dirigentská práce, po obdržení jeho doktorátu v orchestru dirigování na Montrealské univerzitě v roce 2005, byla s komorním orchestrem Les Violons du Roy v Quebecu, kde byl asistentem dirigenta Bernarda Labadiea. Ichmouratov během let 2009–2011 zastával funkci rezidentního dirigenta v Quebeckém symfonickém orchestru v, kde asistoval izraelskému dirigentovi a skladateli Yoavi Talmiovi. V roce 2011 narychlo nahradil Yulie Turovského a začal dirigovat I Musici Chamber Orchestra de Montréal na turné po USA, Brazílii a Peru. V říjnu 2011 debutoval s Tatarskou akademickou státní operou a Baletním divadlem (Rusko) a byl znovu vyzván, aby dirigoval Pucciniho Turandot a Verdiho Rigoletto v průběhu sezóny 2012–13 a na následujícím evropském turné.

Kleztory.

V roce 2000 se Išmuratov připojil ke klezmerské skupině Kleztory, ve které v současné době hraje na klarinet, komponuje a skládá. Skupina v roce 2012 získala na Mezinárodním klezmerském festivalu cenu Furth a podařilo se jí vyhrát na soutěži v Amsterdamu, díky čemuž se objevila na Furthském klezmerském festivalu v průběhu následujícího jara.

Hudební skladatel.

Hudba Airata Išmuratova byla hrána v širokém spektru souborů a hudebníků v zemích po celém světě. A to včetně Maxima Vengerova, Quebeckého symfonického orchestru, Orchestre Metropolitain, Tchajpejského symfonického orchestru, Les Violons du Roy, New Orfordského smyčcového kvartetu, Yulia Turovského a I Musici de Montreal, Komorního orchestru Polského rozhlasu Amádeus. Ichmouratov byl jmenován jako rezidenční skladatel 2012 na „Concerts aux Iles du Bic“, v roce 2013 skladatelem léta v Orfordském centru umění a v roce 2015 skladatelem léta při 17. ročníku festivalu Classique des Hautes-Laurentides. Od roku 2010 je Ichmouratov partnerským skladatelem v Kanadském hudebním centru.

Ajrat Rafailovič Išmuratov (rusky Айрат Рафаилович Ишмуратов, * 28. června 1973) je Volžský Tatar, který se narodil rusko-kanadskému skladateli, dirigentovi a klezmerskému klarinetistovi. Je to dirigent a skladatel v komorním orchestru Nouvelle Generation v Montrealu, klarinetista montrealské klezmerské skupiny Kleztory a pozvaný profesor na univerzitu Laval v kanadském Quebecu.

Airat Rafailovich Ichmouratov (, Tatar Cyrillic: Айрат Рафаил улы Ишмурат,) born June 28, 1973) is a Volga Tatar born Russian / Canadian composer, conductor and klezmer clarinetist. He is conductor and composer in residence of Longueuil Symphony Orchestra, clarinetist of Montreal-based Klezmer group Kleztory and invited professor at Laval University in Quebec, Canada.


Kariéra.

Narodil se jako pátý syn Williama Douglase, 1. hraběte ze Selkirku (v roce 1660 přijal jméno Hamilton) a Anne Hamiltonové, 3. vévodkyně z Hamiltonu (1636–1716). Již jako dítě byl jmenován kapitánem v regimentu svého strýce Georga Douglase. Později sloužil ve Francii, aktivně bojoval až jako plukovník skotské pěchoty v roce 1688, ve službách Viléma Oranžského se zúčastnil nástupnických bojů v Irsku (1689–1690). Později se zúčastnil devítileté války, v níž dosáhl hodnosti brigádního generála (1695), v roce 1696 obdržel titul hraběte z Orkney (do té doby jako syn vévodkyně užíval jméno "lord George Hamilton", titul hraběte z Orkney platil pouze pro Skotsko). V roce 1700 velel v Irsku, poté se pod velením vévody z Marlborough zúčastnil války o španělské dědictví, bojoval v bitvách u Blenheimu a Malplaquetu. V roce 1704 obdržel Bodlákový řád a hodnost generálporučíka dělostřelectva, v roce 1710 byl jmenován generálem. Od roku 1704 až do smrti byl také guvernérem v americké provincii Virginie, kterou ale nikdy nenavštívil a zastupovalo jej zde postupně šest administrátorů. V roce 1707 spolu se starším bratrem proslul svou aktivitou v otázce sloučení Skotska a Anglie. V letech 1708–1737 byl reprezentantem skotských peerů ve Sněmovně lordů a v roce 1710 byl jmenován členem Tajné rady, po nástupu hannoverské dynastie obdržel hodnost královského komorníka (1716), dále byl lordem-místodržitelem v hrabství Lanarkshire (1714–1737), později zastával čestné funkce guvernéra v Edinburghu (1714–1737) a v Berwicku (1733–1737). Po zřízení hodnosti polního maršála Velké Británie byl jejím prvním nositelem (12. ledna 1736).

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Elizabeth Villiers (1657–1733) ze starobylého šlechtického rodu Villiersů, sestra diplomata 1. hraběte z Jersey a také milenka Viléma Oranžského. Právě od tohoto vztahu se odvíjela kariéra George Hamiltona. Měli spolu tři dcery, z nichž nejstarší Anne byla dědičkou hraběcího titulu z Orkney.  V roce 1696 z pozůstalosti vévody z Buckinghamu koupil zámek Cliveden v hrabství Buckinghamshire, který se stal hlavním rodovým sídlem a v první polovině 18. století zde proběhla řada stavebních úprav, z finančních důvodů ale nebyly realizovány v plánovaném rozsahu. O významu hraběte z Orkney u dvora svědčí fakt, že po roce 1714 navštívili Cliveden několikrát králové Jiří I. a Jiří II. V roce 1737 si Cliveden pronajal dědic Jiřího II., princ waleský, který se zde trvale usídlil.

George Hamilton, 1. hrabě z Orkney ("George Hamilton, 1st Earl of Orkney, 1st Viscount Kirkwall, 1st Baron Dechmont") (9. února 1666, Hamilton Palace, Skotsko – 29. ledna 1737, Londýn, Anglie) byl britský vojevůdce a politik z významného šlechtického rodu Hamiltonů, byl mladším bratrem 4. vévody z Hamiltonu. Jako voják se uplatnil v dynastických válkách přelomu 17. a 18. století, v roce 1696 byl povýšen na hraběte z Orkney. V britských dějinách byl historicky prvním nositelem hodnosti polního maršála zřízené v roce 1735.

Field Marshal George Hamilton, 1st Earl of Orkney, KT (9 February 1666 – 29 January 1737), styled Lord George Hamilton from 1666 to 1696, was a British soldier and Scottish nobleman and the first British Army officer to be promoted to the rank of field marshal. After commanding a regiment for the cause of William of Orange during the Williamite War in Ireland, he commanded a regiment in the Low Countries during the Nine Years' War. He then led the final assault at the Battle of Blenheim attacking the village churchyard with eight battalions of men and then receiving the surrender of its French defenders during the War of the Spanish Succession. He also led the charge of fifteen infantry battalions in an extremely bloody assault on the French entrenchments at the Battle of Malplaquet. In later life he became a Lord of the Bedchamber to George I and was installed as Governor of Edinburgh Castle.


Historie.

První verze RETScreen byla vydána dne 30. dubna 1998. RETScreen verze 4 byla uvedena 11. prosince 2007 na Bali v Indonésii kanadským ministrem životního prostředí. Verze RETScreen Plus byla vydána v roce 2011. Sada RETScreen Suite (integrace RETScreen 4 a RETScreen Plus a mnoho dalších vylepšení) byla vydána v roce 2012. Verze RETScreen Expert byla vydána pro veřejnost 19. září 2016.

Požadavky programu.

Program vyžaduje systém Microsoft® Windows 7 SP1, Windows 8.1 nebo Windows 10; a Microsoft®.NET Framework 4.7 nebo vyšší. V případě požadavku na provoz programu na počítačích Apple Macintosh, je nutné využít některý z virtualizačních nástrojů jako jsou Parallels Desktop, VirtualBox, nebo VMware Fusion pro systém MacOS X.

Partneři.

RETScreen je řízen pod vedením a trvalou finanční podporou Výzkumného střediska přírodních zdrojů Kanady CanmetENERGY, který je útvarem kanadské vlády. Hlavní tým využívá spolupráci s řadou dalších vládních a mezinárodních organizací, technickou podporu rozsáhlé sítě odborníků z průmyslu, vlády a akademické obce. Mezi hlavní partnery patří NASA Výzkumné středisko Langley, Obnovitelná energie a partnerství energetické účinnosti (REEEP), Ontarijský Provozovatel nezávislé elektrizační soustavy (IESO), UNEP energetický blok divize Technologie, průmysl a ekonomika, Globální zařízení pro životní prostředí (GEF), fond Světové banky Prototype Carbon Fund, a iniciativa udržitelné energie na Universitě York.

Příklady použití.

V únoru 2018 měl software RETScreen více než 575 000 uživatelů v každé zemi a teritoriu.  Nezávislá studie o dopadu odhadla, že do roku 2013 přineslo použití softwaru RETScreen celosvětově více než 8 miliard USD úspor nákladů v uživatelských transakcích, 20 MT snižování emisí skleníkových plynů ročně a umožnilo kapacitu nejméně 24 GW instalovaných čistých zdrojů energie.  RETScreen je široce používán pro usnadnění a implementaci projektů čisté energie. RETScreen byl například použit:  Rozsáhlý výběr článků popisujících podrobně, jak byl software RETScreen použit v různých souvislostech, je k dispozici na stránce RETScreen na LinkedIn.  RETScreen slouží také jako výukový a výzkumný nástroj pro více než 1 100 vysokých škol a univerzitami na celém světě a je často citován v akademické literatuře. Příklady použití RETScreen v akademickém prostředí lze nalézt v kapitolách „Publikace a zprávy“ a „Univerzitní a vysokoškolské kurzy“ newsletteru RETScreen, který je přístupný prostřednictvím uživatelského manuálu ve staženém softwaru.  Použití RETScreen je nařízeno nebo doporučeno motivačními programy čisté energie na všech vládních úrovních po celém světě včetně UNFCCC a EU; Kanady, Nového Zélandu a Spojeného království; mnoha amerických států a kanadských provincií, měst a obcí a podnicích veřejných služeb. Národní a regionální vzdělávací workshopy RETScreen byly zavedeny na oficiální žádost vlády Chile, Saúdské Arábie, a 15 zemí v západní a střední Africe, a latinskoamerické energetické organizace (OLADE).

Ocenění a uznání.

V roce 2010 byla RETScreen International udělena cena Public Service Award of Excellence, což je nejvyšší ocenění, které kanadská vláda uděluje svým státním úředníkům.  Software RETScreen a tým RETScreen byli nominováni a obdrželi řadu dalších prestižních ocenění včetně Ernst & Young/Euromoney Global Renewable Energy Award, Energy Globe (Národní ocenění pro Kanadu) a GTEC Distinction Award Medal.

Recenze.

Posudek Mezinárodní energetické agentury vypracovaný na beta verzi popsal hydro-energetickou část softwaru jako „velmi působivou“. Evropská agentura pro životní prostředí vyhlásila RETScreen za „mimořádně užitečný nástroj.“ RETScreen byl také nazván „jedním z mála softwarových nástrojů a zdaleka nejlepší dostupný nástroj k hodnocení ekonomiky obnovitelných energetických zařízení“ a „nástroj k posílení...soudržnosti trhu“ pro čistou energii na celém světě.

Softwarový nástroj efektivního hospodaření s čistou energií RETScreen (obvykle zkráceno na RETScreen) je softwarový balík vyvinutý vládou Kanady. Software RETScreen Expert byl slavnostně uveden na konferenci Čistá energie na úrovni ministrů, která se konala v roce 2016 v San Franciscu. Software je dostupný v 36 jazycích, včetně češtiny.

The RETScreen Clean Energy Management Software (usually shortened to RETScreen Expert) is a software package developed by the Government of Canada. RETScreen Expert was highlighted at the 2016 Clean Energy Ministerial held in San Francisco. The Government of Canada's Treasury Board Secretariat uses RETScreen Expert as its greenhouse gas reporting tool for all federal departments and agencies required to report emissions.


Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 má šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V družstevní soutěži odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své žokeje nechat soutěžit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v družstevní tak individuální kategorii, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V jednotlivé soutěži postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednou zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V družstevní soutěži jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři žokejové na jednu zem.

Zúčastněné země.

Soutěže se účastnilo 43 zemí, přičemž pro Tchaj-wan, Dominikánskou republiku, Palestinu, Katar a Zimbabwe se jednalo o debut.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru probíhalo od 6. do 19. srpna 2016 v Olympijském jezdeckém centru v Deodoru. Soutěž měla šest odvětví a účastnilo se jí celkem 43 zemí, přičemž pro některé z nich to byl debut. Česko zde nemělo žádného reprezentanta.

The equestrian events at the 2016 Summer Olympics in Rio de Janeiro were held between 6 and 19 August at National Equestrian Center in Deodoro. Medals were awarded in three disciplines for both individual and team competitions.


Život.

Hejtman Ukrajiny.

Jiří Chmelnický se narodil v roce 1641 v Subotivi nedaleko Čyhyryna na střední Ukrajině. V roce 1659 zvolila kozácká rada tehdy teprve sedmnáctiletého Jiřího za hejtmana v Bile Cerkvě namísto sesazeného Ivana Vyhovského. Mladý hejtman čelil mnoha problémům. Spojenectví s ruským carem bylo nestabilní a probíhaly války proti Polsko-litevské unii a Krymskému chanátu.  V roce 1659 ho sejm Polsko-litevské unie povýšil do šlechtického stavu. 24. března 1661 se stal starostou Haďače.  Během války s Polsko-litevskou unií byli Chmelnického kozáci poraženi u města Korsuň. Sám Chmelnický byl zajat Poláky a musel přísahat věrnost králi Janu Kazimírovi II. (vládl 1648–1668). To vyvolalo občanskou válku na Ukrajině. Roku 1661 vedl nový ataman Jakim Somko pro-moskevské kozáky proti Chmelnickému a jeho novým polským spojencům. V bitvě u Perejaslavi v létě 1662 zvítězili Somkovi kozáci a Rusové pod vedením Grigorije Romodanovského.  Po porážce Chmelnický uzavřel spojenectví s Krymským chanátem, ale to pouze umožnilo Tatarům hromadné rabování a útoky na ukrajinská města a vesnice. Poté se Chmelnický vzdal svého hejtmanství a na podzim roku 1662 se stal mnichem v Mgarském klášteře. V letech 1664 až 1667 ho ve Lvově věznil hejtman Pavlo Teteria.

Hejtman pravobřežní Ukrajiny.

Po svém propuštění se roku 1672 účastnil tažení proti Tatarům, při kterém byl zajat poblíž Umaně a odveden do Konstantinopole, kde mu bylo umožněno žít v řeckém pravoslavném klášteře. V roce 1676, poté co se sultánův spojenec Petro Dorošenko vzdal Rusům, se Porta rozhodla využít Chmelnického známého jména k posílení svého nároku na Pravobřežní Ukrajinu. Tak započala rusko-turecká válka (1676–1681).  V roce 1678 osmanská armáda dobyla Čyhyryn a Jiří Chmelnický byl prohlášen novým hejtmanem Ukrajiny, i když ve skutečnosti byl pouze loutkou osmanského sultána. Osmanská turecká armáda s Jiřím dobyla a vypálila Kaniv a další ukrajinská města. Poté se Chmelnický vrátil do svého sídelního města Nemyriv v Turky okupované části Ukrajiny. Zde vládl jako vazal sultána Mehmeda IV. až do roku 1681, kdy ho Turci kvůli špatnému duševnímu zdraví a neuvěřitelné krutosti odstavili od moci. O dva roky později ho na chvíli znovu ustanovili hejtmanem Poláci. Nakonec Jiřího Chmelnického v roce 1685 Turci zajali a uškrtili</ref> v Kamenci Podolském.  Na rozdíl od svého otce nebyl Jiří schopen zvládnout velmi složitou situaci na Ukrajině a stal se loutkou cizích mocností.

Jiří Chmelnický (ukrajinsky: Юрій Хмельницький, polsky: "Jerzy Chmielnicki", rusky: Юрий Хмельницкий) (1641, Subotiv –1685, Kamenec Podolský), mladší syn slavného ukrajinského hejtmana Bohdana Chmelnického a bratr Timofeje Chmelnického, byl politickým a vojenským vůdcem záporožských kozáků. Ačkoli strávil polovinu svého dospělého života jako mnich, byl také hejtmanem Ukrajiny v letech 1659–1660 a 1678–1681 a navíc i starostou Haďače.

Yuri Khmelnytsky (,, ) (1641–1685), younger son of the famous Ukrainian Hetman Bohdan Khmelnytsky and brother of Tymofiy Khmelnytsky, was a Zaporozhian Cossack political and military leader. Although he spent half of his adult life as a monk, he also was Hetman of Ukraine on several occasions — in 1659-1660 and 1678–1681 and starost of Hadiach. For background see The Ruin (Ukrainian history).


Popis.

Open Broadcaster Software je open-source program na záznam a živé vysílání obrazovky počítače. Program je napsaný v programovacích jazycích C a C++. OBS umožňuje záznam ze zdroje nebo z vstupního zařízení v reálném čase, kompozici scény, kódování, dekódování, nahrávání a živé vysílání. Přenos dat se provádí primárně pomocí Real Time Messaging Protocol (RTMP) a datový tok může být vysílán na jakoukoliv destinaci, která podporuje RTMP, přičemž jsou v programu zahrnuty předvolby pro nejpopulárnější internetové služby, které umožňují streamování, jako například YouTube, Twitch.tv, Instagram nebo Facebook.  Kódování videa je prováděno pomocí svobodné knihovny x264, Intel Quick Sync Video, Nvidia NVENC nebo AMD Video Coding Engine do formátů H.264/MPEG-4 AVC nebo H.265/HEVC. Audio je možné kódovat pomocí kodeků MP3 nebo AAC. Pokročilí uživatelé mají možnost si zvolit jakýkoliv kodek, který je zahrnut v libavcodec / libavformat nebo výstup směrovat na vlastní ffmpeg URL.

Uživatelské rozhraní.

Hlavní část uživatelského rozhraní je rozdělena do pěti sekcí: scény, zdroje, směšovač, přechody scény a ovládání. Scény jsou skupiny zdrojů, jako například živé a nahrávané video, text a zvuk. Panel s mixérem zvuku umožňuje uživateli ztlumit zvuk, měnit hlasitost prostřednictvím virtuálních faderů a použít různé efekty kliknutím na ozubené kolečko vedle tlačítka na ztlumení zvuku. Ovládací panel je schopný začít nebo zastavit nahrávání nebo streamování, přepnout program do profesionálnějšího studiového módu, tlačítko sloužící k otevření nastavení a tlačítko pro ukončení programu. Vrchní část okna zobrazuje živý náhled videa, který slouží k náhledu a úpravě současné scény. Uživatelské rozhraní je možné přepnout do tmavého nebo světlého režimu podle výběru uživatele.  Ve studiovém módu jsou v programu dva náhledy scény současně vedle sebe, přičemž levý náhled slouží k náhledu a úpravě aktuálně neaktivní scény, zatímco pravý náhled umožňuje náhled nebo úpravu právě aktivní scény. Uprostřed mezi dvěma náhledy je tlačítko k přepnutí scény, které umožňuje přepnutí vysílaného nebo nahrávaného obrazu na levý náhled místo pravého, který je ním ve výchozím stavu.  Na internetu se dají najít jednoduché návody, které se zabývají správným nastavením a používáním tohoto programu.

Historie.

Open Broadcaster Software začal jako malý projekt vytvořený Hughem "Jim" Baileyem, ale rychle vzrostl kvůli mnoha online pomocníkům, kteří společně pracovali na zlepšení samotného OBS, stejně tak jako na zlepšení povědomí o tomto programu. V roce 2014 byl započat vývoj na nové variantě programu zvané OBS Multiplatform (později přejmenované na OBS Studio), která se vyznačuje podporou pro mnoho různých platforem, více funkcemi a lepším API. Aktuálně již není původní verze OBS, dnes nazývaná OBS Classic, podporovaná, ačkoliv je ji stále možné stáhnout na oficiálních webových stránkách.

Zásuvné moduly.

Open Broadcaster Software podporuje širokou škálu zásuvných modulů, neboli pluginů, které mohou rozšířit funkcionalitu programu. Pluginy jsou ve formátu DLL jako nativní kód, ale existuje zde wrapper plugin, který umožňuje použití pluginů, které jsou napsány v.NET Framework.

Jazyky.

Open Broadcaster software je v současné chvíli dostupný ve 41 různých jazycích: angličtina, arabština, baskičtina, Bokmål, bretonština, bulharština, chorvatština, dánština, estonština, finština, francouzština, gaelština, hebrejština, hindština, italština, japonština, katalánština, korejština, litevština, maďarština, nizozemština, norština, němčina, polština, portugalština, rumunština, ruština, slovenština, slovinština, srbština, tamilština, thajština, turečtina, ukrajinština, vietnamština, čeština, čínština, řečtina, španělština a švédština.

Open Broadcaster Software (zkráceně OBS) je open-source software na streamování a nahrávání obrazovky počítače. Program je podporován na operačních systémech Windows 7, macOS 10.10, Ubuntu 14.04 a novějších.

Open Broadcaster Software (OBS) is a free and open-source cross-platform streaming and recording program built with Qt and maintained by the OBS Project. As of 2016, the software is now referred to as OBS Studio. There are versions of OBS Studio available for Microsoft Windows, macOS, and Linux distributions. OBS is funded on Open Collective.


Historie.

Plátno je nejstarší a dlouho jediná tkanina, známá už v předhistorických dobách; české sloveso „platit“ se patrně odvozuje od toho, že se kousky plátna užívaly jako platidlo, což zachytil ve své zprávě o Praze z 10. století Ibráhím ibn Jákúb. V egyptských hrobech se zachovaly vzorky i celé balíky nesmírně jemného plátna z bavlny. Až do novověku se plátno vyrábělo po domácku: domácí napředli nitě a pozvali potulného tkalce, který si nosil jednoduchý stav. V horských krajích bylo tkalcovství běžné zimní zaměstnání rolníků a vyrobené plátno sami nosili na trh, později je od nich vykupovali faktoři. Textilní výroba byla jedna z prvních, v níž se už kolem roku 1800 hromadně uplatnily stroje a plátenictví tak zaniklo.

Druhy plátna.

Nejjemnější plátno bylo bavlněné a ještě kolem roku 1900 se len často míchal s bavlnou (tzv. irské plátno). Na hrubší plátno se používalo konopí, případně juta (pytlovina); ta je také základem pravého linolea. Mezi zvláštní druhy plátna patří:

Malířské plátno.

Malířské plátno je poměrně tuhé, nejčastěji lněné nebo konopné, a předem apretované. Před použitím se musí napnout na dřevěný rám („blindrám“), který se dá vypnout klíny v rozích; někdy se plátno také lepí na desku nebo lepenku. Před použitím se musí natřít klihovým základem s plavenou křídou („šeps“) a případně vybrousit. Někteří moderní malíři malovali na plátno bez základu, jiní používali jako základ například černý asfalt. Proti dříve používaným dřevěným deskám je plátno lehké a dá se i svinout, časem však křehne a restaurátoři je musí nažehlovat na novou podložku.  Nejstarší zachovaný obraz na plátně pochází z roku 1410, ale běžné užívání plátna se prosadilo až začátkem 16. století, společně s olejovou malbou, patrně zásluhou benátských malířů. Předchůdcem je panelové malířství, což je malba na dřevo.

Pannotypie.

Pannotypie je historický fotografický proces, který patří do kategorie přímých pozitivních procesů jako modifikace mokrého kolódiového procesu. Podkladem citlivé vrstvy bylo černé voskované plátno, proti kterému se dal obraz pozorovat v odraženém světle. Světlý negativ se tak při prohlížení proti tmavému pozadí jevil jako pozitiv. Tato technika se pozná podle zvrásněné textury plátna a typických prasklin.

Plátno je textilie, tkaná tou nejjednodušší plátěnou vazbou, prostým křížením osnovy a útku. Tuhé plátno se vyrábělo hlavně ze lnu i z konopí, dnes většinou z bavlny a z umělých vláken. Plátno bylo dlouho jediná běžně dostupná tkanina, z níž se šily šaty i prádlo. Dnes se užívá například na ložní prádlo (prostěradlo), na výrobu stanů a plachet a také jako malířské plátno, podklad pro olejovou malbu. Proto se obrazům na plátně říká také „plátno“.

Canvas is an extremely durable plain-woven fabric used for making sails, tents, marquees, backpacks, shelters, and other items for which sturdiness is required, as well as in such fashion objects as handbags, electronic device cases, and shoes. It is also popularly used by artists as a painting surface, typically stretched across a wooden frame.


Životopis.

Narodil v Queens v New Yorku v židovské rodině. Po roce se s rodiči přestěhoval do Fountain Hills v Arizoně. Poté přesídlili do většího města, do Scottsdale v Arizoně. Navštěvoval střední školu Horizon, kde byl hlavním zpěvákem školního sboru. Po maturitě se přestěhoval do Los Angeles, aby se mohl věnovat své herecké kariéře. Max má mladšího bratra Jaka, který se narodil v roce 1992.

Kariéra.

Po několika různých rolích ve školních představení byl obsazen do malé vedlejší role školního sportovce a rváče Dava Karofskyho v televizním seriálu "Glee". Autor "Glee", Ryan Murphy byl zaujat jeho hraním a chtěl s ním více spolupracovat, a tak mu roli výrazně rozšířil.  V epizodě vysílané v listopadu 2010 s názvem "Nepolíbená" (angl. "Never Been Kissed"), je prozrazeno, že Karofsky pod svou výbušnou povahu skrývá homosexualitu. Adler se předtím ptal na motivaci své postavy, ale byl velmi překvapen scénou, kdy Karofsky políbí předmět svého šikanování, studenta Kurta Hummela (Chris Colfer). Na to dostal kladné odezvy přes sociální sítě Twitter, Tumblr a Facebook a komentoval to, že byl „rád, že představuje tak velkou skupinu lidí“.  Vysvětlil to, když řekl: „V posledních pár dnech jsem dostal mnoho děkovných zpráv od lidí z celého světa, protože buď jsou jako Karofsky, byli jako Karofsky nebo znají někoho jako on. Nyní jeho postava přestala se šikanováním a mezi ním a Kurtem panuje klid, ale zůstává nadále uzavřený“.  V říjnu 2013 bylo oznámeno, že Max si zahraje roli Tanka v seriálu "Záměna".  V roce 2014 si zahrál ve filmu "Believe Me".

Osobní život.

Max Adler se v roce 2013 zasnoubil v Římě se svojí dlouhodobou přítelkyní Jennifer Bronstein. Vzal si ji v prosinci 2015.

Max Adler (* 17. ledna 1986, Queens, New York, USA) je americký herec. Mezi jeho nejznámější role patří Dave Karofsky v seriálu "Glee" či Tank v seriálu "Záměna".

Max Adler (born January 17, 1986) is an American actor. He is best known for his role as Dave Karofsky on the television series "Glee" (2009–2015).


Rozšíření.

Je to bylina pocházející ze Severní Ameriky, kde roste od jihu Kanady přes Spojené státy severoamerické až po sever Mexika. Pro své velké svítivé květy se začala pěstovat v mírném klimatu téměř po celém světě. V mnoha oblastech Evropy i Austrálie zplaněla a rozšiřuje se sama ve volné přírodě. Ve své domovině roste na okrajích lesů a křovinatých porostů, na loukách, pastvinách i polích. Zplanělé rostliny se nejčastěji uchycují na propustných, vlhčích půdách podél vodních toků, cest, železničních tratí, v blízkosti lidských sídel, na rumištích a skládkách. Potřebuje hodně slunečního svitu, v polostínu roste s méně vybarvenými květy. Snáší i silný občasný vítr, ne však trvale větrnou polohu.  V České republice lze třapatku srstnatou nejčastěji spatřit v teplejších oblastech, kde je považována za invazivní neofyt vytlačující původní floru. Na území nynější ČR byla poprvé zaznamenána, rostoucí v přírodě bez lidského přičinění, již v roce 1873.

Popis.

Je to dvouletá až krátce vytrvalá chlupatá rostlina dorůstající do výšky, v závislosti na výživnosti a vlhkosti půdy, od 30 do 100 cm. Z hlavního kořene bez oddenku vyrůstá přímá lodyha, která je pouze někdy v horní části rozvětvená a celá je řídce střídavě porostlá šedě zelenými listy. Spodní listy mají křídlatý řapík a jejich čepel je eliptická až kopinatá. Horní listy jsou bez řapíku, tvar mají kopinatý až čárkovitě kopinatý, bývají dlouhé 16 a široké 5 cm. Všechny listy jsou oboustranně chlupaté, celistvé, celokrajné nebo mělce vroubkovaně pilovité, zřetelně žilnaté. Rostlina je běžně mrazuvzdorná do -20 °C.  Úbory na stopkách dlouhých 5 až 20 cm vyrůstající na koncích lodyh dosahují velikosti 6, max. 8 cm. Trubkovité oboupohlavné květy ve vypouklém, půlkulovitým terči květního lůžka jsou hnědočerné až tmavě purpurové. Plevy jsou tmavě fialové. Neplodné jazykovité květy na obvodu disku, nejčastěji jich bývá 8 až 20, mají jazýčky, dlouhé až 3 cm, barvy bledě žluté až oranžově žluté, někdy mají u báze tmavou skvrnu. Zákrov je dvouřadý, vnější drsné listeny o délce do 3 cm jsou ohnuté zpět, vnitřní jsou rovné. Květy opyluje létající hmyz, nejčastěji včely, mouchy a motýli. Kvete od července do října,  Semena jsou černé, 4hranné nažky dlouhé 1,5 až 2,5 mm, jemné chlupaté. Tisíc semen váží asi 2 gramy. Rostlina se rozmnožuje výhradně semeny. Chromozómové číslo: 2n = 38.

Význam.

Třapatka srstnatá se vysazuje do zahrad a parků kde její květy upoutávají pozornost. Pěstuje se řada kultivarů, které se od sebe odlišují především barvou květů. Šlechtěním se zahradníci především snaží o sytost barev, pestrost vybarvení, velikost a uspořádání jazykovitých květů, důležitá je také odolnost rostlin proti nemocem, hlavně plísním.  Při výsadbě se vysévají počátkem března do skleníku a přepichované sazeničky se vysazují v půli května na záhony. Semeno klíčí i na světle, ale po vysetí ze přikrývá slabou vrstvou substrátu. Rostliny vykvétají asi za 12 až 4 týdnů po výsevu, tj. od poloviny června až poloviny července. Nejčastěji jsou u nás vysazované nízké odrůdy (do 30 cm) 'Becky', 'Toto' a vysoké 'Cordoba', 'Corona', 'May', 'Moreno' a 'Sonora'.  Kořenů se používá v lékařství, infuze z nich jsou vhodné k léčbě nachlazení, vodnatelnosti, a proti červům u dětí, teplý nálev z kořene se používá na mytí otevřených ran, vředů a na proplachování rány po uštknutí hadem a konečně extrakt z kořene v podobě kapek se užívá proti bolestem uší. Z květů lze získat žluté barvivo na tkaniny. Rostlina je pokládána za zdraví škodlivou pro skot, ovce a prasata. Semena jsou pochoutkou pro některé ptáky, např. stehlíky.

Taxonomie.

V místech svého původu, v Severní Americe, rozlišují čtyři variety třapatky srstnaté:

Odkazy.

Externí odkazy.

Třapatka srstnatá ("Rudbeckia hirta") je druh až 1 m vysoké rostliny pěstované na záhonech v zahradách nebo parcích pro své barevné květy o velikosti do 8 cm.

Rudbeckia hirta, commonly called black-eyed Susan, is a North American flowering plant in the sunflower family, native to Eastern and Central North America and naturalized in the Western part of the continent as well as in China. It has now been found in all 10 Canadian Provinces and all 48 of the states in the contiguous United States.


Obsah filmu.

David zjistí, že ho žena opustila kvůli jinému muži, a tak je převezen na hotel. Manažerka hotelu mu řekne, že nezadaní lidé mají 45 dní na to, aby si našli partnera, jinak budou proměněni ve zvíře podle vlastního výběru. Davida doprovází pes, což je ve skutečnosti jeho proměněný bratr. David si jako zvíře vybere humra, kvůli jeho životnímu cyklu a lásku k moři. David se spřátelí se šišlajícím Robertem a kulhajícím Johnem, který ke svému zranění přišel, když se chtěl spojit se svou matkou, která se proměnila ve vlka. Hotel má mnoho pravidel a rituálů — masturbace je zakázána, ale pokojská poskytuje hostům sexuální uspokojení. Všichni navíc musí chodit na taneční lekce, kde se šíří propaganda výhod partnerství. Robert je přistižen při masturbaci a hotel ho potrestá tím, že mu spálí prsty v toustovači. Vztahy vyžadují, aby oba partneři měli něco společného. Johnovi je řečeno, že přijela koktající žena, ale její koktání je jen dočasné, a tak pro něj není vhodná.  Hosté si pobyt na hotelu mohou prodloužit tím, že uloví „samotáře“, tedy nezadaného člověka schovávajícího se v lese před pobytem v hotelu. Davidovi na jednom z takových lovů nabízí sexuální služby žena se zálibou v sušenkách. David ji odmítne, ona mu odvětí, že pokud si nenajde vhodný protějšek, tak spáchá sebevraždu skokem z okna hotelu. John získá podvodem náklonnost ženy, která neustále krvácí z nosu, a přesunou se do sekce párů k měsíčnímu zkušebnímu partnerství. David se rozhodne usilovat o zájem bezcitné ženy. Jejich schůzka je přerušena křikem, kdy žena se zálibou v sušenkách skočila z okna. David je z incidentu otřesen, ale před bezcitnou ženou předstírá, že si její utrpení užívá. Později bezcitná žena ve vířivce předstírá, že se dusí, ale David jí nepomůže, a tak je potěšená a naváže s Davidem vztah. Když se David jednoho dne probudí, tak zjistí, že žena ukopala k smrti jeho bratra (přeměněného v psa). David je zničený a pláče a bezcitná žena dospěje k závěru, že jí celou dobu lhal a vede ho k potrestání k manažerce hotelu. Nicméně David s pomocí pokojské uteče a bezcitnou ženu později promění ve zvíře.  David uteče z hotelu a přidá se k samotářům. Samotáři mají zcela opačná pravidla oproti hotelu, zakazují jakékoliv vztahy. David zjistí, že hotelová pokojská je skrytou agentkou samotářů, kteří se snaží hotel zničit. Samotáři se vydají do města kvůli nedostatku zásob a Davida zastaví policista. Samotáři se též vydávají na misi ke zničení hotelu. David prozradí ženě krvácející z nosu, že její milý John své krvácení jen předstírá. Další samotáři zajmou manažerku hotelu a jejího manžela, který je ochoten pro svou záchranu manželku zastřelit, čímž zničí jejich vztah. Brzy poté David, sám krátkozraký, naváže tajný vztah s krátkozrakou ženou a vymyslí si posunkový systém komunikace. Jednoho dne spolu jdou na misi do města, ale jejich vůdkyně zjistí, že se mezi nimi něco děje. Vůdkyně samotářů najde ženin deník, zjistí, že spolu plánovali společně utéct a bere ženu do města pod záminkou, že jí chce vylepšit zrak, ve skutečnosti však poručí lékaři, aby ji oslepil. Oslepená žena ve vzteku zabíjí pokojskou, kterou mylně považuje za vůdkyni samotářů. Řekne Davidovi o svém oslepnutí a snaží se najít něco dalšího, co mají společného, ale nedaří se jí to. Davidovi řekne, že na něco přijdou a že je stále rozhodnut pro útěk. David následujícího rána zajme vůdkyni a sváže ji, aby ji sežrali psi. David spolu s oslepenou ženou utíkají do města a stavují se v restauraci. David si odskočí na toaletu a je připraven najít společnou vlastnost, tedy se s pomocí steakového nože sám oslepí. Oslepená žena u stolu čeká na jeho návrat.

Natáčení.

Hlavní natáčení začalo 24. března 2014 a skončilo 9. května 2014. Natáčení proběhlo v Dublinu, který představoval „město“ a také v okolí hrabství Kerry, přesněji ve Sneemu, Dromore Woods a Kenmaru.

Humr (v originále The Lobster) je antiutopický sci-fi film z roku 2015 režiséra Yorga Lanthimose. V hlavních rolích se objevili Colin Farrell a Rachel Weisz. Film se natáčel v koprodukci Irska, Spojeného království, Řecka, Francie a Nizozemska.

The Lobster is a 2015 absurdist dystopian black comedy film directed, co-written, and co-produced by Yorgos Lanthimos, co-produced by Ceci Dempsy, Ed Guiney, and Lee Magiday, and co-written by Efthimis Filippou. In the film's setting, single people are given 45 days to find a romantic partner or otherwise be turned into animals. It stars Colin Farrell as a newly single man trying to find someone so he can remain human, and Rachel Weisz as a woman who is also looking for a relationship, so they attempt to form one together. The film is a co-production by Ireland, the United Kingdom, Greece, France, and the Netherlands.


Životopis.

Narodil se v rolnické rodině, která se později zabývala rovněž koželužstvím a obchodem kůžemi. Od roku 1906 žil v USA, kam se provdala jeho sestra za chicagského továrníka slovenského původu Svadíka. V USA studoval teologii ve Springfieldu a na universitě v Chicagu sociální a přírodní vědy a později práva, z nichž získal doktorát v roce 1915. Po ukončení studia se rozhodoval mezi geologií a právem. Zvítězil zájem o politiku a právo a po složení advokátských zkoušek pracoval v advokátní kanceláři v Chicagu. Působil také jako funkcionář slovenských krajanských spolků a po roce 1915, se zapojil do československého zahraničního odboje. V květnu 1916 byl vyslán jako zástupce Slovenské ligy v Americe za Masarykem do Londýna a z jeho pověření pak do Paříže, kde navázal spolupráci s Edvardem Benešem a Milanem Rastislavem Štefánikem. Osobně podpořil vznik Československé národní rady v roce 1916 a v letech 1917 až 1918 měl na starosti propagační činnost rady jako ředitel pobočky nově vzniklé agentury Československé tiskové kanceláře v Ženevě. Od 8. do 10. dubna 1918 zastupoval v Římě spolu s Milanem Rastislavem Štefánikem slovenský národ na Kongresu utlačovaných národů a v Itálii měl poté na starosti rekrutování dobrovolníků do československých legií v Itálii. Koncem října 1918 se zúčastnil jednání zástupců domácího i zahraničního odboje v Ženevě o budoucí podobě státu. Spolu Benešem a dalšími tam podepsal prohlášení souhlasu s dosavadním průběhem Masarykovy zahraniční akce. Od ledna 1919 byl pověřen rovněž funkcí generálního tajemníka československé delegace na Pařížské mírové konferenci a za Československo též podpsal v červnu 1920 Trianonskou smlouvu, která řešila poválečné hranice Maďarska.  Spolu s Edvardem Benešem zastupoval v letech 1921–1932 Československo v nově vzniklé Společnosti národů, v letech 1919 a 1920 pracoval zároveň jako československý vyslanec ve Spojeném království a od roku 1920 do konce 30. let jako velvyslanec Československa v Paříži.  Po Mnichovské dohodě nesouhlasil s postupem Edvarda Beneše a po rozbití Československa v březnu 1939 odmítl vydat pařížský úřad velvyslanectví a začal organizovat československý zahraniční odboj. V říjnu téhož roku podepsal s francouzským premierem Édouardem Daladierem smlouvu o obnovení československé armády ve Francii a v listopadu se stal členem Československého národního výboru založeného v Londýně Benešem. V červenci 1940 byl sice jmenován ministrem exilové vlády, ale jeho vztahy s Benešem se nadále zhoršovaly. Spory, které se týkaly zejména otázek zahraniční politiky, vedení odboje a poválečného uspořádání republiky vedly k tomu, že byl v březnu 1942 odvolán ze svých funkcí a stáhl se z politického života.  Přednášel dějiny diplomacie a mezinárodních vztahů v Oxfordu a na jaře 1945 odešel do USA, kde se na Colgate University v Hamiltonu stal řádným profesorem. Po únoru 1948 se angažoval v Radě svobodného Československa a vydal řadu studií a knih o československé politice a mezinárodních vztazích.  V roce 1919 se oženil s pěvkyní Národního divadla v Praze Pavlou Vachkovou (1891–1978).  V roce 1992 mu byl in memoriam udělen Řád Tomáše Garrigua Masaryka a v roce 2001 slovenský Řád bílého dvojkříže II. třídy. V roce 1995 o jeho životě natočila Slovenská televize dokument "Vzpomínka nikdy nezklame".

Štefan Osuský (31. března 1889, Brezová pod Bradlom – 27. září 1973, Herndon u Washingtonu, USA) byl československý a slovenský politik a diplomat slovenského původu.

Štefan Osuský, Ph.D., J.D. (31 March 1889 – 27 September 1973) was an Austro-Hungarian born Slovak lawyer, diplomat, politician and university professor.


Hudební kariéra.

James hrál na kytaru a bicí na několika sólových albech svého otce, včetně "Flaming Pie" (1997) a "Driving Rain" (2001). Na albu "Flaming Pie" má v písni "Heaven on a Sunday" kytarové sólo. Na albu "Driving Rain" má v písni "Back In The Sunshine Again" další kytarové sólo a v písni "Spinning On An Axis" hraje na bicí. Obě tyto písně napsal společně se svým otcem. Dále hraje na sólovou kytaru také na posmrtném albu své matky, které vyšlo v roce 1998 pod názvem "Wide Prairie".  V roce 2005 doprovázel svého otce na jeho turné The 'US' Tour po Severní Americe.  Dne 14. listopadu 2009 James poprvé vystoupil sám v Americe, a to sice ve Fairfield Arts & Convention Center, během čtvrtého výročního víkendu pro světový mír a meditaci Davida Lynche v Fairfieldu v Iowě.

Soukromý život.

James se narodil v Londýně. Pojmenován byl po svém dědečkovi Jimovi McCartneym a po svém otci, jehož celé jméno zní James Paul McCartney, ale také po Lindině matce Louise Eastman Linder. Prvních dva a půl roku svého života strávil na cestách, zatímco jeho rodiče cestovali s jejich kapelou Wings. Po rozpadu kapely v roce 1980 se rodina usadila v Rye ve Východním Sussexu. Zde James navštěvoval místní státní střední školu Thomas Peacocke Community College. V roce 1989 se společně se svými staršími sestrami Mary McCartney a Stellou McCartney znovu připojil k rodičům na světové turné. Ve svém vzdělávání pokračoval s učitelem na cestách.  V roce 1993, při oslavách svých šestnáctých narozenin, si šel James s kamarády zaplavat do moře. Najednou se však zhoršilo počasí a vodní proudy ho začaly odnášet pryč. Když k místu dorazili Paul, Linda a Stella nikde už Jamese neviděli. Ten naštěstí za nedlouho sám doplaval ke břehu.  Dne 17. dubna 1998 v Tucsonu v Arizoně, byl James se svým otcem a sestrami u své matky, když zemřela na rakovinu prsu, která ji byla diagnostikována v roce 1995. Ten stejný rok absolvoval Bexhill College, blízko svého domova ve Východním Sussexu, kde pokračoval ve studiu umění.  V roce 1999 se James objevil na přehlídce své sestry Stelly. Byla to první přehlídka po smrti jeho matky.  V roce 1995 James představil svou sestru Mary televiznímu producentovi Alistairovi Donaldovi, za kterého se později provdala. James má šest synovců a dvě neteře: čtyři synové od Mary Arthur Alistair Donald (* 3. dubna 1999), Elliot Donald (*1. srpna 2002), Sam Aboud (*11. srpna 2008) a Sid (* 3. září 2011), od Stelly pak syn Miller Alasdhair James Willis (* 25. února 2005), její dcera Bailey Linda Olwyn Willis (* 8. prosince 2006), syn Beckett Robert Lee Willis (* 8. ledna 2008) a dcera Reiley Dilys Stella Willis (* 23. listopadu 2010). Stejně jako jeho starší nevlastní sestra Heather McCartney, žije i on poměrně soukromý život, na rozdíl od své sestry Stelly, která je známá módní návrhářka a Mary zase fotografka. James má ještě jednu mnohem mladší nevlastní sestru Beatrice Milly McCartney, která se narodila v roce 2003 Paulovi a jeho druhé ženě Heather Mills.

Hnutí za práva zvířat.

V roce 1999 James, který je vegan napsal dopis guvernérovi Wisconsinu, aby se pokusil zabránit společnosti Dairy Expo v prodeji mléka, s tím, že kravské mléko je pro telata a ne pro lidi.

James Louis McCartney (* 12. září 1977 Londýn) je britský hudebník, skladatel a sochař, žijící v Londýně. Je jediným synem skladatele a bývalého člena The Beatles Paula McCartneyho a jeho první ženy, rockové fotografky a aktivistky za práva zvířat Lindy McCartney. Dne 21. září 2010 vydal James svoje první album pod názvem "Available Light".

James Louis McCartney (born 12 September 1977) is a British musician and songwriter. He is the only son of songwriter and former Beatle Paul McCartney. He has contributed to a number of solo albums by his parents, including "Flaming Pie" (1997) and "Driving Rain" (2001) by Paul McCartney and "Wide Prairie" (1998) by Linda McCartney. He has released two EPs and two albums. His most recent, "The Blackberry Train", was released on 6 May 2016.


Ampérův zákon pro sílu v magnetickém poli.

Tento vztah udává sílu, kterou působí magnetické pole na elektrický vodič protékaný elektrickým proudem.  Vztah představuje obdobu vztahu pro magnetickou Lorenzovu sílu, ze kterého jej lze odvodit.  Síla vystupující v tomto vztahu se někdy nazývá Ampérova či Laplaceova.

Formulace.

Zákon formulovaný v diferenciálním vektorovém tvaru stanoví sílu formula_1, kterou působí magnetické pole o magnetické indukci formula_2 na element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_3 protékaného elektrickým proudem formula_4. Tento vztah lze zapsat rovnicí  Pro homogenní magnetické pole a přímkový vodič lze vztah zjednodušit na tvar pro celkovou sílu kde formula_7 je tzv. aktivní délka vodiče, tj. ta část, která zasahuje do magnetického pole, a formula_8 úhel, který svírá směr vodiče se směrem magnetických indukčních čar (tedy směrem vektoru magnetické indukce). Orientace síly je dána Flemingovým pravidlem levé ruky.

Ampérův zákon pro sílu mezi dvěma vodiči.

Tento vztah udává (magnetickou) sílu, kterou na sebe vzájemně působí dva elektrické vodiče protékané elektrickým proudem.  Pro stacionární magnetické pole tak zákon představuje obdobu Coulombova elektrostatického zákona. Jako formální obdoba "statického" náboje v něm vystupuje "dynamický" elektrický proud. Zákon byl proto také dříve nazýván základním zákonem elektrodynamiky, než se staly základem elektrodynamiky Maxwellovy rovnice. Pomocí tohoto zákona byl také odvozen empiricky zjištěný Biotův-Savartův zákon.

Formulace.

Zákon formulovaný v diferenciálním vektorovém tvaru stanoví sílu formula_9, kterou magneticky působí element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_10 protékaný elektrickým proudem formula_11 na element lineárního elektrického vodiče o délce a směru formula_3 protékaný elektrickým proudem formula_4. Tento vztah lze pro působení ve vakuu zapsat rovnicí  Vztah lze zapsat v integrálním tvaru pro sílu kterou působí uzavřená vodivá smyčka formula_20 protékaná elektrickým proudem formula_11 na uzavřenou vodivou smyčku formula_22 protékanou elektrickým proudem formula_4  Vztah se zjednoduší, budou-li vodiče přímkové a vzájemně rovnoběžné, vzdálené od sebe o kolmou vzdálenost formula_27. Síla působící na jednotku délky vodičů pak bude dána vztahem (působení je nyní vzájemně symetrické, proto jsou proudy označeny formula_28, formula_29): Síla je přitom přitažlivá pro souhlasný a odpudivá pro opačný směr proudu ve vodičích.  Pro síly působící v lineárním homogenním magnetiku stačí v předchozích vztazích permeabilitu vakua nahradit permeabilitou daného prostředí.

Historie objevu.

Ampère poprvé kvalitativně popsal vzájemné přitahování či odpuzování dvou proudovodičů na zasedání francouzské Akademie věd 25. září 1820, a to jak pro dva přímé proudovodiče, tak i pro proudovodiče svinuté do smyček. Dalším experimentálním zkoumáním se mu podařilo ještě v témže roce odvodit vztah pro závislost síly na délce vodičů a jejich vzájemném směru.  Na základě dalších pokusů doplněných intuicí pak v r. 1826 pak formuloval finální vztah včetně závislosti na vzdálenosti vodičů a publikoval ho v práci "Teorie elektromagnetických jevů, odvozená výlučně z pokusů" (1827). Mylně však označil působící sílu za centrální.

Jako Ampérův silový zákon (někdy psáno jako Ampèrův; správnější ale neužívaný název je Ampérův zákon magnetické síly) je označován Ampèrem objevený zákon vzájemného silového působení dvou lineárních vodičů protékaných elektrickým proudem, kterým položil základy elektrodynamiky, případně vztah pro magnetickou sílu působící na proudovodič v obecném magnetickém poli.

In magnetostatics, the force of attraction or repulsion between two current-carrying wires (see first figure below) is often called Ampère's force law. The physical origin of this force is that each wire generates a magnetic field, following the Biot–Savart law, and the other wire experiences a magnetic force as a consequence, following the Lorentz force law.


Popis.

Tito stromoví akrobaté, velcí 45 až 65 cm a vážící mezi 6 a 8 kg, mají výrazný pohlavní dimorfismus. Srst dospělých samců je černá s výrazným bílým obočím, jen výjimečně mívají bílou tvář a bradu. Samice bývají zbarvené měděně hnědé a tmavé jsou na krku, hrudi a částečně v obličeji, někdy i na končetinách. Obě pohlaví mají nápadně dlouhé končetiny, zvláště předloktí na rukou. V krku mají ozvučný váček, kterým zesilují svá volání.  Základem jejich stravy jsou květy, plody a jen řídce listy, příležitostně požírají hmyz, drobné obratlovce nebo vejce ptáků. Mají poměrně jednoduchý žaludek neschopný strávit větší množství listů, při sběru potravy jim konkurují spíše ptáci a veverky než ostatní primáti. Jsou pokládáni za úspěšné rozšiřovatele semen lesních stromů. Téměř celou denní dobu věnují obživě, zhruba dvě třetiny času vynakládají na hledání potravy a po zbytek dne se krmí. Potřebují k obživě pestrý les s množství průběžně dozrávajících plodů, na úživnosti lesa závisí velikost jejich území.

Chování.

Žijí v korunách stromů, kde sbírají potravu většinou v jejích vrcholcích. Pohybují se tzv. brachiaci, houpavě přeskakuji zavěšení za ruce z větve na větev, ocas používají ke kormidlování. Skáčou na vzdálenost i 10 m a při útěku vyvinou rychlost až 50 km/hod. Po hrubých větvích stromů se pohybují po nohou, stejně jako na krátké vzdálenosti po zemi. Jsou to denní živočichové, přespávají na svých oblíbených stromech. V případě vážného nebezpečí velmi dobře plavou, jinak se vodě vyhýbají.  Vytvářejí rodinné páry, které se svými potomky vytvářejí skupiny, největší pozorovaná měla šest členů. Tlupy obsazují území, průměrně 22 hektarů rozlehlá, která obhajují hlasitým zpěvem a v případě přiblížení se konkurentů i výhružnými postoji. Obvykle se pár ozývá v duetu, samec i samice vydávají stejnou řadu různě vysokých tónů. V rodinné skupině je na blízké vzdálenosti důležitá gestikulace a hmatová i pachová komunikace.

Rozmnožování.

Gibon hulok vytváří monogamické páry, estrální cyklus samice trvá v průměru 28 dnů a přichází co dva až tři roky. Obvykle od listopadu do března porodí samice po sedmiměsíční březosti nejčastěji pouze jedno mládě, které kojí 18 až 24 měsíců; prvé měsíce života mládě prožije přichyceno břicha matky. Mláďata se rodí se světle šedou srstí, která u všech časem zčerná a u samic v pubertě zesvětlá. Plné pohlavní zralosti dosáhnou v osmi až devíti létech, pak odcházejí z rodné tlupy a zakládají si své vlastní; do té doby pomáhají opatrovat mladší sourozence a bránit území. Ve volné přírodě se dožívají 20 až 25 let, v zajetí žili až 44 roků.

Ohrožení.

Pohybují se především ve vrcholcích stromů, s většinou pozemních dravců nepřijdou do styku, hlavními predátory jsou hadi a draví ptáci. Velkým nebezpečím jsou pro ně pytláci, kteří je loví pro maso.  V současnosti jsou mnohá jejich území ničena těžbou dřeva na topení, výsadbou nových čajových i kávových plantáží a rozšiřováním polí nutných pro výživu stále stoupající populace místních obyvatel. Velký problém způsobuje i fragmentace území způsobená výstavbou cest, která znesnadňuje jejich přesuny za potravou i přecházení mladých jedinců do jiných tlup. Při cestování po zemi přes lesní holiny se stávají terčem útoků zdivočelých psů a dalších pozemních dravců. Pokud se jejich území dostane do blízkosti lidských obydlí, chodí za potravou na pole a do zahrad.  Gibon hulok je považován za jednoho z nejvíce ohrožených primátů Starého světa, za posledních 30 let se jeho stavy snížily asi o 90 %. Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) je proto hodnocen jako ohrožený druh (EN) a byl zařazen do přílohy č. I CITES.

Gibon hulok ("Hoolock hoolock") je jedním z největších a nejchlupatějších druhů gibonů, opic patřících do skupiny vývojově nejvyšších primátů. Ze všech gibonů žije nejseverněji a nejzápadněji, vyskytuje se na územích východní Indie, Bangladéše, Myanmaru a částečně také jižní Číny. Obývá husté, původní, stálezelené nebo poloopadavé, smíšené tropické lesy do nadmořské výšky kolem 1400 m.

The western hoolock gibbon ("Hoolock hoolock") is a primate from the gibbon family, Hylobatidae. The species is found in Assam, Mizoram, Bangladesh and in Myanmar west of the Chindwin River.


Faculty of Arts, Charles University in Prague

Historie.

Pod názvem fakulta svobodných umění byla založena Karlem IV. 7. dubna 1348 jako jedna ze čtyř původních fakult Univerzity Karlovy v Praze. Označení „filozofická“ v názvu souvisí se skutečností, že v minulosti byla filosofie chápána šířeji než dnes, a to ve smyslu věda nebo láska k moudrosti. V tehdejší době bylo zvykem absolvovat nejprve fakultu svobodných umění, na níž se studenti vzdělávali především v rétorice a filosofii. Proto se fakulta záhy stala nejpočetnější součástí univerzity a již v roce 1366 věnoval císař Karel IV. mistrům svobodných umění první pražskou kolej – Karolinum.  Po husitských válkách se stala fakulta svobodných umění na dvě století jádrem celé univerzity. Od 17. století se začala oficiálně nazývat Filozofickou fakultou a až do poloviny 19. století poskytovala průpravné vyšší vzdělání pro budoucí studenty jiných fakult. Bylo zde možno studovat kromě filozofie také estetické nauky, pedagogiku, matematiku, astronomii, přírodní vědy, inženýrské vědy, ekonomii a historii. V 19. století se začaly kromě orientalistiky, archeologie a religionistiky významně rozvíjet i velké filologické obory jako český jazyk, italština, francouzština, angličtina a hebrejština. Po liberalizaci výuky v druhé polovině 19. století se podařilo v roce 1897 otevřít studijní obory filozofické fakulty i ženám.  I přes rozdělení univerzity na českou a německou v roce 1882 a osamostatnění přírodovědecké fakulty v roce 1920 hrála fakulta v rámci celé univerzity klíčovou roli, a to až do uzavření školy nacistickými okupanty v roce 1939, jež bylo spojeno s perzekucí učitelů a studentů. Po osvobození v roce 1945 zažila FF UK několik plodných let, která byla v roce 1948 násilně ukončena nástupem komunistického režimu, po němž prestiž školy kvůli nucenému odchodu desítek vynikajících pedagogů a zavedení marxisticko-leninských předmětů poklesla. V šedesátých letech se fakulta pomalu začala otvírat význačným osobnostem své doby, avšak reformní proces zastavila sovětská okupace v roce 1968 a následná normalizace československé společnosti. Proti pasivitě a konformitě většiny českého národa protestoval sebeupálením student této fakulty Jan Palach. Až po porážce komunistického režimu a odchodu jeho kompromitovaných exponentů v roce 1989 se fakulta znovu etablovala jako jeden z nejprestižnějších vysokoškolských ústavů v České republice. Díky své téměř sedmisetleté tradici, úspěšné vědecké a pedagogické činnosti a šíři studijních oborů má FF UK vynikající jméno i v mezinárodním měřítku.

Osobnosti.

Za sedm století existence FF UK prošly jejími přednáškovými sály desítky výrazných osobností, ať již v roli děkanů, pedagogů či studentů. Ze současných osobností české kulturní scény zde studovali spisovatelé Vít Kremlička, Michal Viewegh, Miloš Urban, Radka Denemarková, Petra Hůlová či hudební skladatel Miroslav Srnka. FF UK absolvovala i ombudsmanka Anna Šabatová a předsedkyně Akreditační komise ČR politoložka Vladimíra Dvořáková.

Studium.

Velikostí své akademické obce fakulta předčí i většinu českých vysokých škol. Drží primát co do počtu studijních oborů, z nichž však většinu studuje relativně malý počet posluchačů v řádu desítek, někdy i jednotek. Tyto malé obory jako arabistika, íránistika, turkologie, koreanistika, logika či estetika jsou vyučovány na specializovaných pracovištích špičkové úrovně. Hloubková výuka tak pestré palety malých oborů nemá na jiných fakultách v České republice obdobu.  FF UK je zároveň jedinou fakultou v Evropě, na které se učí všechny jazyky, kterými se mluví v členských zemích Evropské unie. Vedle obecně nejrozšířenějších germánských, románských a slovanských jazyků zde lze studovat africké jazyky, albánštinu, bengálštinu, hebrejštinu, hindštinu, japonštinu, mongolštinu, vietnamštinu či sanskrt. Absolventi těchto oborů se uplatňují v diplomatických a tlumočnických službách.  Mezi hlavní a podle počtu studentů největší obory patří velké filologie (bohemistika, anglistika, germanistika, hispanistika, romanistika), historie a filozofie. Vedle toho nabízí FF UK široké spektrum disciplín od tradiční filozofie, religionistiky, logiky a estetiky po pedagogiku, psychologii, sociologii, politologii, andragogiku, divadelní a filmovou vědu až po progresivní studia nových médií.  Díky četným mezinárodním výměnným programům tráví řada studentů část svého studia v zahraničí. Stejně tak přijíždí každý rok několik stovek zahraničních studentů. Mezi tyto programy patří např. Erasmus, CEEPUS, Visegrádský fond, DAAD, Aktion, vládní stipendia či řada bilaterálních smluv.

Akce pro veřejnost.

V souvislosti s tzv. třetí rolí univerzity považuje FF UK za svoji společenskou roli kromě výuky a výzkumu také přispívání do aktuální veřejné debaty svými odborníky a výzkumem. Pořádá proto řadu workshopů, přednášek a festivalů pro širokou veřejnost, žáky základních a středních škol či seniory: S veřejností na její půdě debatovali osobnosti jako dalajláma, Madeleine Albrightová, čínský disident Aj Wej-Wej či ruský historik Andrej Zubov.

Studentský život.

Na FF UK působí kolem třiceti studentských spolků a iniciativ. Studentský život zde má silnou a dlouhou tradici. FF UK je ostatně jedinou fakultou v ČR, kde studenti tvoří polovinu složení akademického senátu, a mohou tak výrazně ovlivňovat nejen dění na fakultě, ale i její řízení.

Studentská rada.

Přímo na fakultní půdě působí Studentská rada, která je v podstatě výkonným orgánem občanského sdružení Studentský fond FF UK, kterou založili studentští účastníci revolučních událostí v roce 1989. Toto sdružení se snaží o zpestření studentského života a často zastupuje studenty fakulty při jednání s jejím vedením, popř. s univerzitou. Radní pravidelně finančně podporují vybrané studentské projekty jako časopisy, divadelní spolky, festivaly a veřejné přednáškové cykly. Každoročně vydávají brožuru OFFŠEM pro studenty prvních ročníků, jak se zorientovat na fakultě. Rovněž připravují lekci FAUST (Fakultní uvítání studentů), na jehož konci jsou prváci svérázným způsobem přijati na akademickou půdu.

Filozofická fakulta Univerzity Karlovy (FF UK) v Praze, založená jako jedna ze čtyř původních fakult pražské univerzity z roku 1348 (zpočátku označovaná jako fakulta svobodných umění neboli artistická fakulta), je tradičním centrem české vzdělanosti a z hlediska vědeckého výkonu nejvýznamnější humanitní institucí v Česku. Ve více než sedmdesáti oborech druhé největší české fakulty studuje přes 8000 studentů vyučovaných 700 pedagogy, mezi něž patří světové osobnosti jako překladatel Martin Hilský, teolog Tomáš Halík a egyptolog Miroslav Verner. V minulosti zde působil například Jan Hus, Tomáš Garrigue Masaryk, Edvard Beneš, Jan Patočka, Ernst Mach či Albert Einstein.

The Faculty of Arts, Charles University, is one of the original four faculties of Charles University in Prague. When founded, it was named the Faculty of the Liberal Arts or the Artistic Faculty. The faculty provides lectures in the widest range of fields of the humanities in the Czech Republic, and is the only university faculty in Europe which provides studies in all the official languages of the European Union. The faculty has around 1,000 members of staff, over 9,000 students, and a flexible system of more than 700 possible double-subject degree combinations.


Kariéra.

Úspěch Kashifovi přineslo působení ve funkové hudební skupině B. T. Express, kde hrál na klávesy. Se skupinou cestoval po celém světě a při koncertování využíval syntezátor Minimoog. Počátkem 80. let skupinu opustil a nahrál demo nahrávku s hudební skupinou Steppig Stone. To vedlo k jeho podpisu smlouvy s hudebním vydavatelstvím Arista Records.  V roce 1983 představil Gerry Griffith z vydavatelství Arista Records debutové album s názvem "Kashif", jehož součástí byly první hity „I Just Gotta Have You (Lover Turn Me On)“, „Stone Love“, „Help Yourself to My Love“ a „Say Something Love“. V rámci hudebního žánru R&B znamenalo album pokrok, neboť do té doby se se syntezátory a dalšími elektronickými přístroji experimentovalo. Vydavatelství Arista tak chtělo především reagovat na úspěchy hudebníka Prince, který nahrával u vydavatelství Warner Bros. Records.  V průběhu 80. let vydal další čtyři alba, a to "Send Me Your Love", "Condition Of The Heart", "Love Changes" a znova album s názvem "Kashif". Na nahrávání alba "Love Changes" se podílely také členky hudební skupiny Exposé. Na albu "Kashif", které vyšlo v roce 1989, byly nahrány coververze písní „Ain't No Woman Like the One I Got“, „Baby Don't Break Your Baby's Heart“ a „Are You the Woman“ hudební skupiny Four Tops.  Jako hudební producent spolupracoval s hudebníky jako jsou Kenny G, George Benson, Evelyn King, Johnny Kemp, Melba Moore, Dione Warwick, Stacy Lattisaw, Freda Payne, Whitney Houston a s dalšími. Za písně „The Mood“, „Call Me Tonight“, „Edgartown Groove“ a „The Movie Song“ byl nominován na zisk Ceny Grammy.  V roce 1994 byl Kashif pozván jako vyučující na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles. V roce 1995 napsal knihu "Everything You'd Better Know About the Record Industry" (volně přeloženo jako "Vše, co je dobré vědět o hudebním průmyslu"). Roku 1998 podepsal smlouvu s hudebním vydavatelstvím Expansion Records a vydal album "Who Loves You?". V roce 2004 vydal další album s názvem "Music From My Mind".

Kashif Saleem (rodným jménem Michael Jones, 26. prosince 1959 – 25. září 2016), známý pouze jako Kashif, byl americký hudebník, multiinstrumentalista, zpěvák, hudební skladatel a producent. Hudební talent se u něj projevil v sedmi letech, kdy se naučil ve sklepě kostela, který navštěvoval, hrát píseň na flétnu a později také na piano. V 70. letech se stal členem funkové hudební skupiny B. T. Express a s ní koncertoval po celém světě. Během života studoval islám, ze kterého přejal své nové jméno Kashif Saleem, což znamená "vynálezce" nebo "objevitel". V průběhu kariéry si vytvořil osobitý hudební projev a později se stal úspěšným sólovým zpěvákem pod smlouvou hudebního vydavatelství Arista Records.

Kashif Saleem (born Michael Jones; December 26, 1956 – September 25, 2016) was an American multi-instrumentalist, singer, songwriter, record producer, artist, composer, author, director and educator from New York City. Kashif first taught himself to play a $3 song flute at age seven and later the piano in the basement of his church. At age 15, Kashif joined B. T. Express and performed on stages around the world. He studied Islam and changed his name from Michael Jones to Kashif, which means discoverer and inventor. He crafted his own distinctive sound and later signed with Arista Records enjoying success as a solo artist.


Další starověké názvy pevnosti.

V písemných záznamech se vyskytuje v podobě Vercovicium, Borcovicus, Borcovicium a Velurtion. Nápis nalezený přímo v Housesteads s písmeny VER je pravděpodobně zkratkou pojmenování Ver(covicianorum) - písmena VER se v latině pozdější doby mohla psát i BOR.  Moderní název vychází z pojmenování statku Housesteads z 18. století.

Pevnost ve starověku.

Důkazů o obývání lokality v době před Římany je málo. Hadrianův val se začal stavět v roce 122. Pevnost na pozemcích dnešní farmy Housesteads se stavěla od roku 124 na místě, kde byl už dříve postaven základ pro široký obranný val a věžička 36B. Ta se nyní nachází uvnitř areálu pevnosti. Jako stavební materiál sloužil kámen. Pevnost má typický půdorys: je ve tvaru obdélníka, se zaoblenými nárožími. Na všech čtyřech stranách byly brány, které ležely proti sobě. Delší strana pevnosti vystupuje ven z valu, na rozdíl od bran a věží v rozích. Pevnost časem prošla několikrát opravami a řadou přestaveb, zejména její severní obranný systém, který byl vzhledem k prudkému svahu obzvlášť náchylný ke zřícení.

Posádka.

Ve 2. století našeho letopočtu ji tvořila neznámá kohorta pomocné pěchoty a jednotka legionářů vyčleněná z "Legio II Augusta". Ve 3. století šlo o "Cohors I Tungrorum", rozšířenou o "numerus Hnaudifridi" a "Cuneus Frisiorum", frízskou jednotku kavalérie, přičemž slovo "cuneus" zde odkazuje na formaci ve tvaru klínu. Oddíl "Tungrorum" původně byl v nedaleké pevnosti Vindolanda (na jihozápad od Housesteads). Důkazem je náhrobní kámen velitele centurie, který padl v boji pravděpodobně za vlády císaře Hadriána (117-138).

Zachované nápisy.

O časné přítomnosti "Tungrorum" svědčí dva rané nápisy. Jeden je na malém stavebním kameni s iniciálami této kohorty, který se zachoval v dolní části stěny jedné z původních budov pevnosti z Hadriánovy doby; tato sýpka byla potom výrazně přestavěna v letech 205–208.  Druhým je nápis, kterým první kohorta "Tungrorum" děkuje "bohům a bohyním"; deset podobných textů známých z různých míst Římské říše je spojeno s vypuknutím moru okolo roku 165.

Civilní osada.

Na jih od pevnosti vyrostlo rozsáhlé civilní osídlení ("vicus"). Některé kamenné základy z těchto domů je stále možné vidět, včetně takzvaného "Murder House", kde byly pod nově položenou podlahou objeveny dvě kostry.

Za císaře Hadriána a po jeho smrti.

Před koncem Hadriánovy vlády (v roce 138) byl val dokončen a Housesteads byla jednou z jeho 17 pevností a její posádka se podílela na počtu téměř 10 000 mužů, kteří val hájili.

Antoninův val.

Do čtyř let po Hadriánově smrti však jeho nástupce, Antoninus Pius (vládl 138–161) začal se stavbou druhého valu, tzv. Antoninova, přes úžinu mezi ústími řek Forth a Clyde ve středním Skotsku. Pro častý předpoklad, že Hadriánův val byl potom opuštěn, neexistují v pevnosti Housesteads žádné důkazy.  Většina posádky se skutečně přesunula o 160 km na sever na Antoninův val, (do pevnosti Castlecary Fort), ale část zůstala. Právě z této doby pravděpodobně pochází oltář boha Jupitera a boha zvaného Cocidius, který v pevnosti Housesteads postavili vojáci Druhé legie.

Po opuštění Antoninova valu.

Antoninův val byl opuštěn po roce 160 a ten Hadriánův byl příští dvě staletí plně obsazen vojskem. V Housesteads se hodně stavělo, od druhé poloviny 2. století a během 3. století vyrostl dům velícího důstojníka, sýpky a další stavby. V době římské v pevnosti žilo a pracovalo 800 vojáků. I proto znělo původní pojmenování pevnosti Vercovicium, tedy "místo, kde jsou výteční bojovníci'. Pevnost tehdy stála na samé hranici Římské říše. Důležité bylo, že byla soběstačná. Její obyvatelé měli kasárny, nemocnici, stál tam dům velitele, sýpky a společné latríny; pozůstatky většiny těchto staveb se zachovaly. Sýpky měly pečlivě propracovaný systém větrání.  Latrína měla dvě podélné lavice, kde vojáci seděli vedle sebe; dole tekla voda, která exkrementy odváděla. Jde o jedny z nejlépe zachovaných starověkých kamenných latrín na území římské Británie.Tato pevnost však, což bylo nezvyklé, neměla vlastní zdroj vody, její obyvatelé proto museli zachytávat vodu dešťovou. Pro tento účel vybudovali při kraji obranné linie velké nádrže s okraji z kamene.

4. a 5. století.

Podle dokumentu Notitia Dignitatum ze začátku 5. století byla posádka v pevnosti ještě ve 4. století. Vojáci pocházeli z území moderní Belgie. Do roku 409 se Římané z pevnosti stáhli.

Doba moderní.

Tato lokalita je nyní ve vlastnictví charitativní organizace National Trust a pečuje o ni britská kulturní nezisková organizace Anglické dědictví. Nálezy z odsud lze vidět ve výše zmíněných muzeích. Sbírka objevů z římských dob dokumentuje, jak se na tomto místě žilo před dvěma tisíci lety. Jsou zde například římské oltáře, šperky, nástroje a zbraně, vše vykopané v této pevnosti. Poblíž byla navíc nalezena klasická okřídlená socha Vítězství.  Pevnost Housesteads byla jednou ze stálých základen podél Hadriánova valu. Je nejúplnějším příkladem římské pevnosti v Británii, takže díky návštěvě je možné si vytvořit poměrně přesnou představu, jak římské pevnosti svého času vypadaly.

Farma Housesteads.

Housesteads je bývalý statek, na jehož pozemcích zbytky pevnosti leží. V roce 1604 se nájemcem farmy stal Hugh Nixon, “zloděj dobytka, který navíc přechovával ukradené věci”. Od roku 1663 byla domovem Armstrongů, notoricky známé rodiny lupičů, kteří působili v tomto kraji ("Border Reivers"). Nicholas Armstrong koupil farmu v roce 1692, ale už v roce 1694 ji musel za 485 liber prodat Thomasu Gibsonovi z Hexhamu. Armstrongovi na ní zůstali jako nájemníci. Šlo o známou skupinu zlodějů koní a dobytka, kteří ve staré pevnosti ukrývali ukradené koně a dobytek. Obchodovali až s Aberdeenem a jihem Anglie. Bývaly doby, kdy každý muž z této rodiny byl psancem, kterého postavily mimo zákon úřady anglické nebo skotské. Nicholas byl v roce 1704 oběšen a jeho bratři uprchli do Ameriky.  Armstrongové žili v typickém opevněném domě ("bastle house") ze 16. století. Měl dvě podlaží: v přízemí měli hospodářská zvířata, v patře byl obytný prostor. Pozůstatky domu dosud stojí u jižní brány římské pevnosti, zachovaly se kamenné schody a úzká okna. V 17. století byla do strážní komory v bráně zabudována sušárna na kukuřici.  V 1698 farmu koupil Thomas Gibson, který začal kolem pevnosti obdělávat půdu a při tom vyoral celou řadu římských artefaktů. "Bastle house" ze 17. století nahradila budova statku, kterou postavili nad římskou nemocnicí, kterou v roce 1725 načrtl Stukely. V průběhu 18. století na farmě Housesteads hospodařila stále jedna rodina, která ji měla pronajatou. Existuje zápis z té doby o nájemci jménem William Magnay. Ukázalo se, že tamější studna nepochází z římských dob; vykopal ji právě on.  Zájem o pevnost vzrostl v 19. století, a to zejména poté, co v roce 1838 farmu koupil historik John Clayton, jako další ze své sbírky farem u Hadriánova valu. Lokalitu zbavil staveb z pozdějších dob. Statek Housesteads byl postaven kolem roku 1860. John Maurice Clayton se pokusil pevnost koupit v aukci v roce 1929. V roce 1930 ji dostala darem organizace National Trust. Farmu později vlastnili Trevelyanovi, kteří věnovali pozemek pro tamější muzeum.

Externí odkazy.

Housesteads (římská pevnost) je moderní název bývalé pomocné pevnosti zhruba uprostřed Hadrianova valu. Leží v hrabství Northumberland v Anglii, na jih od jezera Broomlee Lough, na farmě Housesteads, 6 a půl km na sever od vesnice Bardon Mill, u silnice B6318 a téměř 10 km na severovýchod od městečka Haltwhistle. Z tohoto vyvýšeného místa je strategický výhled na vřesoviště národního parku "Northumberland National Park" a na Hadriánův val. Jde o nejlépe zachovanou římskou pevnost v Británii, jednu z nejznámějších v Římské říši.

Housesteads Roman Fort is the remains of an auxiliary fort on Hadrian's Wall. Its ruins are at Housesteads in the civil parish of Bardon Mill in Northumberland, England, south of Broomlee Lough. The fort was built in stone around AD 124, soon after the construction of the wall began in AD 122 when the area was part of the Roman province of Britannia. Its name has been variously given as Vercovicium, Borcovicus, Borcovicium, and Velurtion. The name of the 18th-century farmhouse of Housesteads gives the modern name. The site is owned by the National Trust and is in the care of English Heritage. Finds can be seen in the site museum, in the museum at Chesters, and in the in Newcastle upon Tyne.


Děj.

Bobby Dorfman (Jesse Eisenberg) je nejmladším synem newyorské židovské rodiny z Bronxu na pozadí 30. let dvacátého století. Starší sestra Evelyn se provdala za učitele a ze staršího bratra Bena se stal profesionální gangster. Nespokojen s prací v otcově klenotnické dílně se rozhoduje vydat do Hollywoodu, kde se strýc Phil (Steve Carell) prosadil jako filmový agent a vyhledávač hereckých talentů. Získává však u něj pouze podřadné místo poslíčka.  Strýcova sekretářka Veronica, zvaná Vonnie (Kristen Stewartová), při seznamování hollywoodských zákoutí Bobbyho uhrane zejména svým životním stylem neprahnoucím po slávě, jak je to běžné u dívek přijíždějících do filmové „továrny na sny“. Dívka však jeho návrhy odmítá, protože má za přítele novináře Douga. Ve skutečnosti udržuje tajný poměr se strýcem Philem, který jí slibuje rozvod a společný život.  Při jednoročním, papírovém výročí vztahu předává Philovi dárek, dopis psaný a signovaný Rudolphem Valentinem. Ženatý muž má však z podvádění výčitky svědomí a románek ukončuje. Vonnie se tak zcela poddává idealistickému Bobbymu.  Phil po čase synovci sděluje, že se přece jen rozhodl pro rozvod kvůli jisté dívce bez níž nemůže žít, ačkoli se s ní rozešel. Aniž Bobby tuší, že se hovoří o Vonnie, strýce ujišťuje, že opuštěná manželka rozchod zvládne. Sám zmiňuje svou zamilovanost s jeho bývalou sekretářkou, úmysl oženit se a vrátit se do New Yorku. Překvapený Phil tak navštěvuje Vonnie, která pracuje jako šatnářka. Naléhá, aby opustila synovce a provdala se za něho.  Během rozhovoru ve Philově kanceláři si Bobby všimne zarámovaného dopisu, jenž strýc obdržel jako dárek od své mladé lásky. Dochází mu, že darující osobou byla Vonnie, kterou následně postaví před rozhodnutí výběru ze dvou soků. Dívka volí jistotu luxusního života s bohatým postarším agentem.  Zlomený Bobby se tak osamocen vrací do New Yorku, kde se vypracuje v nočním klubu gangsterského bratra Bena (Corey Stoll). Z podniku se postupně stává vyhlášené místo setkávání smetánky, do něhož míří politici i mafiáni. Mladý podnikatel se jednoho večera seznamuje s rozvedenou atraktivní blondýnkou Veronicou Hayesovou (Blake Lively), s níž navazuje vztah zakončený sňatkem a potomkem.  Šťastní manželé Phil a Vonnie navštěvují klub při svém měsíčním newyorském pobytu. Bobby se však k družení nemá a bývalé lásce vyčítá, jak moc se změnila, když dospěla do stádia povrchní ženy, jejíž archetyp tak odmítala. Přesto se s Vonnie začíná scházet a opět mezi nimi přeskakuje jiskra, vrcholící líbáním během romantické procházky v Central Parku.  Poté, co je Ben popraven na elektrickém křesle za vraždu prvního stupně, stává se z Bobbyho jediný vlastník klubu. Gangsterská pověst podniku, jakožto bratrova odkazu, přitahuje stále více celebrit a popularita dosahuje výšin. Bobby se vydává do Los Angeles, aby v něm otevřel pobočku klubu. Ačkoli si slíbil opak, schází se s Vonnie v hospůdce na oběd, v níž si kdysi jako milenci rozuměli. Mladá paní sděluje, že se na krátkou chvíli vrací s mužem do New Yorku. Oba však docházejí k závěru, že dále nebudou jitřit své city a raději se v životě už nepotkají.  Několik měsíců poté, při vítání Nového roku, se nacházejí na opačných březích Ameriky. Bobby slaví v newyorském klubu, zatímco Vonnie křepčí po manželově boku na hollywoodském večírku. Přesto jsou náhle vytrženi z víru oslav, nepřítomnými pohledy zahloubáni do sebe, vzdáleni od reálných partnerů, a zdá se, že své myšlenky směřují jeden k druhému.

Produkce.

Do připravovaného Allenova snímku byli 9. března 2015 obsazeni Jesse Eisenberg, Bruce Willis a Kristen Stewartová. Producenty se stali Letty Aronson, Stephen Tenenbaum a Edward Walson. K hereckému týmu se 6. března 2015 připojila Blake Livelyová a v polovině července ji doplnila Parker Poseyová. Další obsazení bylo oznámeno 4. srpna 2015, včetně herců Jeannie Berlinové, Coreyho Stolla, Kena Stotta, Anny Campové, Stephena Kunkena, Sari Lennickové a také Paula Schneidera. Roli Vita získal Tony Sirico stále během srpna a v daný měsíc byl k projektu přizván také Max Adler.  Film nasnímal kameraman Vittorio Storaro. Willisovo odstoupení z projektu bylo zveřejněno 24. srpna 2015 pro střet s plánovaným divadelním představením na Broadwayi v Kingově adaptaci románu "Misery". O čtyři dny později jeho postavu převzal Steve Carell. V březnu 2016 došlo k odhalení názvu komediálního dramatu "Café Society".

Natáčení.

Vlastní natáčení začalo 17. srpna 2015 v Los Angeles a jeho okolí včetně Pasadeny a Los Feliz. Na newyorské lokace v Brooklynu se štáb přemístil 8. září téhož roku. Allenův 47. film v pořadí se stal jeho prvním digitálním projektem za použití kamery Sony CineAlta F65.  Počáteční rozpočet představoval 18 milionů dolarů. Následně však došlo k navýšení a konečná suma produkce dosáhla výše 30 milionů dolarů, což ze snímku učinilo nejnákladnější Allenův film k danému datu.

Promítání.

Světová premiéra Allenova 47. filmu proběhla na Festivalu v Cannes během první poloviny května 2016, když jeho projekce potřetí zahajovala festival a od diváků se dočkala kladného přijetí. O více než týden později drama otevřelo Filmový festival v Seattlu.  Ve Spojených státech bylo uvedení do kin původně naplánováno na 15. srpna 2016. Následně došlo pro vybrané kinosály k přesunu data na 12. července téhož roku a celoplošné promítání bylo spuštěno 29. července. Vedle společnosti Lions Gate Entertainment se distributorem poprvé stala studia Amazon.

Tržby.

V severní Ameriace snímek vydělal přes 11 milionů dolarů a celosvětové tržby dosáhly více než 43 milionů dolarů.  Premiéra uskutečněná 15. července 2016 v pěti amerických kinech přinesla v otevírací víkend zisk 359 289 dolarů, s průměrem 71 858 dolarů na jeden kinosál, což znamenalo rekordní částku roku 2016 v přepočtu na jedno projekční místo. Rekordní zápis později překonala komedie "Don't Think Twice" s hodnotou 92 835 dolarů. Celoplošná projekce, zahájená 29. července téhož roku, dosáhla prvního příjmu 2,3 milionů dolarů, což daný víkend představovalo 12. místo.

Café Society je americké komediální a romantické filmové drama z roku 2016, napsané a režírované Woodym Allenem, který děj doprovodil v roli vypravěče.

Café Society is a 2016 American romantic comedy-drama film written and directed by Woody Allen. It stars Jeannie Berlin, Steve Carell, Jesse Eisenberg, Blake Lively, Parker Posey, Kristen Stewart, Corey Stoll, and Ken Stott. The plot follows a young man who moves to 1930s Hollywood, where he falls in love with the assistant to his uncle, a powerful talent agent.