Česko a Slovensko.

Historie.

V Československu byly vyhrazené jízdní pruhy pro autobusy městské hromadné přepravy osob a trolejbusy poprvé explicitně legislativně zavedeny s účinností od 1. ledna 1976 vyhláškou č. 100/1975 Sb., o pravidlech silničního provozu, která nahradila předchozí vyhlášku č. 80/1966 Sb.  Od 1. ledna 1976 byla v příloze zavedena dopravní značka D 32a „Návěst před vyhrazeným jízdním pruhem“ a D 32b „Konec vyhrazeného jízdního pruhu. Na vozovce měl být jízdní pruh označený nápisem BUS. Ve spodní části značky mohla být vyznačena doba, po kterou je jízdní pruh vyhrazen. Význam značek byl stanoven v dílu II části I článku 6 odst. 25 vyhlášky č. 100/1975 Sb. Vozidla jedoucí ve vyhrazeném jízdním pruhu byla postavena zcela na roveň tramvajím v tramvajovém pásu. Na svislé dopravní značce bylo znázorněno vodorovné dopravní vyznačení počátku vyhrazeného jízdního pruhu.  Od 1. ledna 1990 vstoupila v účinnost nová vyhláška, č. 99/1989 Sb., o pravidlech provozu na pozemních komunikacích (pravidla silničního provozu). Podoba dopravních značek D 19a „Vyhrazený jízdní pruh“ a D 19b „Konec vyhrazeného jízdního pruhu“ se podle ní přiblížila dnešní podobě. Nápis BUS na nich byl nahrazen modrým kruhem s grafickým znázorněním autobusu, jízdní pruhy byly znázorněny jiným způsobem, v průběhu, nikoliv v místě rozdělení. Současně bylo umožněno, aby v prostoru křižovatky byl pruh vyznačen jen vodorovným dopravním značením. Význam dopravní značky byl stanoven v příloze vyhlášky v části I článku 4 odst. 12. Od téhož data vozidla jedoucí ve vyhrazeném jízdním pruhu ztratila přednost před souběžnými vozidly při odbočování, avšak pouze v tom případě, není-li vyhrazený jízdní pruh veden po tramvajovém pásu.  S účinností od 1. ledna 2001 provoz upravil nový český zákon č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu). Vyhláška č. 30/2001 Sb., kterou se provádějí pravidla provozu na pozemních komunikacích a úprava a řízení provozu na pozemních komunikacích, vstoupila v účinnost až 31. ledna 2001 – do té doby platila souběžně s novým zákonem i stará vyhláška č. 99/1989 Sb. Podoba dopravních značek se změnila jen lehce (orámování a proporce). V § 12 odst. (1) písm. x) vyhláška č. 30/2001 Sb. umožnila vyznačit na značce i jízdní pruhy v protisměru a umožnila vyznačit vyhrazený jízdní pruh pro jiný druh vozidla nebo pro určitý účel.  Na Slovensku zákon č. 315/1996 Zb., o premávke na pozemných komunikáciách, vstoupil v účinnost 1. dubna 1997. Dopravní značky definuje nyní vyhláška č. 225/2004 Z. z. z 29. března 2004. Dopravní značky D 52a a D 52b provedením víceméně odpovídají českým dopravním značkám IP 20a a IP 20b. Příloha vyhlášky, díl II. článek 4 odst. 41, však ani nyní neumožňuje vyhradit jízdní pruh pro jiná vozidla než autobusy MHD a trolejbusy. Pravidla provozu v jízdním pruhu zůstala stejná jako při rozdělení Československa.

Značení v Česku.

V Česku se vyhrazené jízdní pruhy označují dopravní značkou IP 20a podle vyhlášky č. 30/2001 Sb. Zároveň musí být vyhrazený jízdní pruh vyznačen též vodorovným dopravním značením, a to podélnou čarou souvislou nebo přerušovanou a nápisem nebo symbolem, který spadá ve vyhlášce pod označení V 15 „Nápisy na vozovce“, zpravidla nápisem BUS, nebo symbolem jízdního kola (V 14 „Jízdní pruh pro cyklisty“). V prostoru křižovatky se vyhrazený jízdní pruh vyznačuje jen vodorovným dopravním značením.  Podle § 12 odst. 1 písm. z) vyhlášky č. 30/2001 Sb. značka IP 20a v základním provedení, v němž je v modrém kruhu bíle zobrazen boční pohled na autobus, vyhrazuje jízdní pruh pouze pro autobusy městské hromadné dopravy osob nebo trolejbusy. Takto vyhrazený jízdní pruh tedy nemohou využívat k jízdě například autobusy dálkové a meziměstské dopravy nebo zájezdové autobusy.  V případě jízdního pruhu vyhrazeného pro jiný druh vozidla nebo pro určitý účel se do modrého kruhového pole ve značce vyznačí příslušný symbol vozidla nebo vhodný nápis. Používá se pro vyznačení jízdních pruhů pro cyklisty, v Liberci v Riegrově ulici je jako vyhrazený jízdní pruh pro tramvaje označen tramvajový pás.  Platnost svislé dopravní značky vyhrazující jízdní pruh končí na vzdálenější hranici nejbližší následující křižovatky, pokud není dříve ukončena dopravní značkou IP 20b „Konec vyhrazeného jízdního pruhu“, IP 16 nebo IP 17 „Uspořádání jízdních pruhů“, IP 18a „Zvýšení počtu jízdních pruhů“, IP 18b „Snížení počtu jízdních pruhů“, IP 18c „Jízdní pruh pro pomalá vozidla“ nebo IP 19 „Řadicí pruhy“.

Podobné způsoby vyhrazení.

Kromě „vyhrazeného jízdního pruhu“ existuje také „přikázaný jízdní pruh“. K jeho označení je určená značka C 12a, v základním provedení je na ní zobrazen nákladní automobil, ale jiným symbolem nebo nápisem lze jízdní pruh přikázat i pro jiný druh vozidla nebo pro určitý účel. Vzhledem ke shodě podoby značky tak značka „Stezka pro cyklisty“ (C 8a) může být zároveň značkou přikázaného jízdního pruhu pro cyklisty. Na přikázaný jízdní pruh mohou vjet řidiči jiných vozidel jen při objíždění, odbočování, vjíždění na pozemní komunikaci nebo vyjíždění z ní, přičemž nesmějí ohrozit ani omezit v jízdě řidiče vozidla, pro nějž je jízdní pruh označen.  Od vyhrazeného jízdního pruhu se přikázaný jízdní pruh liší tím, že řidič označeného vozidla jej nejen smí, ale také musí použít. Řidiči jiných vozidel na tento jízdní pruh nemohou vjíždět při předjíždění. Řidič jedoucí v přikázaném jízdním pruhu nemá přednost před souběžně jedoucími vozidly (čímž se přikázaný jízdní pruh liší pouze od vyhrazeného JP vedeného po tramvajovém pásu). Přejíždí-li řidič z přikázaného jízdního pruhu do přilehlého JP, nemají řidiči jedoucí v tomto přilehlém pruhu obecně stanovenou povinnost mu to umožnit zpomalením nebo zastavením vozidla. Není stanoveno, že jízda jinou rychlostí v přikázaném jízdním pruhu se nepovažuje za předjíždění. Na přikázaném jízdním pruhu nelze použít světelné signály pro tramvaje, v přikázaném jízdním pruhu není obecně zakázáno zastavení a stání, za neoprávněné použití přikázaného jízdního pruhu není stanoven specifický bodový postih,  Speciální dopravní značka je určena také pro vyznačení jízdního pruhu pro pomalá vozidla, zejména na rychlostních silnicích.  Provoz v jízdním pruhu lze omezit nebo vyhradit také například dopravní značkou „omezení v jízdním pruhu“. Takto mohou být například z levého pruhu vyloučeny nákladní automobily nebo vozidla větší šířky nebo malé konstrukční rychlosti. Na značce se používá symbol zákazové nebo příkazové dopravní značky, může být použit například i symbol značky „Přikázaný jízdní pruh“. Podobně lze určení jízdních pruhů vyznačit také na dopravních značkách, které určují uspořádání jízdních pruhů před křižovatkou.  Přikázaný jízdní pruh, jízdní pruh pro pomalá vozidla a jízdní pruh vymezený dopravní značkou „Omezení v jízdním pruhu“ nebo jinými dopravními značkami stanovujícími uspořádání jízdních pruhů (IP 16 až IP 19) nespadají pod termín „vyhrazený jízdní pruh“.

Provoz v Česku.

Pravidla pro provoz ve vyhrazeném jízdním pruhu stanoví zejména § 14 zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích. Jízdní pruh vyhrazený pro určitý druh vozidel požívá podobné ochrany jako tramvajový pás, tedy ostatní vozidla na něj mohou vjíždět nebo jej přejíždět jen ve vyjmenovaných případech a jejich řidiči přitom nesmí ohrozit ani omezit v jízdě vozidlo jedoucí ve vyhrazeném jízdním pruhu. Podle § 21 odst. 5 musí odbočující řidič dát přednost vozidlům ve vyhrazeném jízdním pruhu.  Pokud je vyhrazený jízdní pruh veden po tramvajovém pásu, má vozidlo, které z něj odbočuje nebo jinak mění směr jízdy, přednost před souběžně jedoucími vozidly za obdobných podmínek jako tramvaj. V letech 1976–2000 platila tato přednost i pro vozidlo jedoucí v samostatném vyhrazeném jízdním pruhu. Přejíždí-li řidič z vyhrazeného jízdního pruhu do přilehlého jízdního pruhu, jsou řidiči v tomto jízdním pruhu povinni mu to umožnit, on je však nesmí ohrozit.  V místě, kde se sbíhá vyhrazený jízdní pruh s tramvajovým pásem, není přednost jednoznačně určena, protože ustanovení pravidel vzájemně kolidují.  Provoz silničních vozidel jedoucích ve vyhrazeném jízdním pruhu může být za určitých okolností řízen světelnými signály pro tramvaje. § 72 zákona č. 361/2000 Sb. připouští jejich použití v jízdních pruzích vyhrazených pro autobusy MHD nebo trolejbusy, § 14 odst. 4 pro vyhrazené jízdní pruhy vyznačené na tramvajovém pásu.  Ve vyhrazeném jízdním pruhu je podle § 27 odst. 1 písm. i) zák. č. 361/2000 Sb. zakázáno zastavení a stání.  Za neoprávněné použití vyhrazeného jízdního pruhu je v bodovém systému stanoven 1 trestný bod.  Vyhrazený jízdní pruh pro cyklisty mohou, podobně jako stezku pro cyklisty, užívat kromě cyklistů (za něž jsou považováni i jezdci na koloběžce) podle § 57 odst. 7 zákona č. 361/2000 Sb. také osoby na lyžích, kolečkových bruslích nebo obdobném sportovním vybavení.

Situace v jednotlivých městech.

Praha.

Samostatné vyhrazené jízdní pruhy pro autobusy MHD. Některé z nich jsou vyhrazeny pouze po omezenou denní dobu.  Vyhrazené jízdní pruhy pro autobusy MHD na tramvajových pásech  Člen Rady hlavního města Prahy Radovan Šteiner na setkání s novináři dne 22. 11. 2007 oznámil, že se připravuje vysoce kapacitní autobusový tah na trase Želivského – Jižní Město, jehož projekt mimo jiné zahrnuje vyznačení vyhrazených jízdních pruhů pro autobusy v celkové délce přibližně pěti kilometrů a úpravu světelné signalizace ve prospěch preference pro autobusy na 17 křižovatkách. Směrem ke stanici metra Kačerov plánuje město necelé 3 kilometry jízdních pruhů pro autobusy.  V únoru 2009 bylo vyhrazený jízdní pruh V Holešovičkách jako první v Praze zkušebně vyhrazen i pro vozidla taxislužby, následně i na části Strakonické ulice. Od května 2009 bylo určení rozšířeno pro autobusy PID, jízdní kola a taxi v ulicích Českobrodská, Duškova, Horňátecká, Vrchlického, Vysočanská a Zálesí; v ulicích Kukulova a Ke Krči bylo vyhrazení rozšířeno pouze o taxislužbu. Vodorovné značení těchto pruhů má být upraveno až během léta 2009. Využití vyhrazených jízdních pruhů vozidly taxislužby omezuje městská vyhláška pouze na ty provozovatele, jejichž vozidla vyhovují požadavkům městské vyhlášky.

České Budějovice.

Vzniká tzv. Koridor MHD pro autobusy a trolejbusy (www.koridormhd.cz). Zatím existují krátké úseky, de facto rozšířené zastávky. Vozidla MHD elektronicky komunikují se semafory - jejich provoz je řízen světelnými signály pro tramvaje. Systém tak umožňuje zastavit na křižovatce provoz vozidel i přecházení chodců a pustit do křižovatky vozidlo MHD.  Vedení koridoru MHD v Č. Budějovicích není bez kontroverzí. Jeho cílem je rychlé spojení sídliště Máj s centrem a nádražími. Jeho vedení proto kritizovali obyvatelé sídliště Vltava. Preferenční pruhy navíc končí před křižovatkami a za nimi už nepokračují. To způsobuje dopravní kolapsy zejména na křižovatce Senovážné nám. a Na Sadech x Lannova/Kanovnická. Vozidlo MHD nemůže buď do pruhu vjet, nebo po vyjetí z pruhu zůstane stát v křižovatce, většinou tak, že zablokuje ostatní vozidla. Preferenční pruhy jsou také (zne)užívány autobusy jiných dopravců než DP České Budějovice.

Plzeň.

Od 19. prosince 2017 je na Karlovarské ulici v úseku od křižovatky s Lidickou u Lékařské fakulty UK po Rondel ve směru do centra vyhrazen pravý ze 3 jízdních pruhů pro autobusy a složky IZS. Pruh byl v druhé polovině roku 2017 vybudován právě pro tento účel. V budoucnu by na něj měl navázat třetí pruh na mostu generála Pattona.

Německo.

V Německu upravuje provoz Straßenverkehrs-Ordnung (StVO) vyhlášený 16. listopadu 1970 ve Spolkovém věstníku I, str. 1565. Prováděcím předpisem, který stanoví dopravní značky, je Všeobecný administrativní předpis k pravidlům silničního provozu (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zur Straßenverkehrs-Ordnung, VwV-StVO) na základě § 6, odst. 1 č. 3 zákona o silničním provozu (Straßenverkehrsgesetz, StVG).  Zvláštní jízdní pruh pro autobusy linkové dopravy vyznačuje modrá kruhová dopravní značka č. 245 „Linkové autobusy“ (podobná dopravní značce „Stezka pro cyklisty“, ale se symbolem autobusu). Do pojmu linkové dopravy zde spadají i označená vozidla školní dopravy nebo dopravy tělesně postižených.  Dodatkovou tabulkou „TAXI frei“ nebo se symbolem cyklisty a textem „frei“ je možno vyhrazený jízdní pruh zpřístupnit i vozidlům taxislužby nebo cyklistům.

Rakousko.

V Rakousku upravuje provoz spolkový zákon č. 159/1960 z 6. července 1960 „Pravidla silničního provozu“ (Straßenverkehrsordnung 1960, StVO). Dopravní značky stanoví nařízení č. 238/1998 z 29. července 1998 „Předpis k dopravním značkám“ (Straßenverkehrszeichenverordnung 1998, StVZVO].  Jsou zavedeny dopravní značky §53/24 Silnice pro autobusy (podobná německé značce pro vyhrazený jízdní pruh) a §53/25 Jízdní pruh pro autobusy (vzdáleně podobná české značce pro vyhrazený jízdní pruh).  Tyto dopravní značky umožňují provoz nejen hromadné linkové dopravě, ale i vozům taxislužeb, sanitním vozům, vozidlům silničních služeb při pracovních jízdách a vozidlům zajišťujícím svoz odpadu.  Dodatková tabulka může platnost značky rozšířit o autobusy okružních linek městem, živnostníky nebo jednostopá vozidla.  Pokud to bezpečnost, snadnost a plynulost dopravy vyžaduje, je jízdní pruh k dispozici i pro ostatní dopravu.

Vyhrazený jízdní pruh je jízdní pruh na pozemní komunikaci, který je příslušnou dopravní značkou určen pouze pro některé druhy vozidel nebo jen pro stanovený účel. Vyhrazení může platit nepřetržitě nebo jen po vymezenou dobu.

A bus lane or bus-only lane is a lane restricted to buses, often on certain days and times, and generally used to speed up public transport that would be otherwise held up by traffic congestion. Bus lanes are a key component of a high-quality bus rapid transit (BRT) network, improving bus travel speeds and reliability by reducing delay caused by other traffic.


Biografie.

Jan Rokycana se narodil v rodině chudého venkovského kováře. Jako mladý vstoupil do augustiniánského kláštera v Rokycanech, který byl znám svou blízkostí k laickému hnutí devotio moderna. Později odešel studovat do Prahy, kde se v roce 1415 stal bakalářem. Díky své nemajetnosti se jako řada jiných studentů živil v Praze žebráním a při sháňce po almužně u pražských chrámů se také pravděpodobně poprvé setkal s učením a osobou mistra Jana Husa. Postavil se na stranu pražských mistrů, vedenou umírněným utrakvistou Jakoubkem ze Stříbra a v univerzitních disputacích vystupoval obzvláště proti radikálnímu Janu Želivskému, po jehož popravě musel prchnout z Prahy. Proti táboritům vystupoval především na Konopišti roku 1423. Dále pak v Praze vystupoval proti vojevůdci Janu Žižkovi, až mu byl dáván za vinu spor s ním a následná porážka pražských vojsk u Malešova. Ve skutečnosti však bylo především jeho zásluhou, že se po této porážce pražský vojenský svaz s Žižkou v červnu 1424 smířil.  Od r. 1427 působil jako Týnský farář a postupně se stává jednotícím prvkem roztříštěného husitského hnutí. Roku 1429 se stal správcem duchovenstva podobojí – tzv. generální vikář arcibiskupství pražského. Roku 1430 se stal mistrem svobodných umění, od r. 1435 působil na univerzitě jako rektor. V prosinci 1432 byl vyslán za pražské mistry na basilejský koncil a stál v čele českého poselstva. Dne 21. října 1435 byl českým sněmem zvolen za arcibiskupa, tato volba však nikdy nedosáhla kanonické platnosti. V této funkci se snažil o smíření všech stran pod obojí, kvůli politickým střetům se Zikmundem Lucemburským a později s jeho zetěm Albrechtem Habsburským mu byla roku 1436 odebrána Týnská fara. Následující léta trávil mimo centrum politického dění v Hradci Králové, kde zůstal až do roku 1448. Při volbě krále (15. červen 1440) zastupoval české duchovenstvo. Ve čtyřicátých letech byl blízko laické komunitě okolo bratra Řehoře v klášteře Na Slovanech, z níž později vznikla jednota bratrská. Jí se také později i přes názorové rozdíly v pronásledování vždy zastával.  Na 4. října 1441 svolal sněm do Kutné Hory, kde byly ujednány zásady husitského vyznání závazné pro všechny. Roku 1442 se smířil s Janem z Příbrami. 1444 vyhrál soud s tábority, kteří se stále odmítali přizpůsobit jednotným zásadám a táborské učení bylo odsouzeno. Roku 1449 si začal dopisovat s papežem Mikulášem V., ve snaze přemluvit jej k svěcení kněží. Nakonec se pokusil dostat k papeži, ale nepodařilo se mu projet přes Německo. Proto roku 1451 zahájil jednání s Cařihradem o spolupráci husitů s řeckou církví, ale roku 1453 byl však Cařihrad dobyt a tak z toho sešlo. Král Ladislav Pohrobek (1453–1457) nevěděl, jaký vztah má k Janu z Rokycan zaujmout, tak se vyhýbal jeho kázání. Roku 1457 si přímo dopisoval s papežem Kalixtem III., smrt Ladislava Pohrobka však tato jednání přerušila.  Nástupem Jiřího z Poděbrad se situace trochu zlepšila, přestože se Jiří z Poděbrad snažil snížit vliv kněžstva, Rokycana při svých kázáních podporoval jeho zvolení. Rokycana zpočátku schvaloval politiku Jiřího z Poděbrad a po smíření s Vratislavskými nechal zvonit zvony na všech kostelech. Jiří z Poděbrad ho na oplátku respektoval jako hlavu církve podobojí a na mše chodil střídavě k Janu z Rokycan a do katedrály svatého Víta. Dne 7. února 1465 se účastnil disputace duchovenstva u krále, král požadoval větší spolupráci církví. O rok později 1466 byl postižen mrtvicí, po tomto záchvatu začal špatně mluvit. Pohřben byl v Týnském kostele. Na své pečeti používal podkovu s hvězdou, pravděpodobně památka na otce, který byl kovářem.

Rokycanovo učení a spiritualita.

Spiritualitu Jana Rokycany předurčily do velké míry již existující názorové proudy v husitství, jehož vůdcem se postupně stal. Husitský arcibiskup se snažil konzervovat odkaz jeho předchůdců a k tomuto účelu zapojil celou svou osobnost. V jeho díle tedy nalezneme vroucí vztah k svátostným prostředkům církve, důraz na přísné dodržování novozákonních předpisů v čele s eticky náročnými požadavky vyřčenými v Kázání na hoře. Jeho spiritualita je spiritualitou křesťana, který dává největší důraz na konání a konkrétní aplikace věcí v Písmu poznaných do osobního života, jen malý prostor má v jeho myšlení princip zdůrazňující ospravedlnění vírou. Je to spiritualita celého husitského hnutí, které vzniklo jako reakce na krizi církve v pozdním středověku a která viděla záchranu v pečlivějším dodržování biblických příkazů a v prohloubení osobní zbožnosti. Někdy je pro označení spirituality a zásad husitů užíván pojem "sola lex" ("").  Dále se nám od něj dochovalo několik písní, u nichž není úplně jistý autor, ale zdá se pravděpodobné, že alespoň u části z nich je autorem. U ostatních písní, které mu bývají přisuzovány není jeho autorství ničím podloženo.

Dílo.

Dále se nám zachovala poměrně velká část jeho korespondence s mnoha významnými lidmi.

Jan Rokycana, též Jan z Rokycana, i Jan z Rokycan (asi 1396 Rokycany – 22. února 1471 Praha), byl husitský teolog, zvolený arcibiskup kališnické církve.

John of Rokycany, also known as "Jan of Rokycany", in Czech language "Jan Rokycana", and "Jan z Rokycan" (c. 1396 in Rokycany, Bohemia - 21 February 1471 in Prague) was a Czech Hussite theologian in the Kingdom of Bohemia and a key figure of the Bohemian Reformation.


Osobnosti.

Středem této skupiny se stal před svou smrtí v roce 1966 Frank O'Hara. Přes své četné přátele a také z pozice kurátora v Museum of Modern Art v New Yorku spojoval básníky a malíře, jako byli Jane Freilicher, Fairfield Porter a Larry Rivers (který byl také jeho milencem). Jejich spolupráce byla velmi plodná: inspirováni americkými básníky Johnem Ashberym a Kennethem Kochem, kteří spolu napsali báseň "A Postcard to Popeye", Ashbery a Schuyler pak spolu napsali román "A Nest of Ninnies (Hnízdo Ninnies)." Schuyler také spolupracoval s O'Harou na ódě inspirované řekami. Ron Padgett a Ted Berrigan přišli do skupiny z Tulsy v Oklahomě. Koch, O'Hara, Schuyler a Ashbery byli různí jako básníci, ale vzájemně se obdivovali a osobně měli hodně společného:

Básníci.

Kritici básníků tohoto hnutí argumentovali, že jejich práce je reakcí na konfesionalistické hnutí v současné poezii. Jejich poetika byla často lehká, násilná, nebo obsahovala pouze postřehy, zatímco jejich styl psaní byl často popisován jako kosmopolitní. Básníci často psali bezprostředně a spontánně, způsobem připomínajícím proud vědomého psaní, často s použitím živých obrazů. Vycházeli z inspirace ze surrealismu a současných avantgardních uměleckých hnutí, zejména tvůrců akční malby svých přátel z uměleckývh kruhů v New Yorku, jako je Jackson Pollock a Willem de Kooning. Mezi básníky často spojovanými s New York School patří John Ashbery, Frank O'Hara, Kenneth Koch, James Schuyler, Barbara Guest, Ted Berrigan, Bernadette Mayer, Alice Notley, Kenward Elmslie, Frank Lima, Ron Padgett, Lewis Warsh, Tom Savage a Joseph Ceravolo.

Vizuální umění.

Newyorská škola, která reprezentovala newyorské abstraktní expresionisty padesátých let, byla dokumentována prostřednictvím sérií pozvánek na výstavy umělců, které se konaly na 9th Street Art Exhibition v roce 1951 a v následujících letech ve "Stable Gallery" v New Yorku: "Second Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Druhá výroční výstava malířství a sochařství), 1953, "Third Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Třetí výroční výstava malby a sochařství), 1954, "Fourth Annual Exhibition of Painting and Sculpture" (Čtvrtá výroční výstava malby a sochařství), 1955, "Fifth Annual Exhibitions of Painting and Sculpture" (Pátá výroční výstava malby a sochařství), 1956 a "Sixth New York Artists’ Annual Exhibition" (Šestá výroční výstava umělců v New Yorku), 1957. Z newyorské školy se zúčastnili Bradley Walker Tomlin (1899–1953), Rosemarie Beck (1923–2003) a Philip Guston (1913–1980)  Další umělci New York School včetně těch ze šedesátých let byli: malíř Richard Pousette-Dart, Cecile Gray Bazelon, William Baziotes, Nell Blaine, Seymour Boardman, Ilya Bolotowsky, Ernest Briggs, Peter Busa, Lawrence Calcagno, Nicolas Carone, Nanno de Groot, Beauford Delaney, Lynne Mapp Drexler, Edward Dugmore, Amaranth Ehrenhalt, John Ferren, Perle Fine, Karl Hagedorn, John Hultberg, Albert Kotin, Clarence Major, Knox Martin, Misha Reznikoff, William Scharf, Ethel Schwabacher, Kendall Shaw, Thomas Sills, Merton Simpson, Hedda Sterne a Jack Stewart. Další známí členové tohoto hnutí jsou sochaři/malíři Karel Appel, Claire Falkenstein, Betty Parsons a Antoni Tàpies.

Galerie.

Umělecká galerie "Anita Shapolsky Gallery" v New Yorku byla založena v roce 1982 a specializuje se na umění 50. a 60. let v New Yorku, zaměřuje se na také na druhou generaci abstraktních expresionistů. Vystavuje expresionismus, geometrickou abstrakci a malířskou abstrakci. Nejčastěji vystavuje exponáty vytvořené v oleji a akrylu nebo sochy. Galerie "Tibor de Nagy Gallery a Stabil Gallery" také vystavovaly umění "New York School" a v roce 1998 uspořádala také "Gagosian Gallery" v New Yorku výstavu umění této školy.

Hudba.

Termín Newyorská škola také odkazuje na okruh skladatelů 50. let 20. století, který zahrnoval Johna Cage, Mortona Feldmana, Earle Browna a Christiana Wolffa Jejich hudba ovlivnila také mezinárodní uskupení umělců Fluxus.  V 60. letech taneční divadlo "Judson Dance Theater" revolucionizovalo moderní tanec. Divadlo bylo kolektivem tanečníků, skladatelů a vizuálních umělců, kteří vystupovali v "Judson Memorial Church" v Greenwich Village na Manhattanu v New Yorku v letech 1962 až 1964. Nové způsoby kombinují myšlenku performance, radikální a nové choreografie, zvuku od avantgardních skladatelů a tanečníků ve spolupráci s několika newyorskými výtvarnými umělci. Skupina umělců, kteří tvořili "Judson Dance Theater," jsou považováni za zakladatele postmoderního tance. Divadlo vyrostlo z taneční skladby, kterou vyučoval Robert Dunn, hudebník, který studoval u Johna Cage. Umělci, kteří pracovali v Judson Dance Theater, byli avantgardní experimentalisté, kteří odmítali hranice baletní techniky, slovní zásoby a teorie. První vystoupení se konalo 6. července 1962, s tanečními kreacemi, které představily Stev Paxton, Freddie Herko, choreograf David Gordon, Alex a Deborah Hay, Yvonne Rainer, Elaine Summers, William Davis a Ruth Emerson. K důležitým členům divadla, kteří byli součástí Judson Dance Theatre patří: David Gordon, Steve Paxton, Yvonne Rainer, Trisha Brown, Lucinda Childs, Deborah Hay, Elaine Summers, Sally Gross, Aileen Passloff a Meredith Monk. Roky 1962–1964 jsou považovány za zlatý věk tanečního divadla "Judson Dance Theater." Během daších desetiletí 20. století umělci newyorské školy spolupracovali s několika dalšími choreografy či tanečníky. Například: Simone Forti, Anna Halprin, Merce Cunningham, Martha Graham a Paul Taylor.

Newyorská škola umění (anglicky "New York School") bylo neformální uskupení amerických básníků, malířů, tanečníků a hudebníků působící v 50. a 60. letech 20. století v New Yorku. Často čerpali inspiraci ze surrealismu a současných avantgardních uměleckých hnutí, zejména z hnutí akční malby, abstraktního expresionismu, jazzu, improvizačního divadla, experimentální hudby a v neposlední řadě ze spolupráce přátel z okruhu umělecké avangardy v New Yorku.

The New York School was an informal group of American poets, painters, dancers, and musicians active in the 1950s and 1960s in New York City. They often drew inspiration from surrealism and the contemporary avant-garde art movements, in particular action painting, abstract expressionism, jazz, improvisational theater, experimental music, and the interaction of friends in the New York City art world's vanguard circle.


Chov v zoo.

Patří mezi raritně chované druhy. Historicky byla chována jen v několika zoo ve Spojeném království. V roce 2013 se poprvé dostala také do kontinentální Evropy. Na počátku roku 2019 byla chována v osmi evropských zoo: třech britských (konkrétně v Anglii), v české Zoo Praha (od 2013) a nověji třech francouzských a jedné německé zoo.

Chov v Zoo Praha.

Vydra hladkosrstá je v Zoo Praha chována od roku 2013. V té době se tak pražská zoo stala první a v tu dobu také jedinou zoo v kontinentální Evropě, kde bylo možné tento druh vidět. Původně přišly dvě samice ze Zoo Colchester ve Spojeném království. V listopadu 2015 dorazil samec, a mohly taky začít snahy o odchov. Z původních plánů chovu ve skupině sešlo – samice se nesnesly, a tak jedna ze sester opustila Prahu a byla převezena zpět do Spojeného království. Na počátku roku 2017 se samici Kiri (v té době šestiletá, pochází z prvního odchovu v Colchesteru z roku 2011) a samci Scottymu narodilo sedm mláďat. Přestože mezitím přibyla na seznam zařízení na evropské pevnině dvě francouzské zoo, jednalo se o první úspěšný odchov tohoto druhu v kontinentální Evropě.  Tento druh je k vidění v pavilonu Indonéská džungle v horní části zoo, a to v expozici společně s binturongy palawánskými.

Zajímavosti.

Skotský přírodovědec, dobrodruh a také spisovatel Gawin Maxwell (1914–1969) zkoumal tento druh vyder v Iráku a také si do Skotska v roce 1957 dovezl samečka jménem Mijbil. Následně o svých zkušenostech a soužití s vydrami napsal knihu "Ring of Bright Water", tedy Prsten čiré vody (prvně vydané 1960). Prvního vydání se prodalo přes dva miliony výtisků. V Česku byla tato kniha vydána pod názvem "Jasná voda vůkol". Podle knihy byl natočen i úspěšný film "Kruhy na vodě"/"Ring of Bright Water" (1969). Zajímavostí je, že se ukázalo, že Maxwellem ochočované vydry patří k samostatné populaci, a tak byla vyčleněna jako třetí samostatný poddruh. Ten dostal na počest tohoto přírodovědce, díky němuž byl právě tento poddruh zkoumán a popularizován, latinský název "L. p. maxwelli".

Vydra hladkosrstá ("Lutrogale perspicillata") je druh lasicovité šelmy. Jedná se o druhý největší druh vydry na světě a vůbec největší druh vydry v Asii.

The smooth-coated otter ("Lutrogale perspicillata") is an otter species occurring in most of the Indian subcontinent and Southeast Asia, with a disjunct population in Iraq. It is listed as Vulnerable on the IUCN Red List since 1996 and is threatened by habitat loss, pollution of wetlands and poaching for the illegal wildlife trade. As its name indicates, its fur is smooth and shorter than that of other otter species.


Popis.

Bažant lesklý je kyprý pták se silnýma nohama, krátkým ocasem a špičatým zobákem. Kohout váží asi 2,5 kg a je 70 cm dlouhý, z toho 23 cm připadá na ocas. Slípka je o něco menší. Kohout má hřebínek. Kohout je výrazně zbarvený duhově fialovou nebo modrou barvou na zádech a křídlech, hlava je olivově zelená, na krku jsou žluté, červené a tyrkysové prstence. Ocas je měděné barvy s černou spodní stranou. Slípka je většinou hnědá s černými pruhy s bílým krkem. Obě pohlaví mají kroužek kolem očí.

Výskyt.

Bažant lesklý je rozšířen v Himálajích od Bhútánu na východě až k Afghánistánu a Pákistánu na západě. Žije v nadmořské výšce v rozmezí od 2500 do 5000 metrů. Přírodním prostředím jsou dubové, borovicové a rododendronové lesy, které se nacházejí na jižních svazích Himálaje a Hindukúše. V zimě, když napadne ve vyšší nadmořské výšce sníh, sestupují bažanti do nižších oblastí.

Chování.

Bažanti žijí v párech a mimo období páření v malých skupinách. V zimě tvoří větší skupiny.  Strava se skládá z kořenů, malých hlíz, semen, žaludů, bobulí a také z larev hmyzu, které vytahuje ze země zobákem. Bažanti často hledají potravu ve skupinkách po dvou nebo třech. Každá skupinka je tvořena ptáky stejného pohlaví.  V období páření kohouti hlasitým voláním lákají slípky. Kohout se snaží vypadat větší, pohybuje se s nataženým krkem, třese a houpá křídly. Navíc někdy nabízí slípce potravu nebo kamínky.  Hnízdo bývá ukryto v jamce pod křovím a je vyloženo listy, mechem a senem. Obsahuje čtyři až šest vajíček krémové barvy s červenohnědými skvrnami. Inkubační doba je 27 dní. Bažant lesklý je zcela vyvinutý ve dvou letech věku a dožívá se až dvaceti let.

Bažant lesklý ("Lophophorus impejanus") je pták z čeledi bažantovitých, který žije v určitých oblastech Asie. Na celém světě je chován jako okrasný pták. Je národním ptákem Nepálu.

The Himalayan monal ("Lophophorus impejanus"), also known as the Impeyan monal and Impeyan pheasant, is a pheasant native to Himalayan forests and shrublands at elevations of. It is part of the family Phasianidae and is listed as Least Concern on the IUCN Red List. It is the national bird of Nepal, where it is known as the danphe or danfe.


Životopis.

Studia.

Pocházel z vlivné pražské měšťanské rodiny, která koupí venkovských sídel povýšila a založila šlechtické rody pánů z Vlašimi a z Jenštejna. Jeho otec, Pavel z Jenštejna, působil jako královský notář a jeho strýc Jan Očko z Vlašimi byl druhý pražský arcibiskup. Protože se státní služba očekávala i od něj, získal velmi kvalitní vzdělání. Nejprve studoval u Jana ze Středy, poté v Praze, poté vystudoval teologii v Bologni a Padově. Po těchto studiích byl krátce na univerzitě v Montpellieru, odkud brzy přešel do Paříže, kde se připravoval na kariéru profesora na Sorboně. Při této přípravě byl pozván k návratu do Prahy, což přijal.

Kariéra do roku 1380.

Do Prahy se vrátil v roce 1373, jako uznávaný odborník na kanonické právo. V této době byl Karlem IV. jako přítel Václava IV. jmenován jeho královským kancléřem. Jeho skutečná politická kariéra započala roku 1375, kdy byl jmenován míšeňským biskupem. 19. března 1379 se stal pražským arcibiskupem a v tomtéž roce byl králem Václavem IV. jmenován nejvyšším zemským kancléřem. V této době patřil k nejbližším královým spolupracovníkům.  V roce 1380 přežil podle dobové literatury mor. V Čechách se sice v tomto období skutečně nákaza vyskytovala, ale není jisté, že on sám onemocněl touto chorobou, neboť slovo „mor“ v tehdejší době označovalo i řadu jiných vážných onemocnění. Podle některých zdrojů je možné, že se u Jenštejna projevila nějaká forma epilepsie způsobená zánětem mozku, která mu způsobovala různá náboženská vidění. Onemocnění u něj způsobilo obrovskou proměnu osobnosti, která se odrazila v jeho náboženských postojích. Z původního relativně světského zaměření se stal nositelem asketických myšlenek.

Spory s králem.

Po roce 1380 postavil asketický život jako program a vzor, kterým by se měla česká společnost řídit. Tento program se dostal do konfliktu s královskou mocí. Konflikt se navíc nedařilo řešit, protože on sám odmítal jakoukoli dohodu. Věřil totiž, že spor bude vyřešen Božím zásahem. Neochota řešit problém vedla k tomu, že ho proti králi začala podporovat vyšší šlechta, která sledovala vlastní mocenské zájmy. Spor se nadále rozrůstal díky tomu, že arcibiskupství začalo zastávat samostatnou zahraniční politiku. On sám totiž podporoval papeže v Římě proti avignonskému vzdoropapeži. Tento jeho postoj se negativně odrážel na vztazích s Francií. Silná církev mu umožnila vyhrotit svůj postoj až k tomu, že dvojpapežství začal prohlašovat za ďáblovo dílo, což dále vyostřilo spor s králem, který si zatím nepřál být ve sporech angažován.  Krize mezi králem a arcibiskupem začala vrcholit v roce 1384, kdy se dostal do sporů s Janem Čúchem ze Zásady, který na Labi vybudoval jez na hranici s arcibiskupskými pozemky. Po neúspěšných protestech se rozhodl jez zničit. Jan Čúch na něj podal žalobu, kterou král využil k jeho několikadennímu zatčení na Karlštejně, během něhož Václav povolil Janu Čúchovi nahradit si škodu vypleněním arcibiskupského majetku. Dále odvolal Jana z Jenštejna z funkce nejvyššího zemského kancléře. Cílem tohoto kroku bylo oslabit jeho pozici, což se povedlo jen částečně.  Poté se král Václav IV. rozhodl narušovat legitimní pravomoce pražského arcibiskupství, což vyvolávalo další napětí. Cílem těchto akcí bylo donutit Jenštejna k abdikaci, protože jejich vzájemná spolupráce byla nemožná a tato situace vyvolávala v zemi velké napětí.  Dalším důležitým sporem, který vyvolal, byl spor s litomyšlským biskupem Janem, ve kterém docílil vzetí Jana do klatby.

Rezignace.

Roku 1392 se spor dostal do fáze, v níž se jednalo o postavení církevní správy v Čechách, začal se dostávat do izolace, která nutně musela vést k jeho porážce. V březnu roku 1393 byl umučen generální vikář Jan z Pomuku, takové násilí vůči představiteli církve bylo zcela mimo tehdejší normy, proto podal papežské kurii žalobu na Václava IV. V Římě však převážila realistická politika, kdy si papež Bonifác IX. uvědomil, že na boj proti vzdoropapeži potřebuje pomoc českého království a že na spor s ním nemá sílu a ve věci nepodnikl žádné kroky. Tím se Jan stal zcela izolovaným bez jakékoli podpory (v této době ho odmítla podpořit i jeho vlastní kapitula) a po několika dalších prohraných sporech byl 2. dubna 1396 nucen abdikovat a 2. července t.r. pak vysvětil arcibiskupem svého synovce Olbrama ze Škvorce.  Po své abdikaci byl v roce 1397 v Římě jmenován titulárním latinským patriarchou alexandrijským, což prakticky znamenalo ztrátu jakéhokoli vlivu. Prakticky lze říci, že po roce 1398 byl jeho návrat do českých zemí nemožný i proto, že mu v nich byl zabaven majetek. Zemřel 17. června 1400 v klášteře svaté Praxedy v Římě jako chudý a zlomený člověk, podle jedné legendy zemřel s hrůzou v očích, jakoby s někým zápasil.

Arcibiskup.

Jeho hodnocení ve funkci arcibiskupa je problematické a evidentně bylo problematické již v jeho době. Na počátku jeho kariéry mělo arcibiskupství velkou část svých zájmů shodných se státem. Svojí politikou dokázal z arcibiskupství udělat nástroj boje proti králi. S touto politikou později nesouhlasila ani sama kapitula, proto se v rozhodující chvíli postavila na stranu krále.  V rámci arcibiskupského majetku zrušil tzv. odúmrtní právo, což byl podle něj pozůstatek pohanských zvyků. Dalším výrazným úspěchem bylo zavedení svátku Navštívení Panny Marie, který se stal velmi populární a od roku 1389 je slaven v rámci celé církve; původně byl slaven 2. července, po úpravách kalendáře z roku 1969 je slaven 31. května. Do doby jeho arcibiskupství spadá založení Betlémské kaple a jako arcibiskup se staral o stavbu chrámu svatého Víta.  Pod jeho vedením došlo i k poměrně razantnímu potření nejen celé řady sekt a alchymistů, ale i příznivců avignonského papeže.  Spory, které vedl s králem a jeho okolím, však vnitřně oslabovaly nejen státní, ale i církevní jednotu a svým způsobem předjímaly husitství, či alespoň pomohly vytvořit živnou půdu pro myšlenky, které se v něm šířily. Spor s králem nakonec vedl k tomu, že kladrubské opatství nebylo povýšeno na biskupství. Tento spor skončil umučením Jana z Pomuku, což vyvolalo jeho tři cesty do Říma, z nichž ani jedna pro něho nebyla úspěšná.

Vývoj náboženských názorů.

U Jenštejnovy osobnosti je zřetelný výrazný názorový posun, kterým v roce 1380 prošel. Před tímto rokem patřil mezi církevní představitele, kteří se nebránili světskému životu, je známo, že se rád účastnil honů, turnajů, zajímal se o antickou vzdělanost, skládal hudbu a byl také dobrým tanečníkem. Poté, co přežil svoji chorobu, se jeho osobnost změnila a stal se z něj velmi netolerantní asketa, který spal na kamenné podlaze, nosil řetězy a praktikoval sebemrskačství, za což byl svým zpovědníkem několikrát napomínán.  V této době zpřetrhal i vztahy s Francií a orientoval se čistě na římského papeže.

Umělecká činnost.

Lze říci, že jeho umělecké působení je stejně obsáhlé jako jeho politická a náboženská činnost. Organizoval finančně nákladnou přestavbu několika hradů, především Jenštejna.  Dále je zajímavé, že nechával malovat svoje náboženské vize, které podle badatelů odpovídají pozdějším vizím Jany z Arku a částečně vypovídají nejen o jeho osobnosti, ale i o jeho duševním rozpoložení.  Vlastní tvorbou zasáhl do literatury a hudby. Jeho hudební činnost nebyla nijak systematická, ale spíše náhodná. Před rokem 1380 se často jednalo o hudbu k tanci, poté o náboženskou hudbu. Jeho hudební dílo bylo zpracováno v knize "Die Hymnen Johanns von Jenstein, Erzbischofs von Prag" Q. M. Drevese (kniha byla vydána v jediném vydání v němčině v roce 1886).  Jeho literární činnost je velmi bohatá a obsahuje nejen náboženská a filosofická díla, traktáty, ale i básně.

Jan z Jenštejna (27. prosince 1347–1350 nejpravděpodobněji 1350 – 17. června 1400, Řím, Itálie) byl český šlechtic, duchovní, politik a umělec, který byl v letech 1373–1384 kancléřem českého krále Václava IV. a v letech 1379–1396 zastával funkci třetího pražského arcibiskupa.

Jan z Jenštejna, (1348 in Prague, Bohemia, Crown of Bohemia – 17 June 1400 in Rome) was the Archbishop of Prague from 1379 to 1396. He studied in Bologna, Padova, Montpellier and Paris. He was also a poet, writer and composer.


Řazení.

Sám Beethoven skladbu označil ve svých pozdějších letech života jako nejvydařenější dílo, a ačkoli její popularita nedosahuje úrovně většiny jeho symofnií a sonát, označuje ji Beethoven za vrchol své tvorby. Jedná se o jeho druhou mši po méně známé "Mši C dur", op. 86 z roku 1807.

Vznik.

Kompozice "Missy solemnis" je spjata s Beethovenovým přátelstvím s arcivévodou Rudolfem Janem Rakousko-Toskánským (1788–1831). Arcivévoda byl velice nadaným žákem skladatele ve hře na klavír a komponování a také Beethovenovým podporovatelem v materiálním ohledu. Proto Beethoven věnoval svému příteli několik ze svých nejvýznamnějších skladeb, jako např. svou jedinou operu "Fidelio". Poté, co Beethoven obdržel zprávu o Rudolfově jmenování arcibiskupem olomouckým, napsal:  Biskupské svěcení v Olomouci v roce 1819 však proběhlo bez provedení této Beethovenovy mše, jelikož plánovaná skladba daleko přesáhla rámec běžných mší a skladatele navíc vedla k více než čtyřem letům intenzivního bádání v oblasti teologie, liturgiky a dějin duchovní hudby, gregoriánského chorálu od Palestriny po Bacha a Händela, k většímu pochopení božích záměrů. Mši skladatel napsal v Mödlingu, ve svém tamním letním domě, kde je dnes Beethovenův památník.

První uvedení.

V roce 1823, tři roky po plánovaném uvedení mše, předal Beethoven svému příteli, kardinálu a arcibiskupovi olomouckému, jemu věnovanou "Missu solemnis". Části mše (Kyrie, Credo, Agnus Dei) byly poprvé uvedeny nikoli v rámci liturgie, nýbrž při setkání Filharmonického spolku v Petrohradě 7. dubna 1824, a poté 7. května 1824 v c. k. divadle U Korutanské brány ve Vídni. Celá mše pak poprvé zazněla v roce 1830 v kostele svatých Petra a Pavla ve Varnsdorfu jako součást liturgie.  Podle jiných zdrojů již v Petrohradu zazněla mše celá (označena jako "oratorium"), o měsíc později ve Vídni jen části Kyrie, Credo a Agnus Dei (označeny jako "hymny"), protože celá by se nevešla - šlo totiž především o premiéru 9. symfonie. Tedy ve Varnsdorfu se konalo první kompletní uvedení díla na území rakouské monarchie a historicky první kompletní využití v rámci liturgie.

Struktura.

Beethovenova "Missa solemnis" je jako většina mší dělena do pěti vět:

Trvání.

Provedení díla trvá přibližně hodinu a čtvrt (70–80 minut).

Missa solemnis in D dur op. 123 Ludwiga van Beethovena zkomponovaná mezi lety 1817 a 1823 patří mezi nejvýznamnější počiny skladatele vůbec a řadí se mezi nejznámější mše západní klasické hudby. Formálně dílo patří do typu velkých slavnostních mší – missae solemnes.

The Missa solemnis in D major, Op. 123, is a solemn mass composed by Ludwig van Beethoven from 1819 to 1823. It was first performed on 7 April 1824 in Saint Petersburg, Russia, under the auspices of Beethoven's patron Prince Nikolai Galitzin; an incomplete performance was given in Vienna on 7 May 1824, when the Kyrie, Credo, and Agnus Dei were conducted by the composer. It is generally considered one of the composer's supreme achievements and, along with Bach's Mass in B minor, one of the most significant mass settings of the common practice period.


Livonská větev Řádu německých rytířů.

Po sloučení přeživších mečových bratří s Řádem německých rytířů obrátil nový Livonský řád svoji pozornost na východ, k územím ruských knížectví, která byla v té době ohrožena mongolskou expanzí. Současně se snažili proniknout do novgorodské země Švédové, aby získali pod svoji kontrolu zdejší obchodní cesty. Útočníci se pokusili svoje vojenské akce zkoordinovat.  Roku 1240 se Švédové vylodili pod vedením jarla Birgera v ústí Něvy. Současně zaútočili na Rus také němečtí rytíři z Livonska a zmocnili se pevnosti Izborsk. Poté jim otevřel svoje brány Pskov, neboť vládnoucí bojaři byli ochotni uznat svrchovanost řádu místo Novgorodu. Rytíři odsud podnikali další výpravy, na nichž se nebezpečně blížili k Novgorodu. Novgorodský kníže Alexandr Něvský, který již dříve porazil Švédy na Něvě, nyní vyrazil urychleně na sever. Tady dobyl křižáckou pevnost Koporje a nechal ji rozbořit (1241). Poté vyhnal řádovou posádku z Pskova. Křižácké vojsko, které mělo vtrhnout na novgorodskou půdu severně od Čudského jezera, zastavil Alexandr na jaře roku 1242 v tzv. „ledové“ bitvě, která se odehrála na zamrzlé jezerní ploše.  „Ledová“ bitva ukončila s definitivní platností pokusy livonských rytířů proniknout na východ a německou východní expanzi ve středověku vůbec. Základním posláním obou rytířských řádů ve východním Pobaltí měla být christianizace dosud pohanského obyvatelstva. V polovině 13. století začala papežská kurie počítat s livonskými rytíři (a také se Švédy) jako s prostředníky pokatoličtění pravoslavných Rusů, jimž se za to mělo dostat pomoci proti Tatarům.  Tato myšlenka však nebyla nikdy uskutečněna. Roku 1283 dokončili němečtí rytíři podmanění Prusi a obrátili svoji pozornost na Žmuď, kterou jim odstoupil litevský král Mindaugas roku 1253. Z druhé strany na ni zaútočili livonští rytíři, kteří právě opanovali území Zemgalů. Žmuď měla pro řád zásadní význam. Její opanování by znamenalo územní spojení obou řádových států, pruského i livonského. Proti rozpínavosti livonských rytířů se později postavil litevský velkokníže Gediminas, který získal roku 1322 spojence přímo na území Livonska, a to samosprávu města Rigy a rižského arcibiskupa Fridricha z Pernštejna, kteří měli s rytíři vážné spory. Jejich prostřednictvím se obrátil roku 1323 na papeže Jana XXII, důležitá německá přístavní a obchodní města, františkány a dominikány v Sasku. Dosud pohanský vládce je informoval o svém úmyslu nechat se pokřtít a zval do své země duchovní i kolonisty. Zároveň obvinil livonské rytíře, že svým jednáním zprofanovali křesťanství v takové míře, že ho nyní Gediminasovi poddaní nenávidí. Papež požádal livonské rytíře, aby uzavřeli s Litvou mír (1323), a vyslal na Litvu své poselstvo (1324).  Papežští legáti však brzy zjistili, že Gediminas bude sice nadále na svém území křesťany tolerovat, sám však křest nepřijme, smysl jeho dopisů byl prý v tomto ohledu zkreslen a nebude v tom ani nikoho povzbuzovat. V důsledku tohoto vývoje událostí nepovažoval řád smlouvu s Litvou za závaznou a ještě koncem roku 1324 proti ní obnovil útoky. Válka se protáhla až do roku 1338 a v jejím průběhu zaútočili proti Litvě také němečtí rytíři z Prus, kteří počátkem roku 1329 napadli v koordinované akci s českým vojskem Jana Lucemburského Žmuď.  Zájmy německých rytířů v Prusích a livonské větve řádu se postupně začaly lišit. Livonští rytíři například nebojovali v bitvě u Grunwaldu, do války vstoupili až poté, co v bitvě zahynul výkvět pruského řádového rytířstva.

Samostatný livonský řád.

Po roce 1525, kdy poslední pruský velmistr řádu Albrecht Braniborský přijal luteránskou reformaci a majetek řádu sekularizoval, se jeho livonská větev znovu osamostatnila. Po zahájení livonských válek (1558) se Livonská konfederace pod ruským náporem zcela zhroutila, a tak poslední velmistr Gotthard Kettler řád rozpustil, přešel k luteránství a smlouvou z 28. listopadu 1561 se poddal pod ochranu polsko-litevského soustátí. Za odměnu dostal do dědičné držby zbytek livonského státu v podobě Kuronsko-zemgalského vévodství.

Mistři Livonského řádu.

Livonští mistři byli podobně jako velmistři německých rytířů voleni řádovými rytíři na doživotí.

Livonský řád (německy "Brüder der Ritterschaft Christi von Livland"; latinsky "Fratres militiae Christi de Livonia") byl v letech 1237–1525 autonomní větví Řádu německých rytířů, od roku 1435 též člen tzv. Livonské konfederace. Livonský řád vznikl po katastrofální porážce Řádu mečových bratří Žmuďany a Zemgalci v bitvě u Saule (1236), po níž se zbytky mečonošů pod podmínkou uchování autonomie spojily s německými rytíři.

The Livonian Order was an autonomous branch of the Teutonic Order, formed in 1237. From 1435 to 1561 it was a member of the Livonian Confederation.


Historie.

První verze byla uvolněna 18. srpna 1985, dodávala se na jediné 5.25" disketě. QuickBasic přišel s výrazně odlišným vývojovým prostředím oproti těm v předchozích verzích BASICu. Uživatel mohl manipulovat s řádky kódu přímo v textovém editoru na obrazovce a nebylo již třeba číslování řádků.  Distribuce obsahovala i "PC BASIC Compiler" pro kompilaci do spustitelných DOSovských souborů. Editor obsahoval také zabudovaný interpreter, umožňující programátorovi spustit program, aniž by musel opustit editor. Běžně se také používal k odladění programu předtím, než byl zkompilován. V chování interpreteru a kompilátoru byly ale malé rozdíly, a tak občas program, který bezchybně běžel v interpreteru, po kompilaci selhal, nebo se dokonce nezkompiloval vůbec.  Poslední verzí QuickBasicu byla 4.5 (1988), nicméně vývoj Microsoft Basic Professional Development System (PDS) pokračoval až do verze 7.1 (červen 1990). Vývojové prostředí PDS se také říkalo QuickBASIC Extended (QBX). Následníkem QuickBASICu a PDS se stal Visual Basic pro MS-DOS 1.0, zahrnutý ve verzích "Standard" a "Professional". Pozdější verze Visual Basicu už pro MS-DOS dostupné nebyly, neboť Microsoft chtěl, aby se vývojáři zaměřili na aplikace pro Windows.  Podmnožina QuickBASICu 4.5, nazvaná QBasic, byla zahrnuta v distribuci MS-DOS 5 a vyšších a nahrazovala tak GW-BASIC, který byl s MS-DOSem dodáván dříve. Ve srovnání s QuickBASICem je QBasic omezen jen na interpreter, postrádá některé funkce, je schopný pracovat jen s programy omezené délky a nepodporuje oddělené programové moduly. Jelikož nemá kompilátor, nelze přímo vytvářet spustitelné EXE soubory; programy napsané v QBasicu však mohou být zkompilovány pomocí QuickBASIC 4.5, PDS 7.1 nebo VBDOS 1.0.

Microsoft QuickBASIC (často zkracován správně na QB, nesprávně pak na QBasic, což je ale jiný program) je následník programovacího jazyka BASIC, vyvinutý společností Microsoft pro použití s operačním systémem MS-DOS. Vychází z jazyka GW-BASIC, přidává však uživatelsky definované typy, vylepšuje programové struktury, podporu grafiky a práce s diskem a krom interpretu je dodáván i s kompilátorem. Microsoft jej prodával jako komerční vývojové prostředí.

Microsoft QuickBASIC (also QB) is an Integrated Development Environment (or IDE) and compiler for the BASIC programming language that was developed by Microsoft. QuickBASIC runs mainly on DOS, though there was also a short-lived version for the classic Mac OS. It is loosely based on GW-BASIC but adds user-defined types, improved programming structures, better graphics and disk support and a compiler in addition to the interpreter. Microsoft marketed QuickBASIC as the introductory level for their BASIC Professional Development System. Microsoft marketed two other similar IDEs for C and Pascal, viz QuickC and QuickPascal.


Životopis.

Mládí.

Narodil se v Charkově soudci polského původu. V roce 1897 studoval práva na Petrohradské univerzitě, kde byl jeho spolužákem jeho budoucí kolega Ivan Kaljajev. Roku 1899 však byl z univerzity vyhnán pro výtržnost. Odešel proto do Německa a studoval v Berlíně a Heidelbergu.  Roku 1898 se stal členem různých socialistických organizací. V roce 1901 byl zatčen a poslán do Vologdy. Po propuštění se setkal s ruskými intelektuály Nikolajem Berďajevem a Anatolijem Lunačarským. Postupem času ho však ideály marxismu opouštěly a začal se zabývat myšlenkou terorismu. V roce 1903 Savinkov vstoupil do strany socialistů-revolucionářů, kde se sblížil s Jevno Azefem.

Socialistický revolucionář.

Jakožto terorista byl odpovědný za vraždy ministra vnitra Vjačeslava von Pleveho, popa Georgije Gapona a carova strýce velkovévody Sergeje Alexandroviče. Roku 1906 byl za tyto vraždy odsouzen k trestu smrti. Před popravou se mu však podařilo utéct z vězení v Oděse a nalézt útočiště v exilu. V první světové válce bojoval jako dobrovolník ve francouzské armádě. Do Ruska se vrátil v dubnu roku 1917, několik měsíců po vypuknutí únorové revoluce. Tentýž rok v červenci se Savinkov stal náměstkem ministra války. Tehdy se setkal s předsedou Národní rady československé profesorem T. G. Masarykem, který dlel na Rusi od 15. května 1917 do 7. března 1918 (kdy se vydal na strastiplnou cestu lazaretním vlakem přes Sibiř do Vladivostoku), v otázce ustavování československých legií. Dále s Masarykem jednal o možném atentátu na V. I. Lenina, k čemuž měl získat finance z fondu Československé národní rady. Není jasné, zda Masaryk peníze skutečně zprostředkoval, ale poukazuje to na jeho ochotu jít tvrdě za svými cíli, které pokládal za správné a morální. V srpnu však Savinkov odstoupil ze svého postu a byl vyhnán ze strany socialistů-revolucionářů. Důvodem bylo, že byl zapleten do spiknutí generála Kornilova. Po říjnové revoluci bojoval jako kontrarevolucionář.

Vyhnanec.

Roku 1920 odešel do Polska, kde se spřátelil s maršálem Józefem Piłsudským a pomáhal mu při Sovětsko-polské válce.  V té době se poznal s Winstonem Churchillem. Ve své knize "Velcí současníci" o Savinkovovi psal: "„Ten muž má vědomosti státníka, vlastnosti velitele, odvahu hrdiny a trpělivost mučedníka. Celý svůj život strávil spiklenectvím.“" S britským agentem Sidneym Reillym se Savinkov dohodl na svrhnutí sovětské vlády. Chtěl využít chaosu vzniklém po Leninově smrti.

Smrt.

Roku 1924 se vrátil do Sovětského svazu. Zabydlel se v Minsku, kde však byl poznán, chycen a zatčen. Nejvyšší soud SSSR ho odsoudil k trestu smrti, nakonec byl však jeho trest zmírněn na 10 let vězení. Ve vězení psal satirické příběhy o bělogvardějcích a měl povoleno je publikovat.  Dne 7. května 1925 byl ve vězení zavražděn pracovníky OGPU (byl vyhozen ze 4. patra). Dodnes panuje chybný názor, jenž šířila sovětská propaganda, že spáchal sebevraždu (Souostroví Gulag, Alexandr Složenicin).

Literární dílo.

Pod pseudonymem V. Ropšin napsal v roce 1909 povídku "Kůň bílý", (rusky Конь бледный), v níž popisuje své zážitky z proticarských teroristických akcí. (Česky vyšlo 1910, přeložil Stanislav Minařík.) Další povídka, nazvaná v českém překladu "Kůň vraný" (v ruském originále Конь вороной), popisuje protibolševické akce po roce 1917. Rusky vyšlo 1923, v češtině vydal knihu roku 1924 František Borový, pod vlastním jménem i pseudonymem autora (V. Ropšin/B. Savinkov). Do češtiny přeložil Dr. František Šifter.  Na motivy knihy "Kůň bílý" byl roku 2004 natočen film "Jezdec jménem smrt", kde jej má zpodobňovat Žorž.

Boris Viktorovič Savinkov (rusky "Борис Викторович Савинков",, Charkov, Ruské impérium – 7. května 1925, Moskva, SSSR) byl ruský spisovatel, revolucionář, člen strany socialistů-revolucionářů a terorista. Jako člen bojové frakce Eserů byl zodpovědný za smrt vládních i vojenských představitelů na počátku 20. století.

Boris Viktorovich Savinkov (Russian: Бори́с Ви́кторович Са́винков; 19 January 1879 – 7 May 1925) was a Russian writer and revolutionary. As one of the leaders of the Fighting Organisation of the Socialist Revolutionary Party, he was responsible for the assassinations of several high-ranking imperial officials in 1904 and 1905.


Původ.

Vilém byl synem normandského vévody Roberta "Krátké kalhoty" a Sibyly, pravnučky Roberta Guiscarda. Otec Robert byl prvorozeným synem Viléma Dobyvatele a svou přezdívku získal kvůli svému nevelkému vzrůstu. Roku 1087 konečně dostal Normandii a o devět let později se vydal společně se svým švagrem Štěpánem na křížovou výpravu k záchraně Božího hrobu. Nemaje dostatek finančních prostředků, zastavil své vévodství bratrovi Vilémovi, který na lovu roku 1100 zemřel a anglické koruny se za Robertovy nepřítomnosti zmocnil nejmladší bratr Jindřich. Robert se vrátil z kruciáty o několik týdnů později, doprovázen italskou manželkou a věhlasem bojovníka s nevěřícími a v červenci 1101 se vylodil na anglickém pobřeží. Bratři se dohodli, že si Jindřich nechá Anglii a vyplatí Robertovi každoroční důchod dvou tisíc liber. Napětí však nezmizelo. Situace se vyřešila v bitvě u Tinchebray roku 1106, kde Jindřich Roberta porazil, zajal a nechal jej internovat.

Normanské vzpoury.

Anglický král byl po bitvě u Tinchebray nucen strávit více než polovinu své vlády na evropské pevnině obranou svých zájmů proti nenasytným sousedům v podobě francouzského krále Ludvíka VI., hraběte Fulka z Anjou a flanderskými hrabaty. V té době již byl na světě Vilém, kterého král svěřil do péče Heliase ze Saint Saens, manželovi nemanželské dcery Roberta Normanského. Roku 1108 vypukl otevřený konflikt mezi Jindřichem a králem Francie Ludvíkem VI., který trval celé čtyři roky. Mladík Vilém v tu dobu s pomocí švagra utekl z Anglie, kde mu hrozilo uvěznění, aby nemohl vznést nárok na normandské vévodství. Na pevnině se jeho nároku zastal král Ludvík, Fulko z Anjou a Balduin Flanderský. U flanderského hraběte našel Vilém útočiště, na jeho dvoře strávil zbytek dětství, byl pasován na rytíře a získal v něm silného příznivce. Roku 1119 se na straně francouzského krále zúčastnil bitvy u Brémule.  Dvakrát se vzbouřila normanská šlechta proti vládě Jindřicha I. a pokaždé neúspěšně. Vilém se oženil s dcerou Fulka z Anjou, ale Jindřich zařídil anulování sňatku.  Druhou manželkou se Vilémovi stala Johana z Montferratu, sestra francouzské královny.  V dubnu 1127 byl flanderský hrabě Karel Dobrý zákeřně zavražděn při mši v chrámu Páně. Smrt hraběte rozpoutala ve Flandrech válku na více než rok, obyvatelé jati touhou po odplatě se chopili zbraní a také francouzský Ludvík VI. přivedl své vojáky do Flander a dle opata Sugera zanechal vlámské země "očištěné a jakoby znovu pokřtěné díky trestu a hojnosti prolité krve." Novým hrabětem byl díky králově zásahu jmenován jeho chráněnec Vilém.  Jindřich, král anglický se však obával o svou Normandii a proto poslal do Flander vojáky a finanční prostředky. Na jaře roku 1128 tak musel novopečený hrabě, obyvateli pro tvrdou vládu neoblíbený, žadonit o podporu u Ludvíka VI., který se marně pokoušel flanderské měšťany přesvědčit. Zvolili si za nového hraběte Dětřicha Alsaského. Vilém Clito, který se před střetem rozhodl "spíše zemřít, než by strpěl takovou hanbu", slíbil, že bude od tohoto okamžiku ochráncem církve a chudých, si nechal ostříhat dlouhé vlasy a navlékl kajícnické roucho. Zemřel na sněť v ráně utržené v bitvě u Alostu a byl pohřben v klášteře Saint-Bertin v Saint-Omer. Vilémova smrt se stala pro mnohé z jeho přívrženců osudnou, protože se od krále Jindřicha nedočkali milosti a byli donuceni ""přijmout kříž Páně a stát se vyhnanci pro Kristovu věc a vydat se k jeho hrobu k Jeruzalému"".

Vilém I. Flanderský jinak též Vilém Clito (nizozemsky "Willem Clito", francouzsky "Guillaume Cliton", anglicky "William Clito"; 1101/1102/1103 - 28. července 1128 Alost) byl flanderský hrabě z normanské dynastie, vnuk Viléma Dobyvatele a také jeden z příznivců mladého templářského řádu.

William Clito (25 October 110228 July 1128) reigned as Count of Flanders and claimed the Duchy of Normandy. His nickname "Clito" was a Medieval Latin term equivalent to the Anglo-Saxon ""Aetheling"" and its Latinized form ""Adelinus"" (used to refer to his first cousin, William Adelin). Both terms signified "man of royal blood" or, the modern equivalent, "prince". It may have been derived from the Latin "inclitus/inclutus", "celebrated."


Charakteristiky vzácných onemocnění.

Vzácná onemocnění jsou vzhledem ke kvantitativnímu vymezení různorodou kategorií. Přibližně 80 % jsou onemocnění genetického původu, další jsou onemocnění získaná během života. Vzácná onemocnění postihují především děti (asi ze 75 %), ale i dospělé.  Pro vzácná onemocnění je charakteristická sada specifických problémů, které vyplývají z jejich okrajového postavení jak v medicíně, tak v oblasti výzkumu a vývoje léčiv. Typický je nedostatek medicínských a vědeckých poznatků o jednotlivých diagnózách, nízký počet expertů schopných poskytnout adekvátní péči i složitá diagnostika (pro většinu onemocnění nejsou stanovena přesná diagnostická kritéria). Pro naprostou většinu vzácných onemocnění neexistuje kauzální léčba. Neobvyklá povaha těchto nemocí je také příčinou problémů v oblasti sociální podpory a péče o pacienty.

Která onemocnění jsou považována za vzácná?

Jestli je onemocnění považováno za vzácné či nikoli je závisí na dvou faktorech. Administrativním vymezení a skutečnému výskytu onemocnění v rámci vybrané populace.

Administrativní vymezení.

Pro Evropskou unii platí, že onemocnění je považováno za vzácné, pokud postihuje méně než 5 osob z 10 tisíc. V EU dále platí, že se mezi vzácná počítají jen ta onemocnění, která pacienty ohrožují na životě nebo je chronicky poškozují. V jiných zemích jsou stanoveny hranice mírně odlišně.

Proměnlivost výskytu onemocnění.

Výskyt některých onemocnění závisí také na lokalitě. V některých oblastech jsou určitá onemocnění vzácná, v jiných je jejich výskyt v populaci častější.

Kolik je vzácných onemocnění.

Vzácných onemocnění je popsáno více než 6 tisíc. U většiny z těchto onemocnění je však poznání značně omezené a mnohé například nefigurují v Mezinárodní klasifikaci nemocí.

Počet pacientů se vzácným onemocněním.

Odhady v rámci EU vymezují počet pacientů se vzácným onemocněním na cca 30 milionů, tedy 6–8 % populace. V rámci jednotlivých diagnóz je sice pacientů malé množství, počet diagnóz je však velký.

Povědomí o vzácných onemocněních.

První den vzácných onemocnění byl vyhlášen v Evropě a zároveň v Kanadě a USA na 29. února 2008. Od té doby je Den vzácných onemocnění vyhlašován každoročně na poslední únorový den. Do aktivit ke Dni vzácných onemocnění se zapojují i sdružení pacientů v ČR, například Česká asociace pro vzácná onemocnění (ČAVO).

Referenční portál pro vzácná onemocnění.

Orpha.net je mezinárodní organizací se sídlem v Paříži, která se zabývá shromažďováním, tříděním a evaluací informací o vzácných onemocněních (seznam a klasifikace vzácných onemocnění, adresář služeb: klinická pracoviště, laboratoře, výzkumné projekty, registry, klinické studie a pacientské organizace, seznam léčivých přípravků pro vzácná onemocnění, doporučené postupy a zprávy a další). Veškeré informace dává bezplatně k dispozici prostřednictvím vyhledávacích nástrojů jak pro lékaře, tak pro pacienty. Informace jsou dostupné v sedmi jazycích.

Zdravotní politika a vzácná onemocnění.

Základními politickými dokumenty v oblasti vzácných onemocnění jsou Strategie vlády ČR pro vzácná onemocnění z roku 2010 a Národní akční plán pro vzácná onemocnění na léta 2012 – 2014. Národní plán realizuje Meziresortní a mezioborová pracovní skupina pro vzácná onemocnění při Ministerstvu zdravotnictví ČR.  Na úrovni Evropské unie se problematice vzácných onemocnění věnují především Nařízení Rady o léčivých přípravcích z roku 1999 pro vzácná onemocnění a Doporučení Rady o evropské akci v oblasti vzácných onemocnění.

Sdružení pacientů se vzácnými onemocněními.

Neziskové organizace zaměřené na pomoc pacientům se vzácnými onemocněními fungují na úrovni jednotlivých diagnóz či diagnostických skupin (např. metabolické vady). Na národní úrovni se sdružují v České asociaci pro vzácná onemocnění. Na evropské úrovni v organizaci Eurordis. Mezinárodní spolupráci pacientů v rámci jednotlivých diagnóz je věnován projekt RareConnect.

Vzácné onemocnění či vzácná choroba je chronické a trvalé onemocnění s nízkým výskytem v populaci, podle evropské klasifikace postihuje méně než jednoho člověka na 2 000 obyvatel.

A rare disease is any disease that affects a small percentage of the population. In some parts of the world, an orphan disease is a rare disease whose rarity means there is a lack of a market large enough to gain support and resources for discovering treatments for it, except by the government granting economically advantageous conditions to creating and selling such treatments. Orphan drugs are ones so created or sold.


Vzdělání.

Po dokončení střední školy v Regensburgu začal studovat v roce 1929 v Mnichově na Ludwig-Maximilians-Universität přírodní vědy se zaměřením na mineralogii. V roce 1933 na této univerzitě získal doktorát z filozofie. O dva roky později získal doktorát v oboru technických věd na Technische Universität München.  V roce 1937 nastoupil do Mineralogického muzea v Berlíně a stal se asistentem Paula Ramdohra. V roce 1938 mu byl udělen titul docenta.  Od roku 1939 do konce 2. světové války působil jako docent mineralogie a petrologie na Friedrich-Wilhelm-Universität (od roku 1946 Humboldtova Univerzita) v Berlíně. Poté působil jako profesor mineralogie na Philosophisch-Theologischen Hochschule v Regensburgu, kde založil Mineralogicko-geologický institut, ze kterého později vznikl Národní výzkumný ústav aplikované mineralogie.  V roce 1951 se stal vedoucím katedry Mineralogie a petrologie na Technické univerzitě v Berlíně. Během několika let při ní vybudoval Mineralogický institut, ve kterém pak pracoval až do svého odchodu do důchodu v roce 1978. Během této doby publikoval přes 200 vědeckých prací a pojednání.  Mineralogická zkoumání zavedla Strunze do většiny zemí Evropy a několika zemí Afriky.  Karl Hugo Strunz byl zakládajícím členem Mezinárodní mineralogické asociace (IMA) a v letech 1958 – 1970 předsedou „Mineral Data Commission“ IMA. Kromě toho byl v letech 1964 – 1970 viceprezidentem a v letech 1970 – 1974 prezidentem IMA.

Dílo.

V roce 1941 poprvé vyšlo jeho dílo „Mineralogischen Tabellen", ve kterém rozdělil známé minerály podle krystalochemických vlastností do devíti tříd.  V roce 1971 byl oceněn Medailí Emanuela Bořického, která je udělována Univerzitou Karlovou v Praze.

Karl Hugo Strunz (24. února 1910 Weiden in der Oberpfalz – 19. dubna 2006 Unterwössen) byl německý mineralog, profesor a tvůrce v současnosti používaného systému klasifikace minerálů.

Karl Hugo Strunz (24 February 1910 – 19 April 2006) was a German mineralogist. He is best known for creating the Nickel-Strunz classification, the ninth edition of which was published together with Ernest Henry Nickel.


Život.

Narodil se v Normandii, na zámku v Saint-Pierre-Église, ve významné šlechtické rodině jako nejmladší z pěti dětí. Matka brzy zemřela a chlapce vychovávala teta v Rouenu, kde navštěvoval jezuitské školy. Roku 1676 zemřel i otec, královský prefekt (bailli), a Charles nastoupil studium teologie v Caen, zajímal se však i o přírodní vědy. Roku 1680 se usadil v Paříži, kde se stal almužníkem vévodkyně z Orléans a získal přístup do šlechtických salonů, zejména paní de La Fayette a paní de Lambert. Tam se seznámil s významnými vzdělanci a na návrh Fontenellův byl 1695 zvolen členem Francouzské akademie, ačkoli ještě nic většího nenapsal. Patřil však v takzvaném Sporu starých s moderními k zastáncům modernity, kteří tak dosáhli většiny.  Zabýval se možnostmi hospodářských, společenských a politických reforem a od roku 1708 uvažoval o možnostech, jak zabránit válkám. Roku 1712 se zúčastnil jako diplomat jednání o Utrechtském míru a roku 1713 vydal svůj „Projekt světového míru mezi národy“, který ho proslavil. Vycházel z toho, že evropské národy jsou příliš odlišné, než aby mohly žít ve společném státě, navrhoval však ustavení stálého soudu a poradního sboru se třemi zástupci z každé z evropských mocností. Tento sbor by sídlil na neutrální půdě v Utrechtu a řešil spory mezi státy, včetně sporů dynastických.  Nevědomky tak oživil Mírové poselstvo Jiřího z Poděbrad z roku 1462, ovšem v modernější podobě a se zastoupením všech evropských mocností. Přesto se jeho projekt neujal a vyvolal i posměch, zaujal a ovlivnil však řadu myslitelů. Saint-Pierre si pak dopisoval s Voltairem a Leibnizem, inspiroval Roussaeua a nepřímo i Immanuela Kanta. Jeho myšlenky později inspirovaly i vznik Společnosti národů, Organizace spojených národů a Evropské unie.  Roku 1718 vydal spis o "Polysynodii", kde navrhoval zřízení panovnických poradních sborů a kritizoval absolutistický styl vlády Ludvíka XIV. Tím vyvolal nevoli regenta, Filipa II. z Orléans a byl vyloučen i z Francouzské akademie. Debatní "Club d’Entresol", který roku 1724 spoluzakládal, byl rozpuštěn. Zasazoval se také o bezplatné veřejné školy pro všechny včetně žen nebo spravedlivý daňový systém včetně progresivní daně z příjmů.

Abbé de Saint-Pierre ["abé de seinpjérr"], vlastnim jménem Charles-Irénée Castel de Saint-Pierre (18. února 1658, Saint-Pierre-Église v Normandii – 29. dubna 1743, Paříž) byl francouzský kněz, diplomat a osvícenský politický myslitel, který se proslavil návrhy na zajištění světového míru ustavením federativního sdružení evropských států.

Charles-Irénée Castel, abbé de Saint-Pierre (18 February 1658 – 29 April 1743) was a French author whose ideas were novel for his times. His proposal of an international organisation to maintain peace was perhaps the first in history, with the possible exception of George of Poděbrady's "Tractatus" (1462–1464). He influenced Rousseau and Kant.


Mládí.

Karel I. Filip se narodil jako druhorozený syn knížete a krumlovského vévody Jana Nepomuka I. ze Schwarzenbergu, což ho předurčilo pro vojenskou kariéru. Již v deseti letech byl jmenován kapitánem jezdeckého Wolfeggského pluku ve Švábsku, ale vlastního vojenského života se neúčastnil a vzdělával se doma. O jeho první vojenské zkušenosti se postaral rodinný přítel, polní maršál Franz Moritz Lacy, když mu v sedmnácti letech zařídil účast v tažení na Balkán proti Turkům v hodnosti poručíka brunšvicko-wolfenbüttelského jízdního pluku. V roce 1788 se vyznamenal při útoku na Šabac, načež byl povýšen na kapitána a dostal se do hlavního stanu k Ernstu Gideonu Laudonovi. V dalším postupu mu zabránila nemoc, která jej přinutila vrátit se zpět domů do Čech.

Válka s revoluční Francií.

Karel Filip se znovu dostal do bojů krátce po svém povýšení do hodnosti majora v roce 1790, když Francie v rámci velké francouzské revoluce vyhlásila válku Rakousku. Bojoval u dragounů v Nizozemí, v roce 1792 se však po pádu z koně musel z válečného pole vzdálit. Později jako podplukovník velel dobrovolnickému sboru hulánů, za rozhodující jezdecký útok při bitvě u Cateau-Cambrésis 26. dubna 1794 byl císařem Františkem II. osobně vyznamenám rytířským křížem řádu Marie Terezie.  V roce 1799 se již jako generálmajor oženil s Marií Annou z Hohenfeldu, kněžnou Esterházy, ale již o několik měsíců později bojoval proti Francouzům na Rýně. V roce 1800 byl povýšen na polního podmaršálka. Po bitvě u Hohenlindenu, v níž byla rakouská armáda poražena generálem Moreauem, se Karlu Filipovi podařilo vyvést armádu z obklíčení, čímž ji uchránil před zkázou.

Rozdělení rodu.

Vzhledem k tomu, že v této době nebylo neobvyklé konat krom vojenské služby také činnost diplomatickou, byl Karel Filip vyslán roku 1801 na dvůr čerstvě zvoleného cara Alexandra I., jemuž měl předat blahopřání od císaře Františka II. Ještě téhož roku se však vrátil do jižních Čech, kde si se svým starším bratrem Josefem II. rozdělil rodové dědictví.  Josef II. se stal jakožto prvorozený syn po smrti otce Jana Nepomuka I. vládnoucím knížetem ze Schwarzenbergu a tedy i dědicem Schwarzenberského dominia v jižních Čechách. Nicméně od sepsání závěti a smrti 2. knížete ze Schwarzenbergu Ferdinanda Viléma Eusebia roku 1703 existovala nenaplněna tzv. klauzule o "budoucím rozdělení rodu". Ta předpokládala, že narodí-li se vládnoucímu knížeti dva zdraví synové, kteří dosáhnou dospělosti, a prokáže-li druhorozený syn náležité schopnosti, bude mu přidělena část rodového panství, čímž se rod rozdělí na dvě větve.  Jelikož byly tyto předpoklady naplněny, byl schwarzenberský rod po 99 letech rozdělen na tzv. primogenituru, hlavní a starší větev v čele s Josefem II., a na sekundogenituru, mladší větev orlickou v čele s Karlem I. Filipem. Josef II. si ponechal titul hlavy rodu a titul vévody krumlovského spolu s většinou Schwarzenberského dominia (panství Krumlov, Hluboká, Třeboň a další). Karel I. Filip získal panství jediné – orlické. To zároveň dalo název celé sekundogenituře – Schwarzenberg-Orlík. Jelikož byl v oné době orlický zámek krátce po požáru, zahájil Karel I. Filip jeho okamžité opravy.  Rozdělení rodu Schwarzenbergů trvalo téměř 190 let do doby, než JUDr. Jindřich Schwarzenberg, 16. vévoda krumlovský a člen primogenitury, adoptoval Karla Schwarzenberga, dědice sekundogenitury, v jehož osobě se obě větve opět znovuspojily.

Napoleonova hrozba.

Karel I. Filip byl poté jmenován viceprezidentem dvorské válečné rady a císař František ho také pověřil vyjednáváním s bavorským kurfiřtem Maxmiliánem IV. Výsledkem tohoto jednání bylo, že Maxmilián přislíbil pomoc Rakousku a Rusku, pokud Napoleon nebude respektovat neutralitu Bavorska, ale tuto dohodu sám porušil a přidal se k Napoleonovi. Karel Filip se poté stal velitelem předvoje polního podmaršálka Karla Macka. Mackovy schopnosti se ve válce nijak dobře neosvědčily a sám podmaršálek byl obklíčen a po několika dnech 19. října roku 1805 nucen kapitulovat. Oproti tomu Karel Filip v čele dvanácti eskadron jezdectva již 14. října prolomil francouzské obklíčení a stáhl se. Před bitvou u Slavkova doporučoval kníže Schwarzenberg počkat na zkonsolidování armády, ale car Alexandr nebyl této taktice nakloněn. Bitva byla zahájena dříve a skončila porážkou spojených rusko-rakouských vojsk. Poté Karel Filip nějakou dobu sloužil na diplomatické misi v Petrohradu. Roku 1809 se vyznamenal v bitvě u Wagramu, kde velel zadnímu voji, za což byl povýšen na generála kavalerie, porážku Rakušanů od Francouzů to však opět neodvrátilo. Téhož roku byl pasován na rytíře Řádu zlatého rouna.  Po této porážce Rakouské císařství změnilo politiku vůči Francii na smířlivou a Karel Filip byl vyslán jako velvyslanec do Paříže kde vystřídal knížete Metternicha. Zprvu se knížeti Schwarzenbergovi ve Francii nelíbilo, kvůli vysoké kriminalitě a cenám. Jeho nejvýznamnějším zdejším úkolem bylo připravit sňatek mezi Napoleonem a dcerou císaře Františka I. Marií Luisou a upevnit rakousko-francouzské spojenectví. V roce 1810 se při příležitosti návratu novomanželů ze svatební cesty konala na půdě rakouského velvyslanectví v Paříži v hotelu de Montesson slavnost. Během ní však došlo k požáru, při němž uhořela mimo jiné i manželka velvyslancova bratra Paulie Schwarzenbergová. Tato rodinná tragédie velmi těžce zasáhla i Karla Filipa. Napoleon byl Karlu Filipovi nakloněn, jezdil s ním na hony a trávil s ním mnoho času při rozmluvách. Když se potom francouzskému císaři narodil potomek, Napoleon II., daroval císař ženě Karla Filipa skarabea, kterého si přivezl z tažení do Egypta. Není bez zajímavosti, že od té doby Napoleon prakticky všechny bitvy prohrál a Karel Filip zase vyhrál.  V letech 1812–1813 se Napoleon rozhodl táhnout do Ruska a Karel Filip byl jmenován do čela rakouského pomocného sboru o síle 50 000 mužů. Kníže se této funkce ujal s rozpaky vzhledem k nedávnému spojenectví s Ruskem, a naopak k dřívějšímu nepřátelství s Francií. Doufal přitom, že rakouské sbory budou mít při tažení určitou autonomii, to však nebylo předem definováno. Zprvu nenaráželo rakouské vojsko na ruský odpor, ale později se střetlo s vojskem generála Alexandra Tormasova, kterého 12. srpna po bitvě u Poddubna donutilo k ústupu. Za to byl Karel Filip povýšen na maršála. Další postup armády zastavil z důvodu silných dešťů.  Mezitím ve Vídni došlo ke změně zahraniční politiky a ministr zahraničí Metternich ujistil cara Alexandra, že rakouské spojenectví s Francií není pevné. Vzhledem k tomu, že se jednalo o soukromou korespondenci, Karel Filip se o ní nedozvěděl a marně žádal u řeky Styr o posily. Jeho postavení se začalo velmi rychle zhoršovat. Podařilo se mu sice obsadit Kobryň, ale to už jej francouzská "Velká armáda" ( od roku 1805 Grande Armée) žádala u Minsku o pomoc. Poté, co uhodily mrazy a Karel Filip se dozvěděl o katastrofálním neúspěchu Francouzů, začal jednat s ruským vrchním velitelem Kutuzovem a nakonec se mu tímto taktizováním podařilo vrátit se z Ruska s 20 000 bojeschopnými muži, zatímco Napoleon jich měl již jen stěží 7 000.  Když se Karel Filip vrátil po tažení zpět do Paříže jako velvyslanec, upozornil Napoleona, že císař František je stále nakloněn všeobecnému míru, ale Napoleon jakákoli mírová jednání odmítl a Karel Filip se vrátil zpět do Vídně, kde byl jmenován do čela armády. Posléze vešla v platnost tajná dohoda mezi evropskými mocnostmi Rakouskem, Pruskem, Ruskem a Švédskem, v níž se tyto mocnosti zavázaly k boji proti Francii. Vrchním velitelem všech spojeneckých armád se stal Karel Filip, který do čela spojeneckého štábu jmenoval Josefa Václava Radeckého.  Z tohoto období se zachovaly zprávy, které o Karlu Filipovi hovoří většinou jako o špatném nebo přinejlepším průměrném stratégovi. On sám však zřejmě za toto hodnocení zcela nemohl, jelikož mu veleli tři panovníci, habsburský František I., car Alexandr I. a pruský Fridrich Vilém III., kteří se často velmi lišili v názorech na vedení války, takže někdy stavěli vrchního velitele do nelehké situace. Navíc carovi poradci Michail Barclay de Tolly, Petr Wittgenstein a Karl Toll dost možná svévolně měnili rozkazy od vrchního velitele. Po prohrané bitvě u Drážďan se Karel Filip chtěl dokonce svého vůdcovství vzdát, ale nakonec tak neučinil. Prvního úspěchu se spojencům dostalo, když zastavili postup Francouzů do Čech u Chlumce. Při tomto vítězství se dokonce podařilo zajmout francouzského velícího generála Vandamma. V této době měli spojenci k dispozici kolem 160 000 rakouských a ruských vojáků, 60 000 pruských a 150 000 švédských vojáků, celkem tedy asi 370 000 mužů. Na druhé straně měl Napoleon pouze 185 000 francouzských vojáků, především nováčků, a jeden kontingent Sasů.  Francouzi nejprve drželi obranné postavení na Labi, ale později se stáhli k Lipsku, protože hrozilo vysoké nebezpečí obklíčení od Rakušanů z jihu a Prusů ze severovýchodu. Zde pak došlo k známé bitvě národů u Lipska, největší vojenské srážce do první světové války. Tuto bitvu alianti vyhráli, na čemž měl lví podíl právě Karel Filip. Za to také dostal od Františka I. velký kříž Marie Terezie, od Alexandra I. velký kříž svatého Jiří a od Fridricha Viléma III. Černou orlici. I přesto, že Karel Filip musel řešit několik vnitrospojeneckých problémů, proběhla cesta do Paříže bez útoků oslabené francouzské armády a město 30. března 1814 kapitulovalo. Poté mu císař František I. polepšil erb o srdeční štítek císařského znaku se vztyčeným mečem. Kníže Schwarzenberg byl též vyznamenán zlatým válečným křížem. V roce 1814 se také stal prezidentem dvorské vojenské rady. Po nedlouhém období míru utekl Napoleon z Elby a Karel Filip se opět musel vrátit do boje. Domů se mohl konečně vrátit až po bitvě u Waterloo, které se ovšem nezúčastnil. Za svoje úspěchy byl v témže roce vyznamenán ještě dánským vojenským Řádem slona.

Konec života.

Již 15. října 1815 uvítal Karel Filip v Čechách Alexandra I. na Orlíku a další den ho doprovodil ke svému bratrovi do Českého Krumlova. Klidného života si kníže dlouho neužíval. Již roku 1817 byl raněn mrtvicí a ochrnul na pravou ruku a nohy. Jeho stav se poněkud zlepšil po pobytu v Karlových Varech. Toto zlepšení však bylo jen přechodné. Roku 1819 byl jmenován ministrem, ale jeho stav se opět zhoršil, a navíc se přidaly úzkostné stavy, a proto se přestěhoval do Prahy. Na jaře 1820 se vydal do Lipska k zakladateli homeopatie Samuelu Hahnemannovi. Ani homeopatie však polního maršála nezachránila a on ještě téhož roku zemřel. Jeho tělo bylo pochováno ve hřbitovním kostele sv. Jiljí v Domaníně u Třeboně a srdce v kapli na Orlíku, později, v únoru 1865, bylo jeho tělo přeneseno do nové hrobky na Orlíku.

Karel I. Filip ze Schwarzenbergu, německy "", (15. dubna 1771, Vídeň – 15. října 1820, Lipsko) byl český šlechtic, kníže z rodu Schwarzenbergů a polní maršál, jenž se proslavil v bojích proti republikánské i císařské Francii a Napoleonovi, a zároveň diplomat u carského dvora v Rusku a ve Francii u téhož císaře Napoleona. Byl zakladatelem mladší, tzv. orlické větve Schwarzenbergů, a tedy i prvním knížetem ze schwarzenberské sekundogenitury.

Karl Philipp, Fürst zu Schwarzenberg (or Charles Philip, Prince of Schwarzenberg; 18/19 April 1771 – 15 October 1820) was an Austrian field marshal.


Vykopávky.

Vykopávky chrámu vynesly na světlo velké množství posvátných předmětů z předdynastické doby. Byly nalezeny dva hřbitovy s malovanými hrobkami a zbytky města z nakkádského období. Pohřebiště dělníků vykazuje také stopy po primitivní mumifikaci (částečné zavinutí rukou u ženských těl z doby asi 3600 př. n. l.). Pohřební zvyky a mumie se dochovaly díky suchosti písku. V nekropoli notáblů ve vádí byly objeveny masky, kamenné sochy a pohřební architektura, která předznamenala pozdější tradice.  Ruiny města byly poprvé vykopány na konci 19. století anglickými archeology J.E. Quibellem a F.W. Greenem. V hlavní depozitní komoře nechenského chrámu našli důležité protodynastické artefakty, například také Narmerovu paletua slavnou hlavici palice nesoucí jméno krále Štíra.  V nedávné době byly uskutečněny na místě předešlých vykopávek další práce. Tým mezinárodních odborníků složený z archeologů, egyptologů, geologů a dalších vědců řídil až do své smrti roku 1990 Michael Hoffman, po něm Barbara Adamsová z University College of London a Dr. Renee Friedmanová z Berkeley University a od roku 2001, kdy Barbara Adamsová zemřela, Dr. Renee Friedmanová.

Pevnost.

Takzvaná Pevnostje masivní stavba z nepálených cihel, kterou nechal vystavět král Chasechemuej z 2. dynastie. Zdá se, že byla vystavěná stejným způsobem a za stejným účelem jako "pevnosti" v Abydu a neměla vojenský význam. Pravý účel těchto staveb není znám, ale pravděpodobně souvisel s obřady královského úřadu.  Stavba byla postavena na předdynastickém pohřebišti. Vykopávky na tomto místě, spolu s krádežemi cihel, vážně poškodily statiku zdí a to vedlo téměř k zhroucení objektu. Poslední dva roky se pokouší tým pod vedením Dr. Friedmanové stabilizovat objekt a vyplnit místa hrozící rozpadem novými nepálenými cihlami.

Odkazy.

Externí odkazy.

cs en

Nechen (egyptsky) nebo Hierakonpolis (z řeckého Hierakón polis - Ἱεράκων πόλις - název daný Řeky dvěma městům, kde byl uctíván Horus) bylo náboženské a politické centrum Horního Egypta na konci Předdynastického a začátku Raně dynastického období. Nechen byl také kultovním městem sokolího boha Hora, kterému byl na tomto místě zasvěcen jeden z nejstarších chrámů v Egyptě. Starověký Nechen se nacházel v Horním Egyptě, ve třetím nomu, asi 100 km severně od Asuánu. Také dlouho po ztrátě svého politického významu si udržel Nechen postavení kultovního střediska božského patrona faraonů. Původní sídliště na místě pozdějšího města se datuje do období Nakáda I anebo do dřívějšího badarienu. V čase svého největšího rozvoje okolo r. 3400 př. n. l. měl Nechen aspoň 5 000 a možná až 10 000 obyvatel.

Nekhen () or Hierakonpolis (; "Hierakōn polis" "Hawk City", ) was the religious and political capital of Upper Egypt at the end of prehistoric Egypt ( 3200–3100 BC) and probably also during the Early Dynastic Period ( 3100–2686 BC).


Životopis.

Josh David Duhamel se narodil do rodiny prodavače a učitelky. Vystudoval prestižní Minot State University. Na škole ho nejvíc bavil fotbal a chemie s biologií. Vždy ho bavilo být středem pozornosti a tak se přes svou přítelkyni dostal až do světa modelingu. Následně se přestěhoval do San Francisca. Zde se spřátelil s hercem Ashtonem Kutcherem, který ho přivedl do světa filmu.

Kariéra.

První roli dostal v nekonečném seriálu "All My Children". Za roli získal nominace na Cenu Daytime Emmy.O hodně víc na sebe upozornil ve filmové adaptaci knihy Oscara Wildea "Obraz Doriana Greye", ve kterém si zahrál hlavní roli. Popularitu mu přinesl až seriál "Las Vegas", kde hraje detektiva Danny McCoye. Objevil se i v nevýrazné komedii "Rande s celebritou" a v průměrném hororu "Turistas". Doposud největší zkušeností pro něho bylo natáčení trháku Michaela Baye "Transformers" (2007). Poté se objevil i ve filmu "" (2009) a "Transformers 3" (2011). V roce 2013 moderoval předávání cen Kid's Choice Award. V roce 2014 se objevil v dramatu po boku Hilary Swank "To nejsi Ty," ve kterém hrál manžela Kate, která je diagnostikovaná ALS.

Osobní život.

Ve svém volném čase hraje rád fotbal, basketbal a golf. Má tři mladší sestry. Pravidelně se umísťuje v anketách o nejhezčího muže světa. Od roku 2005 žije se zpěvačkou Stacy Ferguson. Ve svém rodném městečku vlastní restauraci.10. ledna 2009 se vzali v Malibu v Kalifornii a jejich syn Axl Jack Duhamel se narodil 29. srpna 2013. Žije v Los Angeles.

Ocenění.

2002 - Daytime Emmy Award - Vynikající herec ve vedlejší roli v drama seriálu (za All My Children)  2011 - Kids Choice Award - Nejlepší herec

Josh Duhamel (* 14. listopad 1972 Minot, Severní Dakota, USA) je americký herec. První herecká role přišla s telenovelou "All My Children" a později se objevil v seriálu "Las Vegas". Poté přišly filmové role, zahrál si hlavní postavu ve filmové sérii "Transformers." Také se objevil ve filmech "Rande v Římě" (2010), "Pod jednou střechou" (2010), "Šťastný Nový rok" (2011) "Bezpečný přístav" (2013), "Město statečných" (2015).

Joshua David Duhamel (; born November 14, 1972) is an American actor and former fashion model. After various modeling work, he made his acting debut as Leo du Pres on the ABC daytime soap opera "All My Children" and later starred as Danny McCoy on NBC's "Las Vegas".


Historie.

Antické a římské období.

Během 2. století př. n. l. se jeruzalémské Staré město rozkládalo až do tzv. Západních kopců. Tyto 773 metrů nad mořem se nacházející výšiny, na nichž dnes stojí arménská a židovská čtvrť, stejně jako hora Sion, byly na všech stranách obklopeny příkrými údolími s výjimkou severovýchodní výspy. Hasmonejští králové nechali obehnat oblast impozantními městskými hradbami a věžemi, které Flavius Iosephus v prvním století označuje jako „první zdi“.  Herodes Veliký, který převzal moc po pádu hasmonejských vládců, nechal v letech 37–34 přidat k opevnění tři masivní věže. Věže byly vybudovány na zranitelném severozápadním cípu Západních kopců, kde se dnes nachází Davidova věž. Jejím smyslem nebyla jen obrana města, ale sloužila také jako královský palác nedaleko hory Sion. Herodes pojmenoval nejvyšší, 145 stop vysokou věž na památku svého bratra, prince Fasaela, který spáchal sebevraždu. Další věž byla pojmenována Miriamina, podle Herodovy druhé manželky, která byla popravena a pohřbena v jeskyni západně od věže. Třetí věž král pojmenoval Hippicus, po jednom ze svých přátel. Ze všech tří věží pouze Fasaelova věž stojí dodnes. Poté, co byl Jeruzalém zničen roku 70 Římany, sloužilo místo Davidovy věže jako kasárna pro římské vojsko. Když Římané ve 4. století přijali křesťanství za své státní náboženství, v citadele se usadila komunita mnichů.

Éra Arabů a křižáků.

Když roku 638 Arabové dobyli Jeruzalém, noví muslimští vládci citadelu obnovili. Mocné základy citadely o téměř pět set let později odolaly náporu útoku křižáků v roce 1099, kde se po dobytí a vyplenění města ukryl jeruzalémský místodržící se svojí gardou.  Během křižácké vlády vykonaly pouť do Jeruzaléma tisíce západních křesťanů, kteří do města vstupovali Jaffskou branou. K ochraně poutníků před hrozbou různých nomádských banditů křižáci postavili věž obehnanou příkopem na vrcholu citadely a odeslali hlídky střežit cestu do Jaffy. Citadela také sloužila jako palác křižáckým králům v Jeruzalémě.  V roce 1187 sultán Saladin dobyl Jeruzalém od křižáků. V roce 1260 mamlúci Davidovu věž zničili, ale později ji znovu postavili. V rozmezí let 1537-1541 byla Davidova běž přestavována osmanskými Turky, kteří navrhli impozantní vchod, za nímž stálo umístěné dělo. Po dalších čtyři sta let sloužila citadela jako pevnůstka turecké posádky v Jeruzalémě. Turci vybudovali v Davidově věži mešitu a přistavěli minaret, který citadele dominuje dodnes. Někdy v době po pádu Jeruzalémského království začal být komplex nazýván Davidovou věží.

Moderní dějiny.

Poté, co byly osmanské jednotky a jejich němečtí spojenci v první světové válce v Palestině poraženi generálem Allenbym, deklarovali Britové obsazení Jeruzaléma na prostranství před vchodem do Davidovy věže.  Během britského mandátu v Palestině (1917-1948) ustanovil britský vysoký komisař na ochranu městského kulturního dědictví. Organizace zrenovovala a znovu zpřístupnila citadelu veřejnosti, jako místo pořádání veřejných kulturních akcí. Ve třicátých letech dvacátého století bylo v komplexu citadely otevřeno "Muzeum palestinského folklóru", které představilo i lidová řemesla a styl oblékání.  V roce 1948, během první arabsko-izraelské války, Arabská legie obsadila Jeruzalém a navrátila citadele její historickou úlohu coby kasáren s velitelstvím a dominantním přehledem napříč židovským Jeruzalémem. Po skončení Šestidenní války a sjednocení Jeruzaléma v roce 1967 se Davidově věži navrátila její úloha kulturního centra.

Muzeum v Davidově věži.

Muzeum jeruzalémské historie v Davidově věži bylo otevřeno v roce 1989 Jeruzalémskou nadací. Muzeum se nachází v sérii komnat v původní citadele. K muzeu náleží také nádvoří s archeologickým nalezištěm s vykopávkami, starými až 2 700 let.  Exhibice 4000leté jeruzalémské historie, začínající jako kanaánského města až do moderní doby. Muzeum využívá různé mapy, videoprojekce, hologramy, kresby a modely a v různých částech výstavy zobrazuje Jeruzalém pod vládou různých vládců. V roce 2002 muzeum navštívilo přes tři a půl milionu návštěvníků.

Davidova věž (hebr., "Migdal David") je antická citadela umístěná poblíž Jaffské brány, vstupu do starého města jeruzalémského. Pevnost byla vybudována na strategicky slabém bodu obrany starého města v 2. století př. n. l. a během historie byla několikrát křesťanskými, muslimskými, mamlúckými a osmanskými dobyvateli zničena a znovu obnovena. Citadela obsahuje důležité archeologické naleziště, kde byly nalezeny předměty staré až 2 700 let. Památka je také oblíbeným místem pro konání výdělečných akcí, ukázek řemesel, koncertů apod.

The Tower of David (, "Migdál Davíd",, "Burj Dāwūd"), also known as the Jerusalem Citadel, is an ancient citadel located near the Jaffa Gate entrance to the Old City of Jerusalem.


Život.

Antonius Divitis se narodil okolo roku 1470 v Lovani ve Vlámsku. První záznam o jeho osobě se objevuje v roku 1501 v Bruggách, kde byl učitelem zpěvu a sbormistrem chlapeckého sboru v kostele sv. Donaciána. Koncem roku 1501 byl vysvěcen na kněze. Podobnou hudební funkci zaujal později v katedrále sv. Rumbolda v Mechelenu. Upadl do dluhů a zřejmě z obavy před kontrolou účtů Mechelen v roce 1505 urychleně opustil.  Ke konci roku byl zpěvákem v kapele Filipa Sličného se kterým odešel do Španělska. U španělského dvora zůstal i po smrti Filipa a působil u jeho vdovy Johany Šílené. V roce 1508 byla kapela rozpuštěna.  Divitis opustil Španělsko a vrátil se do severní Evropy. Dalším jeho zdokumentovaným angažmá bylo místo pěveckého mistra u bretaňské vévodkyně Anny Bretaňské. Po její smrti v roce 1514 absorboval většinu jejích hudebníků včetně Divitia francouzský královský dvůr. U dvora zůstal nejméně do roku 1525, kdy byl král František I. Francouzský poražen v bitvě u Pavie. Po tomto datu není o osudech skladatele nic známo. K roku 1534 je zmiňován jako zesnulý, ale mohl zemřít i několik let před tímto letopočtem.

Dílo.

Divitiovy skladby známe převážně ze sbírek, které byly publikovány v roce 1514 a 1549. Dochované Divitiovo dílo zahrnuje mše, moteta, Magnificat a písně. Tři jeho mše jsou psány technikou parodické mše. Jsou jedny z prvních mší, kdy byla technika citací částí mší i jiných autorů použita a Divitius se tak zasloužil o rozvoj tohoto žánru. Parodické mše byly pak v 16. století velmi oblíbené.

Antonius Divitis (též Anthonius Rycke nebo Anthoine Le Riche – "Bohatý") (kolem 1470 Lovaň – kolem 1530) byl vlámský renesanční hudební skladatel. Jeho dílo tvoří důležitý milník ve vývoji parodické mše.

Antonius Divitis (also Anthonius de Rycke, and Anthoine Le Riche – "the rich") (c. 1470 – c. 1530) was a Flemish composer of the Renaissance, of the generation slightly younger than Josquin des Prez. He was important in the development of the parody mass.


Historický vývoj.

O vybudování sítě podzemní dráhy v alžírské metropoli bylo rozhodnuto již roku 1981; o dva roky později se začalo s budováním 4,1 km dlouhého úseku první linky, kopírujícího pobřeží Středozemního moře. Celkem se na této trati mělo nacházet pět stanic; celou plánovanou sít měly tvořit tři linky s dohromady padesáti čtyřmi stanicemi. Stavbu realizovalo francouzsko-japonské konsorcium.  Situace se však pro podzemní dráhu vyvinula roku 1986 velmi nepříznivě, kdy pokles cen ropy způsobil těžké škody alžírské ekonomice. Vláda se tedy rozhodla projekt a výstavbu zastavit. V roce 1988 byla stavba obnovena za účasti v tomto oboru nezkušených domácích stavebních společností a při velmi pomalém financování. Do roku 1999 byly postaveny jen čtyři stanice. V 90. letech byla výstavba přerušena kvůli občanské válce.  Do roku 2006 se ekonomická situace zlepšila natolik, že bylo rozhodnuto o rychlé dostavbě se zahraniční účastí. Nakonec bylo tedy zvoleno konsorcium, skládající se z německé společnosti Siemens, francouzské Vinci a španělské CAF. V září 2011 byl spuštěn zkušební provoz bez pasažérů. První trasa byla slavnostně, za účasti prezidenta a ministrů vnitra a dopravy, otevřena v pondělí 31. října 2011, provoz s cestujícími byl zahájen 1. listopadu 2011. V květnu 2011 byla v Alžíru zavedena také tramvajová doprava.

Stanice.

I. etapa.

Úsek s deseti stanicemi byl otevřen v pondělí 31. října 2011. Délka tratě je 8,5 km. Na lince jezdí 14 souprav po 6 vozech. Rozsah provozu je od 5 do 23 hodin. Provoz zajišťuje 400 pracovníků, bezpečnost hlídá 400 policistů. Jednotlivé jízdné je 50 dinárů, náklady dotuje též stát.

II. etapa.

Do roku 2020 má být síť prodloužena na 40 kilometrů, a to jak rozšířením první trasy, tak i výstavbou druhé.

Metro v Alžíru, v hlavním městě Alžírska, zahájilo provoz v pondělí 31. října 2011, pro veřejnost od úterý 1. listopadu 2011. Provozovatelem bude společnost "Entreprise Métro d'Alger".

The Algiers Metro (, Berber: Adubrid en Dzayer, ), serving Algiers, the capital of Algeria, is a rapid transit system dating from the 1970s that was designed to address the need for mass transport caused by the city's growth. Formally launched in the 1980s, the project slowed due to financial difficulties and security issues in the 1990s. The project recommenced in 2003. Algerian President Abdelaziz Bouteflika attended the Metro's 31 October 2011 ribbon-cutting opening ceremony. The Algiers Metro then opened to passengers on the following day, 1 November 2011, making Algiers only the second capital city in Africa (after Cairo) to have a metro system.


Historie.

V období před začátkem války byl kopec oblíbeným místem výletů obyvatel Stalingradu. Významným se stal za 2. světové války. Mamajova mohyla je v topografických a vojenských mapách jako kóta 102, měla v boji o Stalingrad a jeho okolí značný vojenský význam jako pozorovatelna s kruhovým výhledem po celém okolí. Boje o ní nastaly při boji o střed města. Pro obě dvě bojující strany byla natolik důležitá, že se pokoušely ovládnout její vrchol za každou cenu, co mělo za následek obrovské ztráty na životech.  V září 1942 se boje stupňovaly, vrchol mohyly a její přilehlé okolí změnily svého pána několikrát. Mezi 16. září a 18. září na jeho svazích a okolí vykrvácela skoro celá 13. gardová střelecká divize. Podobný osud potkal všechny bojové útvary, které se pokoušely tuto holou, trávou porostlou výšinu obsadit. Do konce září se na jejím svahu povalovaly tisíce mrtvých těl vojáků zkosených kulomety, či dělostřeleckou palbou a bombardováním. Dne 27. září 1942 dobyly vrchol kopce německé jednotky. Sovětská 284. střelecká divize se však udržela v zákopech na východním svahu. Udržela tak čelo největšího sovětského předmostí v Stalingradu a výrazněji neustupovala. Německá vojska držela vrchol a důležité svahy mohyly do ledna 1943.  Po skončení bojů byla krví nasáknutá půda skutečnou mohylou. Půda byla plná šrapnelů a zbytků bomb, granátů, min a lidských těl. Jeden čtvereční metr obsahoval 500 až 1 250 drobných kovových částic. Zem zůstala černá, dokonce i přes zimu, jelikož sníh kvůli silným explozím vydržel jen krátce. I dnes je možné jako i na jiných bojištích najít velkou část munice a lidských kostí.

Památník.

Po válce se zde začal stavět rozsáhlý areál, který se stal největším památníkem bitvy u Stalingradu. Autorem byl Jevgenij Viktorovič Vučetič a tato stavba byla dokončena roku 1967. Nejdůležitější místo památníku je socha Matka vlast volá stojící na vrcholu kopce. Tato socha ženy, držící meč, stojí v póze jako kdyby volala do boje. Je 85 metrů vysoká (to je téměř dvakrát tak vysoká než Socha Svobody). Jde o největší sochu ženy na světě. Součástí památníku je masový hrob neznámých sovětských vojáků a hřbitov. Zde jsou pohřbeni vojáci, kteří zahynuli v bojích o město ale i ti, kteří se bojů zúčastnili, ale zemřeli až po válce a jsou zde pochováni jako na čestném pohřebišti. Například Vasilij Ivanovič Čujkov, maršál Sovětského svazu či legendární stalingradský sniper Vasilij Zajcev oceněný Zlatou hvězdou Hrdiny Sovětského svazu.

Mamajova mohyla (rusky Мамаев курган) je dominantní výšina, západně od města Volgograd (také známý jako Stalingrad) v jižním Rusku. Její jméno se odvíjí od Mamaji, chána tatarské Zlaté hordy. V současnosti je Mamajova mohyla památníkem Bitvy u Stalingradu se sochou Matka vlast volá stojící na vrcholu.

Mamayev Kurgan () is a dominant height overlooking the city of Volgograd (formerly Stalingrad) in Southern Russia. The name in Russian means "tumulus of Mamai". The formation is dominated by a memorial complex commemorating the Battle of Stalingrad (August 1942 to February 1943). The battle, a hard-fought Soviet victory over Axis forces on the Eastern Front of World War II, turned into one of the bloodiest battles in human history. At the time of its installation in 1967 the statue, named "The Motherland Calls", formed the largest free-standing sculpture in the world; today it is the tallest sculpture of a woman in the world.


Historie.

Na místě dnešního lycea se nacházel klášter založený již v 6. století franským králem Chlodvíkem I. Klášter byl za Velké francouzské revoluce zrušen a v roce 1790 prohlášen národním majetkem. Opatství se v roce 1796 stalo vzdělávacím zařízením, které se nejprve nazývalo "École centrale du Panthéon" (Ústřední škola Pantheon) podle nedalekého Pantheonu, později bylo přejmenováno na "Lycée Napoléon" (Napoleonovo lyceum). Tím se lyceum stalo druhou francouzskou školou, která byla označena tímto termínem (po lyceu v Lyonu založeném roku 1519). V období Restaurace se škola jmenovala "Lycée Corneille" podle básníka Pierra Corneilla a později získala své dnešní jméno "Lycée Henri-IV." V 19. století na škole studovali převážně členové vyšších společenských tříd, takže ji navštěvovali např. synové krále Ludvíka Filipa a potomci vysoké šlechty.

Současnost.

Škola zahrnuje čtyřletý základní cyklus (obdoba druhého stupně základní školy), vlastní tříleté lyceum a přípravné třídy pro studium na grande école. Celkem se jedná o zhruba 2500 žáků.  Základní cyklus navštěvuje asi 600 žáků, převážně z jižní části Paříže. Kvůli svému věhlasu a také dobré poloze poblíž Sorbonny pocházejí žáci často z rodin univerzitních profesorů. Jsou zde i žáci z jiných obvodů, obzvláště, pokud si chtějí zvolit jako první cizí jazyk ruštinu, neboť tuto možnost nabízí jen malé množství škol.  Na rozdíl od základního stupně jsou studenti na lyceum přijímáni podle svých studijních výsledků a pocházejí ze škol v celé Paříži a okolí. Na základě přístých přijímacích pohovorů dosahuje škola nadprůměrné výsledky v maturitě.  Rovněž vstup do přípravných tříd je podřízen přísnému výběru. Protože přípravné třídy lycea patří k nejrenomovanějším ve Francii, ucházejí se o přijetí studenti z celé země. V celostátním srovnání dosahují absolventi školy při přijímacích pohovorech na grande école pravidelně vysokého ohodnocení. V rámci Paříže panuje tradiční rivalita vůči stejně úspěšnému Lycée Louis-le-Grand, které sídlí ve stejné čtvrti.

Významní učitelé.

Na škole působili jako učitelé např. filozof Henri Bergson, muzikolog a spisovatel Romain Rolland, historik Fernand Braudel, filozof Jean Hyppolite, filozof Émile Chartier nebo politik Georges Pompidou.

Lyceum Jindřicha IV. (francouzsky "Lycée Henri-IV") je lyceum v Paříži. Sídlí v Latinské čtvrti na adrese "Rue Clovis" č. 23 v 5. obvodu. Škola byla založena v roce 1795 a má zhruba 2500 studentů. Nese jméno francouzského krále Jindřicha IV. Lyceum patří k nejprestižnějším vzdělávacím ústavům svého typu ve Francii a jeho absolventi dosahují vysokých úspěchů v příjacím řízení na grande école. Některé části budov jsou chráněny jako historické památky např. zbytek opatství Sainte-Geneviève s bývalou zvonicí klášterního kostela "Tour Clovis", bývalý refektář (dnes kaple) nebo kabinet medailí. V roce 1996 byly při renovaci objeveny pozůstatky z karolínské doby.

The Lycée Henri-IV is a public secondary school located in Paris. Along with Louis-le-Grand, it is widely regarded as the most prestigious and demanding sixth-form colleges ("lycées") in France.