Princip fungování carry trade.

Carry trades využívá rozdílu úrokové míry aktiv. Mezi investory jde o oblíbenou strategii především kvůli vysokému výnosu (využije-li se např. pákový efekt). S tím se pohybuje také velká rizikovost kvůli vysoké citlivosti na směnný kurz. Na oblibě strategii také přidává fakt, že vzhledem ke své jednoduchosti je opravdu efektivní.  Carry označuje výnos, případně náklady spojené s držbou aktiva (náklady označujeme jako cost of carry). Např. fyzická aktiva mohou být negativní vzhledem k nákladům na úschovu a údržbu, ovšem pozitivní vzhledem k budoucímu zisku (např. uschování starožitností stojí peníze, ale v budoucnu na nich vyděláme, příp. na stokorunové bance vyděláváme úrok, na bankovce v peněžence ztrácíme kvůli inflaci). Principem strategie je vypůjčit si aktivum s nízkým carry a investovat do aktiva s carry vysokým.  Problém s carry trades je především jejich náchylnost vůči volatilitě a kolísání trhu. Největší riziko je posílení (apreciace) měny, ve které má investor vypůjčené prostředky. Navzdory tomu patří mezi investory ke strategiím, které jsou veskrze oblíbené a výnosné. Výnosnost carry trades také závisí na brokerovi, se kterým investor spolupracuje.

Druhy carry trades.

Carry trades se dělí na dva druhy. Jedná se o úrokové a měnové.

Úrokové carry trades.

Princip úrokových carry trades spočívá v půjčení levného aktiva a dalším rozpůjčování s vysokým úrokem. Na tomto principu jsou založeny například komerční banky. Půjčují si levné peníze (např. tzv. overnight půjčky, tj. půjčky vedené přes noc) a dále je půjčují koncovým spotřebitelům, ovšem s mnohem vyšším úrokem. Banky si většinou půjčují krátkodobě, ale zápůjčky, které samy poskytují, mají charakter dlouhodobý. Hlavní podmínkou fungování je tedy samozřejmě fakt, že dlouhodobé půjčky nesou vyšší výnos, než krátkodobé.  Dojde-li k inverzi výnosové křivky nebo růstu krátkodobých úrokových měr, banka se dostává do likvidního problému, neboť nestačí splácet svůj vlastní krátkodobý úvěr.

Měnové carry trades.

V případě měnových carry trades si investor půjčuje měnu, která nabízí aktiva s nízkým úrokem, a investuje do měny, která poskytuje aktiva přinášející vysoký výnos. Aktuálně bychom mohli například mluvit o situaci, kdy si investor půjčí americké dolary a směňuje je za koruny. Dalším oblíbeným způsobem bylo půjčení prostředků v Japonsku a investování v USA. V takovém případě, kdyby např. americký dolar ztratil vůči jenu hodnotu, by investor prodělal. Tento způsob ovšem ztratil na oblibě v roce 2008 právě kvůli prudké apreciaci japonské jenu.  Výnos investora vyjadřuje tzv. IRD (rozdíl úrokové míry).

Carry trade je forma investiční strategie. Investor si při ní půjčuje prostředky v zemi s nízkým úrokem a investuje v jiné zemi s vyšší marží. Obecněji se dá carry trade charakterizovat jako půjčování aktiva, které má malý výnos a investice do jiného, které má výnos vyšší. Základní typy carry trades jsou úrokové a měnové.

The carry of an asset is the return obtained from holding it (if positive), or the cost of holding it (if negative) (see also Cost of carry).


Život.

Otec Jana Švankmajera byl aranžér výkladních skříní a matka švadlena. Jeho dětství zásadně ovlivnilo domácí loutkové divadlo, které dostal jako osmiletý chlapec na Vánoce a postupně si pro něj sám vyráběl loutky a maloval kulisy. Švankmajer přiznává, že od té doby jsou loutky pevně zakotveny v jeho mentální morfologii a uchyluje se k nim vždy ve chvílích, kdy se cítí ohrožen realitou okolního světa. Vnímá je nejen v souvislosti s divadlem, ale jako rituální symbol užívaný v magii. V letech 1950–1954 absolvoval scénografii na Vyšší škole uměleckého průmyslu v Praze, Křižovnické ul. u prof. Richarda Landera, kde navrhoval a vyráběl loutky a kulisy. Mezi jeho spolužáky byli Aleš Veselý a Jan Svoboda. Poté studoval obor režie a scénografie na katedře loutek Divadelní fakultě Akademie múzických umění v Praze (1954–1958), kam Lander v té době přešel jako pedagog. Na škole i v době nejtužšího stalinistického režimu panovala liberální atmosféra a mezi studenty kolovaly zakázané knihy. Mezi jeho spolužáky patřil i pozdější filmový režisér Juraj Herz. V závěru studia se zúčastnil poznávacího zájezdu do Polska, kde viděl poprvé reprodukce děl Paula Klee.  Během studia inscenoval hru lidových loutkářů "Don Šajn" v tehdejším Malém divadle D 34 (1957–1958). Ve svém absolventském představení (C. Gozzi, "Král jelenem") využil kombinace loutek s živými herci v maskách. Záhy po ukončení studia se v roce 1958 podílel jako loutkoherec na Radokově krátkém filmu "Johannes Doktor Faust", inspirovaném lidovými loutkáři. Během natáčení se seznámil se skladatelem Zdeňkem Liškou, kameramanem Svatoplukem Malým a výtvarníkem Vlastimilem Benešem. Krátce působil jako režisér a výtvarník v libereckém Státním loutkovém divadle (předchůdci Studia Ypsilon). V letech 1958–1960 absolvoval povinnou vojenskou službu v Mariánských Lázních a intenzivně zde kreslil a maloval ("Muži", pero, akvarel na mačkaném papíře, 1959).  Po návratu z vojny roku 1960 založil skupinu "Divadlo masek", která patřila k divadlu Semafor. Při přípravě první inscenace "Škrobené hlavy" se zde seznámil s Evou Dvořákovou, se kterou se později oženil. Dalšími představeními Divadla masek byly "Johannes doktor Faust", "Sběratel stínů", "Circus sucric". V roce 1962 vystavil své kresby na chodbě Semaforu a Vlastimil Beneš spolu se Zbyňkem Sekalem, kteří výstavu navštívili, ho přizvali do skupiny Máj. Zúčastnil se čtvrté výstavy Skupiny Máj v Poděbradech (1961), která byla po třech dnech zakázána a poté se členy skupiny vystavoval až do konce 60. let.  Avantgardní "Divadlo masek" programově nevyhovovalo profilaci Semaforu jako muzikálové scény. V roce 1962 ho Jiří Suchý zrušil, ale Emil Radok napomohl angažmá celé skupiny "Divadla masek" v Laterně magice. V tomto roce Jan Švankmajer podnikl svou první cestu do Paříže. Roku 1963 se Švankmajerovým narodila dcera Veronika. Po odchodu ze Semaforu působil do roku 1964 jako režisér a vedoucí souboru Černého divadla v Laterně magice. Režíroval dvě čísla do programů "Variace" a později externě také pro "Kouzelný cirkus", "Ztracená pohádka". Zároveň spolu s Emilem Radokem vymýšlel scénáře pro budoucí filmy.  Roku 1964 natočil svůj první krátký film "Poslední trik pana Schwarcewalldea a pana Edgara", který vychází z principů černého divadla. Objevují se v něm prvky typické pro jeho celou následující tvorbu, jako je dynamické využívání montáže a konfrontace živého herce s animovanými předměty. Film byl úspěšný v zahraničí a Švankmajer dostal v následujících letech příležitost natáčet krátké filmy, kde kombinoval loutkoherectví, animaci a prvky hraného filmu. Roku 1965 natočil prakticky sám, jen s pomocí Evy Švankmajerové a kameramana Petra Puluje v Rakousku film "Hra s kameny". Vyzkoušel si v něm různé animační techniky, později použité např. ve filmu "Možnosti dialogu". Pro soutěž v rámci Expo 67 v Montrealu natočil krátký film "Man and Technique".  Roku 1968 podepsal manifest Dva tisíce slov. Po sovětské okupaci v srpnu 1968 celá rodina na popud Evy Švankmajerové emigrovala do Rakouska. Zde natočil svůj druhý film v rakouské produkci ve studiu Petra Puluje ("Picknick mit Weissmann"). V roce 1968 obdržel na festivalu v Oberhausenu cenu Maxe Ernsta za film "Historia naturae". Roku 1969 se rodina rozhodla vrátit do Československa. V roce 1970 se setkal s Vratislavem Effenbergerem a spolu s Evou Švankmajerovou se stali členy Surrealistické skupiny v Československu.  Během krátkého období do roku 1970 Švankmajer ještě stihl natočit "kafkovské" alegorické hrané filmy "Zahrada", "Byt" a "Tichý týden v domě", morbidní "Kostnici" a "loutkový" film "Don Šajn" (1970), kde marionety nahrazují živí herci, kteří mají na kašírované hlavě upevněn drát a vodicí šňůry a symbolizují tak téma lidské manipulace a omezení svobody jednotlivce. Po nástupu normalizačního režimu byla Švankmajerovi ztěžována tvůrčí práce zásahy cenzury a jeho hrané filmy "Zahrada" a "Byt" skončily v trezoru. V letech 1972–1979 měl zakázáno natáčet, protože odmítl přistoupit na kompromisy při postprodukci svého filmu "Otrantský zámek". Roku 1975 se narodil syn Václav. V 70. letech se Jan Švankmajer věnoval scénografii v Divadle Na zábradlí, v divadle Večerní Brno a zejména v Činoherním klubu, kam ho pozval Jaroslav Vostrý ("Candide", "Vychovatel", "Poprask na laguně", "Zlatý kočár"). Eva Švankmajerová se na představeních podílela jako kostýmní výtvarnice. Od roku 1976 tvořil spolu se svou ženou Evou keramiku pod společným pseudonymem "Kostelec".  Jako trikař a výtvarník se v Barrandovských studiích podílel na filmech Oldřicha Lipského ("Adéla ještě nevečeřela", 1977 a Juraje Herze ("Deváté srdce,"1978, "Upír z Feratu", 1981). Po ukončení zákazu zfilmoval dvě Poeovy povídky "Zánik domu Usherů" a "Kyvadlo, jáma a naděje", kde využil i motivů z díla Villierse de l’Isle Adama. Roku 1981 Jan a Eva Švankmajerovi koupili zchátralý zámek v Horním Stankově, kde si chtěli zřídit keramickou dílnu. Zámek od té doby postupně rekonstruují a přeměňují v surrealistický Kabinet kuriozit, sestávající z vlastních artefaktů i nejrůznějších sbírek umění a přírodnin. Švankmajerovo sběratelství je jistou formou autoterapie a kromě nalezených nebo zakoupených předmětů obsahuje umění přírodních národů Afriky a Polynésie.  Přehlídka Švankmajerových filmů z 60. let vzbudila mezinárodní pozornost na mezinárodním filmovém festivalu FIFA v Annency v roce 1983. Za film "Možnosti dialogu" obdržel Velkou cenu a cenu mezinárodní kritiky a v témže roce cenu Zlatý medvěd na Berlinale. Terry Gilliam tento film řadí k deseti nejlepším animovaným filmům všech dob. Doma se Švankmajer stal obětí vyřizování účtů mezi vedením Československé televize a Krátkým filmem a "Možnosti dialogu" byly promítnuty ideologické komisi ÚV KSČ jako odstrašující příklad. Poté opět nemohl pracovat v Krátkém filmu a odešel do Bratislavy, kde roku 1983 natočil film "Do pivnice". V témže roce vydal jako samizdat v pěti exemplářích svou knihu "Hmat a imaginace", do které shrnul výsledky svých taktilních experimentů od roku 1974. Podařilo se mu opatřit v cizině peníze na svůj projekt "Něco z Alenky", ale studia Čsl. Krátký film a Barandov o natáčení neměly zájem. V té době měl stát monopol na veškerou filmovou tvorbu. Obrátil se tedy na Jaromíra Kallistu, kterého znal jako produkčního Laterny magiky, a požádal ho, zda by projekt spolu s ním nerealisoval jako nezávislý film.  Svůj první dlouhometrážní film "Něco z Alenky", který vznikl během roku 1987 téměř výhradně ve švýcarské produkci (Condor film), představil roku 1988. Dílo získalo světový úspěch a na mezinárodním filmovém festivalu animovaných filmů v Annency (JICA) cenu za nejlepší dlouhometrážní animovaný film. Současně zde film "Možnosti dialogu" obdržel Velkou cenu jako nejlepší film všech 30 dosavadních ročníků. V roce 1990 natočil politickou groteskní agitku "Konec stalinismu v Čechách" a v roce 1992 krátkometrážní dílo "Jídlo", ve kterém se vyrovnává se svými gastronomickými obsesemi.  V následujících letech se věnoval pouze režii celovečerních filmů. Dům v Nerudově ulici 27, kde měl Švankmajer svůj filmový ateliér, byl privatizován a musel ho opustit uprostřed natáčení filmu Lekce Faust. Roku 1991 koupil spolu s Jaromírem Kallistou bývalé kino v obci Knovíz a založil vlastní filmové studio, ve kterém vznikly další filmy. Na prestižním festivalu animovaných filmů v Cardiffu (1992) mu byla udělena První cena IFA a BBC ve dvou večerech uvedla přehled jeho animovaných filmů.  Roku 1994 měl premiéru Švankmajerův druhý celovečerní film "Lekce Faust", s Petrem Čepkem v hlavní dvojroli Fausta i Mefista. Faust, náhodný člověk z davu, je celým dějem manipulován a vžívá se do role Fausta, kterou dohraje až do hořkého konce. Film je pokusem o aktuální výklad Faustovského mýtu a klade otázku, co je člověku dovoleno poznat, aniž by se sám zničil. Natáčení provázela řada tragických úmrtí a nevysvětlitelných okolností a samotný Petr Čepek film dokončil v době, kdy již byl vážně nemocen. Za tento herecký výkon získal Čepek in memoriam Českého lva. Film byl vybrán pro prestižní mimosoutěžní přehlídku na filmovém festivalu v Cannes. Roku 1994 vydal KF a.s. soubor 26 Švankmajerových filmů na kazetách. Ve Velké Británii obdržel Jan Švankmajer Cenu za celoživotní dílo.  Roku 1996 natočil Švankmajer "Spiklence slasti", černou komedii o lidech, kteří se řídí principem slasti a provádějí neškodné imaginativní perverze a rituály. Jejich osobní svobodu staví do kontrastu s umravňující a represivní úlohou společnosti, výchovy nebo školy. Film je jízlivou satirou o současném světě plném sexuálních perverzí a erotických fetišů. Švankmajer v něm zúročil své mnohaleté výtvarné experimenty na téma taktilismu. Uvedení filmu zakončil slovy: Domnívám se, že černý a objektivní humor, mystifikace a cynismus fantazie jsou adekvátnější prostředky k vyjádření pokleslosti doby než pokrytecký, zato v českých filmech oblíbený "zápach člověčiny". Následující film "Otesánek" (2000) získal Českého lva za nejlepší film a za nejlepší výtvarný počin (společně s Evou Švankmajerovou). Roku 2003 FAMU udělila Janu Švankmajerovi titul doktor honoris causa.  V průběhu roku 2004 měli Eva a Jan Švankmajerovi bilanční výstavu "Paměť animace - Animace paměti" v Plzni a výstavu nazvanou "Jídlo" v Jízdárně Pražského hradu. Obě měly velký úspěch u širší veřejnosti a kritika je považovala za výtvarnou událost roku. V rámci plzeňského filmového festivalu byla k autorovým 70. narozeninám uvedena retrospektiva jeho 30 filmů.  Dne 17. listopadu 2005 měl premiéru film "Šílení", který je koncipován jako filosofický horor inspirující se osobností Markýze de Sade a povídkami Edgara Allana Poea. Eva Švankmajerová, která zemřela krátce před premiérou, získala za výtvarnou koncepci a plakát k tomuto filmu Českého lva in memoriam. Na filmu také spolupracovala jejich dcera Veronika Hrubá. Na FF Karlovy Vary roku 2009 obdržel Jan Švankmajer Křišťálový glóbus za mimořádný přínos světové kinematografii.  Zatím poslední celovečerní film Hmyz, natočený podle Švankmajerovy filmové povídky z roku 1971 (na motivy divadelní hry bratří Čapků, s odkazem na Kafkovu Proměnu), byl uveden na filmových festivalech v roce 2018. Rotterdamský festival snímek Hmyz promítal v sekci "Signatures" určené velkým autorům a tvůrcům. Jan Švankmajer si vybudoval výlučné postavení v dějinách kinematografie a je oceňován jako jeden z mála současných českých tvůrců v zahraničí. Do roku 2018 získal za své filmy ve světě 36 ocenění a 17 nominací, mj. roku 2018 medaili Raymonda Roussela za celoživotní filmovou tvorbu, kterou uděluje Společnost Raymonda Roussela v Barceloně.  Od roku 1970 se Jan Švankmajer účastní aktivit Surrealistické skupiny v Československu a je předsedou redakční rady revue Analogon (85 čísel do r. 2018), do které také přispívá. Roku 1990 se podílel na kolektivní výstavě Surrealistické skupiny "Třetí archa" v pražském Mánesu. Své filmy animuje sám ("Zánik domu Usherů"), nebo ve spolupráci se špičkovými animátory, jako Vlasta Pospíšilová a Bedřich Glaser. V hraných filmech spolupracoval se svými přáteli z doby působení v Činoherním klubu (Jiří Hálek, Petr Čepek) a dalšími osvědčenými herci (Jan Kraus, Jiří Lábus, Pavel Nový, Jan Tříska, Martin Huba, Pavel Liška, Václav Helšus, Aňa Geislerová, Veronika Žilková, Klára Issová, ad.).  Na některých filmech se jako výtvarnice podílela Eva Švankmajerová. Jejich syn Václav Švankmajer je také úspěšným autorem animovaných filmů, mj. filmu Světlonoš. Podílel se na výtvarné stránce filmu Hmyz (2018). Švankmajerova dcera Veronika Hrubá spolupracovala jako kostýmní výtvarnice na filmech Šílení (cena Český lev), Přežít svůj život, Hmyz.

Dílo.

Švankmajerův těžko zařaditelný výtvarný styl se v 60. letech rozvíjel souběžně s prací v divadle a s tvorbou animovaných filmů. Rané kresby Jana Švankmajera navazují na inspiraci Paulem Klee. Kolem roku 1960 se krátce zabýval strukturální abstrakcí, ale záhy se vrátil k figuraci a od konce 60. let se hlásí k surrealismu. Zaujetí informelem ho však provází celou filmovou tvorbou, protože makrodetaily oprýskaných zdí a stářím poznamenaných předmětů nebo náhlá proměna věcí v nediferencovanou hmotu tvoří významnou součást vizuální podoby jeho animovaných filmů.  Členem Skupiny surrealistů, která vznikla kolem Vratislava Effenbergra, se stal v době, kdy skupina procházela krizí. Po okupaci Československa v srpnu 1968 znovu začal platit zákaz publikační činnosti, řada lidí odešla do emigrace a další rezignovali na společnou činnost. Ve stejné době se rozpadlo i surrealistické hnutí ve Francii. Jan i Eva Švankmajerovi měli podstatný vliv na oživení aktivit Surrealistické skupiny. Skupinový zájem o všechny druhy imaginativních experimentů byl podkladem pro vznik kolektivních sborníků, věnovaných tématům interpretace, analogie, erotismu a taktilismu. Švankmajer považuje imaginaci za dar, který polidštil člověka.  Z malířů ho později ovlivnili surrealisté Max Ernst, R. Magritte, G. Chirico, ze starších Hieronymus Bosch a zejména manýrismus Giuseppe Arcimbolda. Přímou souvislost s principy Arcimboldovy manýristické malby mají Švankmajerovy filmy "Hra s kameny", "Historia naturae" a "Možnosti dialogu". Silnou a trvalou inspirací jsou pro něj sbírky kuriozit (kunstkomora Rudolfa II.), lidové loutkářství, naivní lidové umění, africké a polynézské masky a fetiše a art brut.  Zajímá ho autenticita lidového loutkařství a magie spojená s loutkami, nikoli loutky jako pouhý výtvarný prostředek nebo rekvizity animovaného filmu. Loutka a nitě nebo vodicí drát, jako analogie údělu člověka a jeho spojení s něčím, co je nad ním a co určuje jeho osud, jsou známy z nejrůznějších náboženství a mýtů. Je to prostor pro realizaci "nemožného", neslučitelného s dobrou výchovou, pro realizaci i zdánlivě nerealizovatelných snů. Dítě-loutkář je tedy vlastně šamanem, bohem a stvořitelem.  Jako zásadní literární zdroje uvádí francouzské prokleté básníky, německý romantismus (Novalis, E.T.A. Hoffmann), surrealisty (A. Breton, K. Teige, B. Péret, V. Effenberger). Literární inspirací k Švankmajerovým filmů byla díla Lewise Carolla, E. A. Poea, Auguste Villiers de l'Isle Adama, Markýze de Sade. Jeho interpretace literárních děl jiných autorů je nakonec subjektivní výpovědí, která zachovává jen děsy, sny a infantilitu světa, které s nimi sdílí.  Ve filmové tvorbě odpovídá jeho smysl pro konkrétní iracionalitu dějů některým typům agresivního filmového civilismu, který se uplatňoval v dílech režisérů československé "nové vlny" (Miloš Forman, Pavel Juráček). Ze světových tvůrců ho inspirovali ruští avantgardní divadelníci V. Mejerchold, A. Tairov a výtvarník Bauhausu O. Schlemmer, z filmařů S. Ejzenštejn a D. Vertov. Za určující filmovou zkušenost označil filmy Andaluský pes, Zlatý věk (Buňuel, Dalí), Amarcord, Roma (F. Fellini) a z děl blízkých animaci filmy Mélièse a Davida Bowerse. Ze současných režisérů je mu blízký David Lynch nebo bratři Quayové. Švankmajer točí filmy teprve když jsou hotové v jeho představách, ale během natáčení se nedrží scénáře, hledá nové zdroje inspirace a snaží se dosáhnout přijatelného kompromisu s původním záměrem.  Sám uvádí, že filmování je určitý druh autoterapie a ve svých dílech se opakovaně vyrovnává se svými idiosynkraziemi, úzkostmi a obsesemi, které mají původ v dětství.. Jeho obliba "pokleslých žánrů", jako jsou loutky a kulisy lidových loutkářů, pouťové mechanické terče nebo černé romány je kořenem jeho antiestetického postoje k tvorbě. Z infantilního pohledu na svět, který měl podobu loutkové scény se symetricky řezanými kulisami a postavičkami pověšenými na nitích, vycházejí nejen jeho filmy, ale i koláže, grafika, keramika a třírozměrné objekty. Nepochybnou inspirací jsou pro něj alchymistické a kabalistické dějiny Prahy, které se v jeho díle propojují se surrealismem, který na tyto zdroje navazuje. Surrealismus i manýrismus, které jsou ukotveny v dualitě protikladů - racionalismus s iracionálním, sensualismus se spiritualismem, tradice s inovací, konvence s revoltou, vytvářejí potřebné napětí pro tvořivou činnost. Podle něj surrealismus představuje současnou podobu romantismu, která vrací umění jeho magickou důstojnost.  Švankmajer usiluje o to, aby jeho filmy i v těch nejfantastičtějších momentech vypadaly jako záznamy reality. Jako filmař proslul zejména schopností animovat libovolný materiál. Filmovou animaci vnímá nikoli jako techniku, ale jako magický prostředek, schopný oživit neživou hmotu a realizovat tak původní infantilní tužbu. V jeho pojetí je animace transformací nebo transmutací hmoty - od objektu k jeho částem či podstatě a naopak a má blízko k alchymii. Jako hermetik věří, že předměty, kterých se dotýkali lidé ve chvílích zjitřené senzibility, mají svůj vnitřní život a nějak konzervují obsah podvědomí. Ve filmu "Zánik domu Usherů" zaměnil lidi za věci, které se staly nositeli děje i emocí jednajících postav a atmosféry příběhu.  Podle Effenbergera spočívá tajemství Švankmajerova imaginativního humoru v tom, že postaví-li proti sobě lyrický patos a syrovou realitu, syrovost vyprchá spolu s patosem a lyrická realita se stane tím, čím je v očích dítěte nebo básníka. Při střídání žánrů je v jeho filmech tmelící nití snová logika, kde zdánlivé nahodilosti dostávají podobu neodvratné osudovosti a provázejí diváka plynule příběhem - snem. Mezi snem a realitou neexistují žádné logické přechody, pouze fyzický úkon otevření a zavření víček.  Švankmajerovy filmy jsou subversivní a neohlížejí se na žádná tabu, konvence a předpisy rozumu. Jsou vzpourou proti konzumnímu světu, radikální revolucí, osvobozením od strnulé reality a návratem do světa svobodné hry. Destrukci vnímá jako kreativní způsob napadení racionality, ale jeho pojetí surrealismu je výlučné a autonomní. Podle Švankmajera je surrealismus realismem, který hledá realitu pod povrchem věcí a jevů. V tom, co je nad realitou se setkává s hermetismem a psychoanalýzou. Autor si zachovává absolutní svobodu a nekalkuluje se vkusem diváka - sám říká, že je mu lhostejné, zda na film přijde pět nebo pět milionů diváků. Jeho dílo ovlivnilo i několik zahraničních filmařů, jako je Tim Burton, Terry Gilliam, bratři Quayové, nebo Henry Selick.

Citáty.

...o jinou než absolutní svobodu nemá cenu usilovat. Cestou k její realizaci Vám ji stejně společnost okleští k nepoznání. Když začnete níž, než u absolutní svobody, nezbude vám ze svobody nic. "Jan Švankmajer, Cesty spasení, 2018, s. 129" ...tvůrčí akt dává životu smysl a vzpoura (revolta) důstojnost. "ibid. s. 362"

Výtvarné dílo.

Během studií na střední škole Jana Švankmajera ovlivnil meziválečný surrealismus a později zejména Paul Klee. Na přelomu 50. a 60. let se jako výtvarník krátce přiklonil ke strukturální abstrakci ("Koroze", 1960, "Spád", 1961). Informel byl ale pouze výchozím bodem, ze kterého se vrátil ke konkrétní realitě ("Velká korose", 1963). Existenciální trudnomyslnost postupně nahradil černým humorem a tvorbou třírozměrných objektů ("Lahev-Utonulá", 1964, "Izolace přesýpacích hodin", 1964, "Tři hlavy", 1965).  Od poloviny 60. let se do Československa dostávaly informace o zahraničním umění a Švankmajer se mohl seznámit s díly Maxe Ernsta, R. Magritta a dalších surrealistů. Ve stejné době objevil také rudolfinský manýrismus, který ovlivnil i jeho pozdní informel. Arcimboldo se pro něj stal celoživotní obsesí i inspirací k řadě výtvarných děl, zejména koláží a třírozměrných asambláží. Věnoval mu i krátký film "Historia naturae" (1967), se kterým souvisela i tvorba koláží ("Švank-meyers Bilderlexikon"), leptů ("Přírodopis") a objektů ("Přírodopisný kabinet") na téma fantaskní zoologie.  Poté, co se Jan Švankmajer i jeho žena připojili ke Skupině surrealistů kolem Vratislava Effenbergera, se letech 1971–1989 podílel jako autor textů a ilustrací na sbornících a katalozích, které skupina vydala jako samizdat ("Otevřená hra", "Sféra snu", "Proměny humoru", "Obrazotvorné prostory", "Opak zrcadla", "Gambra"). V té době také experimentoval s prostorovou koláží (betlém "Zrození Antikrista", 1971) a od roku 1974 zejména experimenty s hmatem. Ve svých textech důsledně odmítá ztotožňovat surrealismus s estetikou odvozenou od určitých zakladatelských osobností nebo ho redukovat na surrealistické výtvarné postupy, ale považuje surrealismus za "postoj ke světu", který je souhrnem filozofie, ideologie, psychologie, magie a proto zůstává stále aktuální. Podle něj má být tvorba výsledkem psychického automatismu nebo zhmotněním vnitřního modelu. Nápad je teprve součástí tvůrčího procesu, nikoliv impulsem k němu (Jan Švankmajer, Desatero). I při realizaci filmu slouží scénář pouze jako východisko, ale samotný proces natáčení probouzí v nevědomí neplánované obrazy a výslednou podobu vytváří až "chaotická autenticita" tvůrčího procesu.

Koláže, kresby a grafické listy.

Od 60. let jsou koláže jedním ze Švankmajerových klíčových výtvarných prostředků. Chápe je jako technický a současně i noetický princip a kromě výtvarných cyklů nebo prostorových asambláží je často využívá v krátkých i celovečerních filmech. Polarita jeho tvořivého projevu spočívá v propojení vysokého s nízkým, agresivního s lyrickým, fatálního s groteskním.  Počátkem 70. let začal vytvářet "Švank-meyers Bilderlexikon", jako jakousi encyklopedii alternativního světa. Vzniká tak fiktivní fauna a flora, technické přístroje, architektura, národopis a kartografie. Významnou inspirací je pro Švankmajera příroda, z jejíhož rejstříku vybírá dle libosti a vytváří anatomické novotvary fantaskních zvířecích a ptačích bytostí. Po dvou letech intenzivní tvorby zůstal projekt "Bilderlexikonu" jen torsem a na počátku 70. let navíc nebyly možnosti vydat ho tiskem. Proto autor vybral deset koláží a převedl je ručně do grafické podoby leptu. Tento cyklus pak vytiskl pod názvem "Přírodopis". Součástí "Bilderlexikonu", který autor rozvíjel i v pozdějších letech, jsou cykly "Geografie", "Zoologie", "Technika" ("Masturbační stroj", 1972–1973), "Architektura", "Nesoustavná anatomie" (1998), "Hmyz" (2018). V roce 2016 na svůj kartografický cyklus navázal kolážemi "Nemocné mapy", v němž do historických map vlepoval vyobrazení kožních chorob z lékařského atlasu (Nemocné mapy, 2016). Cyklus koláží "Velký dobrodružný román" (1997–1999) vznikl jako reminiscence mladistvé záliby v dobrodružných románech a pocta Maxu Ernstovi. Švankmajer ilustrace nejprve dokresloval a překresloval a nakonec je použil jako součást svých koláží.  Roku 1999 společně s Evou Švankmajerovou vytvořil v rámci kolektivní hry, vynalezené surrealisty, cyklus kolorovaných litografií s fantaskními náměty ("Cadavre exquis", 1999). Tato díla spojují osvobozující prvek hry s kritickou analýzou psychosociálních obsahů na různých úrovních vědomí. Švankmajer se ve stejné době zabýval i kolorovanou frotáží ("Člověk se zdraví s démonem", 1999) a některé frotáže kolážoval ("Dva psi", 1999). Ve svých textech se stále častěji zabývá varovnými příznaky civilizační krize a neblahým stavem lidské společnosti. V roce 2000 vznikl cyklus koláží "Zatím se nic neděje", v nichž se v žánrových romantických ilustracích z přelomu století zjevuje jako memento rudá hlava ďábla.  Po roce 2000 vytváří Jan Švankmajer mediumní kresby jako svérázné art brut. Jejich základem je obvykle frotáž, vytvořená z náhodně rozhozených podkladů, podobně jako při věštecké práci z čar v dlani, kávové sedliny, vnitřností zvířat, aj. Následuje jakási pasivní interpretace, kdy ruka doplňuje tento základ kresbou. V ní se postupně prosazuje automatický ornament, který nemá charakter pouhé dekorace, ale zachycuje určitý "rytmus duše". Tím se mediumní kresba blíží něčemu archetypálnímu a dotýká se hudby přírodních národů, prvotního jazzu, dětských říkanek a popěvků. Pobočnou linii tvoří cyklus kreseb kombinovaných s koláží, které autor v souvislosti se svou další nutkavou posedlostí nazval "Skatologický cyklus" (2017).

Keramika.

V 70. letech, kdy Švankmajer nemohl filmovat, hledal jiné možnosti obživy. Eva Švankmajerová, která pocházela z Kostelce nad Černými lesy, kde existuje silná tradice hrnčířství, měla ke keramice blízko. Společně začali tvořit majoliku a engobovanou hliněnou keramiku pod "hrnčířskou značkou" JE a EJ Kostelec. Keramické objekty skrývají dutiny ("Malý a velký démon", 1990) a vybízejí ke zkoumání obsahu, ale i k dotýkání, hlazení či laskání a spojují tím klíčové body lidské senzuality. Některé replikují nejrůznější předměty ze sbírek Švankmajerových ve formě metafory a představují tak keramické znovuzrození původních modelů ("Arcimboldeskní" hlava, 1981, "Beethoven portrétovaný Arcimboldem", 1993).

Gestické sochařství.

Se Švankmajerovou potřebou odhalovat primární zdroje lidské imaginace souvisí i jeho taktilní objekty. Původně vznikly jako experiment pro téma interpretace v rámci Surrealistické skupiny, ale výsledek byl natolik povzbuzující, že se jimi zabýval po celých sedm let, kdy nesměl natáčet filmy a staly se jednou z nejzajímavějších poloh jeho tvorby. Hmat podle autora stojí někde uprostřed mezi lidskými smysly, které podávají ryze objektivní (zrak, sluch) nebo subjektivní (čich, chuť) informaci. Jako smysl, který měl dlouho čistě utilitární úlohu a nemohl se z praktických důvodů estetizovat, zachoval si hmat určitou primitivní vazbu ke světu a pudovost. Taktilní vjemy mají jednu z nejvýznamnějších funkcí v erotismu a vybavují asociace spojené s nejhlubšími vrstvami lidského nevědomí ("Princip slasti", taktilní objekt, 1996), což hmat povyšuje na jeden ze smyslů s potenciálem inspirovat moderní umění.  Oproti gestické malbě není gestické sochařství zprostředkované žádným nástrojem a je čistým vyjádřením emocionálního a psychického stavu tvůrce. Při této práci s hmotou nejde primárně o zrakový vjem a estetické působení, ale o záznam (fosilii, deník) bezprostřední emoce. Gestické sochařství je určeno k vyvolání asociací spojených s hmatem, rozšíření pole smyslového vnímání hmatem a o průzkum dosud nezmapovaných oblastí. Výsledkem jsou taktilní předměty určené k masážím těla a k objevení dosud nezmapovaných erotogenních zón, taktilní portréty, taktilní objekty inspirované sny a skrývající neočekávané hmatové počitky, taktilní básně jako lineárně řazená hmatová gesta zaznamenaná ve vypálené keramické hlíně, taktilní marionety sestavené z kousků hrubě zpracované hlíny, mantry a jantry. Švankmajer i ve svých filmech evokuje taktilní pocity, neboť předpokládá existenci "taktilní paměti" - zasuté taktilní zkušenosti, související např. se štítivostí. Ve filmu Zánik domu Usherů je gestická animace hlíny, která zde reprezentuje prvotní hmotu (prima materia v alchymistickém smyslu), užita k interpretaci básně E. A. Poe.  V souvislosti s filmem Spiklenci slasti (1996) vznikla série výtvarných děl, v nichž Švankmajerovi použili taktilní keramické objekty se sexuálními konotacemi ("Animovaný muž a animovaná žena", 1996, "Filosofie v ložnici - realizovaná kresba", 1996, Filosofie v budoiru, 1996), ad.

Asambláže a objekty.

Některá díla souvisí s ranou filmovou tvorbou ze 60. let ("Hra s kameny", "Historia naturae") a jsou součástí nepřetržitého tvůrčího procesu, kde se každý objekt stává podnětem k nové interpretaci. Objekty ve skleněných vitrínách jsou určeny pro projekt Kunstkomory, jejíž funkce je zasvěcovací, spíše než estetická. Podle Effenbergera je Švankmajerův "Přírodopisný kabinet", obsahující přízračné tvory, kteří jako by unikli přírodovědné registraci jen proto, aby je mohla objevit imaginace vzpurného dítěte odhodlaného chránit básnickou svobodu, spíše dílem filozofického postoje než pouhého uměleckého sarkasmu. Tento cyklus popírá racionalitu přírodovědnou i racionalitu moderního umění. Symbolické slučování nespojitelných prvků v sobě obsahuje smysl pro zázračnost, který v lidské imaginaci od pradávných kultur mísí tragiku s humorem.  Švankmajerovy objekty zahrnují celou škálu výtvarných technik, včetně keramiky. Ve druhé polovině 90. let vznikl cyklus Alchymie ("Destilace", "Masochistická alchymie"). Objekty ve skleněných vitrinách často zobrazují nějakou formu dialogu ("Dialog na život a na smrt", 1996), jsou odkazem ke slavným surrealistickým dílům ("Eviny boty - pocta Méret Oppenheim", 2008) nebo  Jedny z nejpůsobivějších objektů "oživují" minerály a kombinují těla s broušenými acháty s lidskými končetinami ("Kopulující acháty", "Mineralogie se třema nohama", 2003). Po roce 2011 některé své prostorové objekty ponořuje v karlovarském minerálním zřídle a vytváří z nich "předčasné fosilie". Jeho "vyvřelinové objekty" se pokryjí vrstvou vřídelního kamene, který jim dává jednotný červenohnědý povrch (mj. barva charakteristická pro jiná Švankmajerova díla a mající původ v dětských vzpomínkách). Autor se tak pokouší vrátit tvorbu zpět přírodě nebo ji alespoň zapojit do tvůrčího procesu. Výsledkem jsou podle něj jakési ""zkameněliny této zkurvené civilizace jako předobraz její zkázy"" ("Konec civilizace II?", 2011).

Fetiše a relikviáře.

Švankmajerova představivost, která mu dovoluje animovat jakoukoli materii, zároveň volně nakládá s materiály při sestavování loutek. Kamenné předchůdce loutek vytvořil z barevných kamínků ve filmu "Hra s kameny" (1965) a později na podobném principu sestavil své gestické loutky z keramické hlíny. Loutka tím ztratila svůj prvotně jednoznačný charakter, přestala být hercem a stala se symbolem, jakýmsi vícevýznamovým "protofetišem" ("Marioneta Neznámého boha", 2002, "Smrt - loutka ze série Rytíř", "Smrt a Ďábel, pocta Albrechtu Dürerovi", 2012). Následují objekty, označené autorem už přímo jako fetiše. Ty nejsou replikami předmětů, které používají k magickým úkonům přírodní národy a nemají ani estetické kvality soch nebo masek. Švankmajerův fetišismus spočívá v propojování neukončené řady zdrojů a kontextů, které se rozvíjejí v čase od jednoduššího ke složitějšímu a jako sněhová koule na sebe nabalují autorovy afekty, emoce, vědomosti a obsese, které procesu dodávají energii. Postupuje tak proti smyslu samotné loutky a ve své tvořivé mánii přechází ke stále nejednoznačnějším objektům, jejichž vnější podoba a významové funkce metamorfují a zvyšují tak jejich symbolickou kvalitu. Takovým fetišem je např. socha Ukřižovaného Krista, pobitá hřebíky, ve filmu Šílení.  Autor o fetiši prohlašuje - "je to náš výtvor, kterému jsme přiřkli magickou moc. Nabili jsme ho touhou a imaginací a čekáme od něho zázrak". "Fetiše jsou zraňovány, abychom je přiměli k poslušnosti a krmeny, aby měly sílu splnit naše přání". Jan Švankmajer napodobil rituál Afričanů z Konga, kteří do svých fetišů zatloukají hřeby a ostré kusy plechu, aby s nimi zpečetili smlouvu. Shromáždil v zásuvkách ze starého nábytku asambláže různých civilizačních pozůstatků a "nakrmil" je krví a kukuřičnou kaší. Když se v šuplících na slunci vše začalo kazit a muší larvy vytvořily ve hmotě rány, ukončil proměnu horkovzdušnou pistolí, zalil asfaltem a zasypal popelem. Částečně se tak vrátil k informelnímu východisku své tvorby ("Šuplíkový fetiš", 2015–2017).  Jako ústřední objekt své Kunstkamery vytváří "Koňský fetiš" v životní velikosti. Využil komerčně dostupné laminátové tělo koně, které kombinuje s částmi koster různých savců. Výsledný objekt připomíná některé airbrushové kresby Petera Orieška na téma Vanitas. V břiše fetiše je vložen jeden z jeho asamblážových objektů ve skleněné vitríně - "Embryo Pegase".  Švankmajerovy novodobé relikviáře jsou schránkami nejrůznějších zvířecích ostatků, ozdobených galanterními rekvizitami, jako jsou prýmky, umělé perly, knoflíky a třapce ("Relikviář šestnácti mučedníků", 2015) a doplněných kresbou. Některé jsou figurální ("Relikviář XV", 2016), jiné autor vytváří spontánně a svým charakterem připomínají Švankmajerovy mediumní frotáže a kresby ("Relikviář v krajině", 2016). V relikviářích se prolíná zdánlivě posvátné s profánním a proměňují se ve spolunositele sarkastického vidění, stávají se součástmi císařových nových šatů ve výprodeji dnešního světa bezobsažných institucí a užvaněných politických, ekonomických či vůbec hodnotových klišé. Jejich poselství je nejen subjektivně groteskní, ale především psychologicky i psychosociálně agresivní ("Koaliční partneři", "Odpočívající Titán před koncem světa", 2018).

Literární dílo.

Jan Švankmajer si zapisuje sny a některé pak převádí do filmových scénářů nebo divadelních aktovek. Ve svých literárních textech se nijak netají skeptickým názorem na současnou podobu lidské civilizace, která svým pragmatismem, utilitarismem a racionalismem ničí duchovní podstatu člověka. Žánr, který podle něj nejvýstižněji odpovídá jejímu dnešnímu stavu, je černá groteska. Stát je nástrojem represe a běžný člověk obětí manipulace, tak jako filmový Faust. Svobodu a osobní integritu je možné si zachovat pouze osobní revoltou. Umění nahradila reklama a zábavné pořady, novou ideologií se stal konzum. Lidstvo se všechny ušlechtilé a humanistické myšlenky, snad z nedočkavosti, pokouší zavést nejprve rychlou a krvavou cestou a teprve po krachu této brutální varianty nastoupí zdlouhavou cestu pokojné evoluce. Švankmajerovy apokalyptické vize předpokládají post-civilizační rozpad národních států spojený s návratem nového feudalismu v podobě jakýchsi knížectví, ovládaných nadnárodními koncerny, kde se obyčejní lidé opět stanou nevolníky.

Jan Švankmajer (* 4. září 1934 Praha) je český filmový režisér, animátor, spisovatel, dramatik a výtvarník. Je čelným představitelem pozdního českého surrealismu.

Jan Švankmajer (; born 4 September 1934) is a Czech retired filmmaker and artist whose work spans several media. He is a self-labeled surrealist known for his animations and features, which have greatly influenced other artists such as Terry Gilliam, the Brothers Quay, and many others.


Synonyma.

heterotypická homotypická

Taxonomické členění, vzhled a výskyt.

Dříve byly posuzovány borovice pokroucená a borovice Murrayova jako samostatné druhy. CRITCHFIELD (1957) přehodnotil původní agregát jako jediný druh se čtyřmi subspeciemi, které byly později posouzeny (FARJON 2001) jako 3 samostatné subspecie (poddruhy), které se od sebe dost nápadně liší:

Vzhled.

Borka tenká a hladká, v dospělosti tmavě červenohnědá, rozpraskávající se v šupiny. Letorosty zelené, lysé, během jednoho roku vytváří často 2 přesleny. Pupeny podlouhle vejčité, 12 mm, červenohnědé, pryskyřičnaté. Šišky serotinní (otevírají se obvykle mnoho let po dozrání např. při požáru) i neserotinní, krátce stopkaté, jednotlivé nebo po několika pohromadě, značně asymetrické, 2-6 x 2-3 cm, se štítky kosočtverečnými, s malým pupkem a ostrými tenkými hroty. Semena velmi drobná, černavě hnědá.

Ekologie.

Tento druh je velmi variabilní, o čemž svědčí 3 velmi rozdílné poddruhy. V jeho celkovém spektru můžeme nalézt populace s charakterem klimaxovým, rostoucí ve směsích s jinými druhy, i velmi výrazně „pionýrské“ populace, nesnášející konkurenci.  Vertikální rozšíření je prakticky od mořské hladiny až do nadmořské výšky 3.600 m!  Na překryvu jejího areálu s areálem borovice Banksovy dochází ke křížení obou druhů. Kříženec se nazývá Pinus ×murraybanksiana Righter & Stockwell, 1949.

Využití.

Tato borovice je hospodářsky velmi významným druhem. Dřevo se používá jako stavební materiál (sloupy, pražce apod.), nebo jako surovina pro výrobu celulózy.  V ČR: Pro jejich odolnost vůči klimatu a vůči imisím (pocházejí z dosud činných vulkanických pohoří) a pionýrský charakter se často používají v imisních polohách Krušných hor a při zalesňování rekultivačních ploch po těžbě (Sokolovsko). Pro svoji odolnost, flexibilitu a nenáročnost je velmi vhodná i pro městské a okrasné výsadby.

Zajímavosti.

Dříve používali indiáni tyče na stavbu indiánských stanů (tee-pee) právě z této borovice a odtud její amer. název: lodgepole pine (borovice tyčová).  V sukcesi této borovice hrají velkou roli požáry, po kterých se stává na spáleništích dominující dřevinou. Část šišek je totiž serotinních - otevírají se až na vnější podnět, tj. zvýšenou teplotu při požáru. Mladé semenáčky jsou potom ve spáleništní půdě zbaveny konkurence jiného podrostu. Pro některé lokality, kde je žádoucí přirozená sukcese (např. Národní parky), jsou požáry uměle zakládány (tzv. řízené požáry).

Borovice pokroucená ("Pinus contorta") je severoamerický druh dvoujehličné borovice. Svůj název dostala podle jehlic, většinou srpovitě pokroucených, dosti hustě obrůstajích větvičky. Je velmi variabilní (viz 3 subspecie) a jako typický „pionýr“ obsazuje lávová pole a plochy po požárech. Je velice světlomilná, avšak v ostatních nárocích velmi skromná. Zpočátku roste velmi rychle, brzy však svůj růst končí a začíná plodit. Ve střední Evropě se běžně vyskytují všechny subspecie.

Pinus contorta, with the common names lodgepole pine and shore pine, and also known as twisted pine, and contorta pine, is a common tree in western North America. It is common near the ocean shore and in dry montane forests to the subalpine, but is rare in lowland rain forests. Like all pines (member species of the genus "Pinus"), it is an evergreen conifer.


Život.

Francouzský král Jindřich ovdověl roku 1044, kdy jeho choť Matylda zemřela, aniž by zanechala králi dědice.  Anna byla svým otcem původně nabízena jako vhodná partie pro císaře Jindřicha III. Císař se však tehdy ucházel o Anežku z Poitou a byl to pravděpodobně právě císař, který obrátil zraky Jindřicha I. ke kyjevskému dvoru. V říjnu roku 1048 se oba státníci sešli v Ivois, kde uzavřeli smlouvu o přátelství a právě tehdy vyslal francouzský král poselstvo do Kyjeva. Důvodem k tomuto svazku s dcerou východního velkoknížete nebyla pouze snaha o početí následníka trůnu, ale také jistota, že vzhledem k vzdálenosti mezi oběma dvory nebudou mezi manžely žádná blízká pokrevní pouta a Jindřich se tak neproviní proti kanonickému právu. Dvě Anniny sestry byly provdány za uherského a norského krále, kteří nebyli právě přátelsky naladěni vůči Říši a stejně tak polský kníže Kazimír I., který byl nevěstiným strýcem.  Manželství bylo uzavřeno pravděpodobně o svatodušních svátcích roku 1051 a Anna dala králi tři syny. Uměla psát a měla na manžela pravděpodobně vliv – dochoval se dopis papeže Mikuláše II. pro královnu Annu, v němž ji nabádá, aby na nábožensky vlažného Jindřicha, který myslel především na politické cíle, působila a apeluje na její "mužnou ctnost v ženské hrudi". Nejstarší syn Filip dostal v kapetovském rodu nezvyklé jméno, byl pojmenován po apoštolu Filipovi, jehož uctívání bylo rozšířeno především na byzantské půdě, odkud pocházela královnina babička.  Roku 1059 byl sedmiletý Filip za přítomnosti dvou papežských legátů v Remeši povýšen na otcova spolukrále. Jindřich I. zemřel již následujícího roku zhruba ve věku padesáti let a Filip se stal králem. Vzhledem k jeho nízkému věku byl zřejmě umírajícím otcem určen jako regent Filipův strýc, flanderský hrabě Balduin V. Velký vliv na vládní záležitosti měla také královna vdova, dokud se nerozhodla pohoršit celý pařížský dvůr. Roku 1061 Anna vstoupila do nového manželského svazku s Rudolfem, hrabětem z Valois, který kvůli ní zapudil svou ženu. O tři roky později následovala exkomunikace.  Z následujících let se zachovaly pouhé střípky – roku 1065 byl vysvěcen kostel v Senlis a přilehlý klášter sv. Vincenta, který nechala Anna založit. Rudolf zemřel roku 1074, Anna mezi lety 1075–1089 a byla pravděpodobně pohřbena v opatství Villiers v La Ferté-Alais.

Anna Kyjevská (rusky "Анна Ярославна", francouzsky "Anne de Kiev", 1024 – 1075/1089) byla francouzská královna, dcera kyjevského knížete Jaroslava I. a Ingegerdy Švédské. Ruský režisér Igor Maslennikov uvedl do kin roku 1978 film Jaroslavna: Královna Francie, věnovaný jejímu osudu.

Anne of Kiev (c. 1030 – 1075) was a Rus' princess who became queen of France in 1051 upon marrying King Henry I. She ruled the kingdom as regent during the minority of their son Philip I from Henry's death in 1060 until her controversial marriage to Count Ralph IV of Valois. Anne founded the Abbey of St. Vincent at Senlis.


Hráčská kariéra.

Od 15 let nastupoval v juniorské lize (QMJHL) za Laval National. Ve čtyřech sezónách vstřelil výborných 309 gólů, přesto však skauty NHL příliš nezaujal a byl v roce 1977 vybrán v draftu až jako 15. v pořadí týmem New York Islanders. Tam také odehrál celou svou kariéru v NHL. Hned v první sezóně se stal stabilním hráčem Ostrovanů, překonal padesátigólovou hranici a s 53 góly vytvořil nováčkovský rekord. Rovněž v každé z osmi následujících sezón vstřelil více než 50 gólů. V ročníku 1980/81 zaznamenal dokonce 50 gólů v prvních 50 utkáních sezóny. Na dálku tehdy soupeřil s Charlie Simmerem z Los Angeles Kings. Simmer tehdy přes vstřelený hattrick v padesátém utkání zaostal za touto metou o jeden bod, Bossy se díky dvěma brankám v posledních pěti minutách padesátého utkání sezóny stal po Maurici Richardovi teprve druhým hráčem historie, kterému se tento kousek podařil. V dalším ročníku NHL překonal ziskem 147 kanadských bodů rekord mezi pravými křídly. Tou dobou se však stále větší pozornost věnovala Waynu Gretzkymu, který ve stejné sezóně zaznamenal absolutní rekordy 212 bodů a 92 gólů a získal Hart Memorial Trophy pro nejužitečnějšího hráče i Art Ross Trophy pro nejproduktivnějšího hráče. Tyto dvě individuální ceny Bossy nikdy nezískal. Spolu s Bryanem Trottierem a Clarkem Gilliesem vytvořili v Islanders slavný útok nazývaný Trio Grande. S dalšími hráči byli součástí mimořádně silného týmu, který v první polovině osmdesátých let vládl celé NHL. Bossy s New York Islanders získal čtyřikrát Stanley Cup - v letech 1979/80, 1980/81, 1981/82 a 1982/83 (další Stanley Cup tento tým ve své historii prozatím nepřidal). V roce 1984 se Islanders probojovali popáté v řadě do finále Stanley Cupu, byli však poraženi 1 ku 4 na zápasy Edmontonem. Bossy vyšel v této sérii střelecky naprázdno. V dalších letech tým postupně upadal, Bossy si přesto připsal i v následujících dvou sezónách výborné individuální statistiky. Stále více jej však trápila zraněná zády, kvůli kterým po sezóně 1986/87 ve věku třiceti let ukončil aktivní kariéru. Byl oceňován nejen za svou produktivitu a schopnost skóroval z bizarních pozic, ale také za čistou hru, pro kterou byl třikrát oceněn Lady Byng Trophy. Byl také jedním z prvních hráčů, kteří vystoupili proti nadměrnému násilí na ledě.

Po ukončení aktivní kariéry.

Po skončení aktivní kariéry pracoval jako televizní a rozhlasový sportovní komentátor, v roce 2006 se vrátil do New York Islanders, kde pracoval v oddělení pro kontakt se sponzory a fanoušky.

Mike Bossy (* 22. ledna 1957 Montreal, Kanada) je bývalý kanadský hokejista. Je řazen k nejlepším útočníkům historie NHL. Jeho kariéra byla zkrácena zdravotními problémy, proto jej v historických tabulkách produktivity nenajdeme na nejvrchnějších příčkách, průměrem 0,762 gólu na zápas je však nejlepším hráčem v historii NHL. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Michael Dean Bossy or, according to some sources, Michael Jean Bossy (born January 22, 1957) is a Canadian former professional ice hockey player who played his entire National Hockey League (NHL) career for the New York Islanders, and was a crucial part of their four-year reign as Stanley Cup champions in the early 1980s.


Historie.

Na území dnešního Jičína a v jeho okolí je zaznamenáno osídlení již v mladší době kamenné. V době římské zde žili Keltové, kteří zanechali šperky, nástroje a další předměty, které lze mimo jiné zhlédnout v jičínském muzeu. Po nich osídlili oblast Slované, rod Slavníkovců – ti byli vyvražděni roku 995.  Město bylo založeno jako královské před rokem 1300 v místech dnešního Starého Místa, ale brzy přeneseno asi o 2 km severněji na ploché návrší, chráněné řekou Cidlinou. První písemná zmínka o obci se nachází v zakládací listině strahovského kláštera ze 12. století, Jičín jako statek je pak zmíněn v listině z roku 1293 Guty Habsburské čili Jitky, manželky Václava II., po níž se podle jedné z hypotéz dodnes nazývá. Ve své době však byla královna známa pouze jako Guta, tedy nejde o pravděpodobnou verzi. Odvození názvu města od jména domnělého lokátora Jíky odporuje fakt, že zmíněné křestní jméno v době založení doloženo. Třetí možnost, odvození od množství „díků“ (divoké černé zvěře) uvádí jako původní podobu jména města "Dičín".  V této době se ve městě rozvinuly obchod a řemesla, byly postaveny první gotické stavby, jako kostel sv. Ignáce. Roku 1337 prodal český král Jan Lucemburský město šlechtickému rodu Vartenberků, kteří zakládali v okolí města nové vsi a zasloužili se o jeho další rozvoj. V době renesance vládli městu Trčkové z Lípy – za jejich vlády byla vystavěna Valdická brána a kamenná vodárenská věž. Dále pak město vlastnili Smiřičtí ze Smiřic, ti se zase zasloužili o výstavbu jičínského zámku. Po bitvě na Bílé hoře si Jičín za svoje sídlo vybral Albrecht z Valdštejna, které se tak de facto stalo hlavním městem autonomního Frýdlantského vévodství. Nový panovník přivedl do města italské architekty, kteří je dále zvelebili. Z této doby je například barokní kostel svatého Jakuba nebo kamenná vodárenská věž (Věž Jičín). Po vévodově smrti byl Jičín vypleněn švédskými i císařskými vojsky. Stejně jako zbytek českých zemí byl násilně rekatolizován. Tovaryšstvo Ježíšovo zde založilo gymnázium a jezuitskou kolej, kde působil například Bohuslav Balbín a jako žák budoucí pražský arcibiskup Daniel Josef Mayer z Mayernu. Jičín se v 19. století stal jedním z center českého národního obrození, na zdejším gymnáziu učil František Ladislav Rieger. Na konci 19. století zde vznikl závod na výrobu zemědělských strojů Agrostroj (Knotek), který byl velmi úspěšný za první republiky i za socialismu a v omezené míře funguje dodnes. V roce 1866 se městem přehnala Prusko-rakouská válka a odehrála se tu bitva u Jičína. Na počátku 20. století zde profesor Tomáš Garrigue Masaryk uskutečnil několik cyklů přednášek v tzv. univerzitních kursech jičínských, z nichž některé vyšly i knižně (např. "Národnostní filosofie doby novější", Jičín 1905). Během první československé republiky zažilo město další rozkvět, vznikla například vilová čtvrť Čeřovka. Působili zde architekt Čeněk Musil či spisovatel Václav Čtvrtek. 22. října 1921 Jičín navštívil prezident Masaryk s ministerským předsedou E. Benešem a Fr. Udržalem ministrem obrany, aby se účastnil slavnosti 22. pěšího pluku. Zajel hned na cvičiště, kde promluvil k vojsku. Poté navštívil jičínský Sokol, závody Knotkovy, podniky rolnického družstva a radnici města.  Roku 1939 bylo město stejně jako zbytek okleštěných českých zemí obsazeno německými vojsky a stal se hlavním městem okresu „Jitschin“. Po roce 1946 došlo ke znárodňování velkých závodů. V roce 1968 obsadili město vojska zemí Varšavské smlouvy a polští vojáci zastřelili na křižovatce Na Letné muže a ženu, dnes tuto událost na místě připomíná pomník. Velkou základnu měla sovětská vojska až do roku 1991 v jezuitské koleji, čímž přispěla k její devastaci. Po roce 1989 došlo k privatizaci státních společností. Ve městě také vznikla nová průmyslová zóna.  V letech 1994–2002 byl starostou Jičína pozdější senátor MVDr. Jiří Liška. Roku 2012 byl po odvolání předchozího starosty (2002–2012) znovuzvolen. V roce 2014 jej nahradil Jan Malý (zvolen za ANO).

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 880 domech 10 478 obyvatel, z nichž bylo 5 065 žen. 10 166 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 151 k německé a 9 k židovské. Žilo zde 5 920 římských katolíků, 238 evangelíků, 1 928 příslušníků Církve československé husitské a 136 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1 152 domech 11 034 obyvatel. 10 636 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 172 k německé. Žilo zde 6 195 římských katolíků, 339 evangelíků, 2 802 příslušníků Církve československé husitské a 119 židů.

Doprava.

Po obchvatu kolem města ve tvaru písmene U vede silnice I. třídy č. 16 Řevničov-Královec, na severozápadním okraji města z ní odbočuje silnice I. třídy č. 35 Turnov-Mohelnice, která se z ní odpojuje až v obci Úlibice. Na jižním okraji Jičína odbočuje silnice I. třídy č. 32 do Poděbrad. Vede odsud také silnice II. třídy č. 286 do Lomnice nad Popelkou a Jilemnice. Okraje města jsou proto významnou silniční křižovatkou.  Blízko centra města se také nachází autobusové nádraží v ulici 17. listopadu, ze kterého vyjíždějí autobusy například do Prahy, Liberce, Hradce Králové, Brna, Špindlerova Mlýna, Kněžmostu nebo do Hlinska. Ve východní části města je i vlakové nádraží, ležící na trati 041 z Turnova do Hradce Králové, ze kterého odbočuje regionální trať 061 do Kopidlna a Nymburka, po které jezdí vlaky ve dvouhodinových intervalech. Vlakové nádraží má 4 osobní koleje.

Ekonomika.

Město Jičín těží především z turismu a průmyslu. Továrny zde mají společnosti jako Ronal, Continental, AEG nebo SpofaDental, v menší míře stále vyrábí nástupce Agrostroje, AGS, což byl později Seco GROUP, nyní Seco Industries. Sídlo zde má též dopravní firma C.S.CARGO a.s. Probíhá rekonstrukce města – opravy památek (včetně Valdštejnova náměstí, chodníků, silnic či panelových domů z převážně 80. let 20. století, naplánována je rozsáhlá přeměna veřejné dopravy (přesun autobusového nádraží, rekonstrukce vlakového nádraží). Město též postavilo bazénový komplex na místě plovárny ze 20. let u rybníku Kníže.  Nevyřešený nebo nedořešený je stále problém několika chátrajících objektů, především jezuitské koleje a kasáren.  Hotel Start, vlastněný soukromou společností, byl několik let zavřený. Začátek rekonstrukce byl plánovaný na rok 2013, avšak práce započaly až rokem 2017. V lednu 2018 měl zateplenou fasádu, nová okna a dělalo se nové parkoviště. Investor hotel neotevřel podle domluvy - termín otevření hotelu byl bez pokut prodlužován. Hotel měl být v provozu od 30. června 2018, což investor nesplnil. Opět požádal o prodloužení do 30. září, za což zaplatil pokutu přibližně 500 tisíc korun. V hotelu měly být 2 restaurace — v přízemí a v posledním patře, avšak byla vybudována pouze ta přízemní. V srpnu 2019 byl hotel plně v provozu.

Členění města.

Město je v současnosti tvořeno 12 místními částmi na pěti katastrálních územích:  V letech 1980–1990 byla součástí města i dnes samostatná obec Úlibice.

Základní sídelní jednotky.

Základní sídelní jednotky nejsou skladebné s členěním na evidenční části obce, a tedy se mnohé z nich člení na díly ležící v různých částech obce. Například ZSJ Jičín-Staré Město je o něco větší než evidenční část Staré Město.  Čeřov, Dvorce, Holínské Předměstí, Hradecké Předměstí, Hubálov, Jarošov, Jičín-Staré Město, Moravčice, Na vrchách, Nové Město, Pod zámkem, Popovice, Porák, Pražské Předměstí, Robousy, Sedličky, U křížku, Valdické Předměstí-východ, Valdické Předměstí-západ.

Správní území.

Jičín byl dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Jičín ale stále existuje a skládá se ze 111 obcí, ORP ze 77 obcí.

Sport.

V Jičíně také působí celá řada sportovních družstev v mnoha odvětvích. Je to například v házené (HBC Ronal Jičín – mistr české extraligy v sezóně 2012/13), florbalu (KM automatik FBK Jičín, kde muži hrají divizi a ženy hrají od sezóny 2014/15 extraligu žen), hokeji (HC Jičín - muži hrající krajskou ligu Libereckého kraje a ženy 1.ligu), fotbalu (SK Jičín hrající krajský přebor), basketbalu (BSK Jičín), americkém fotbale (Hurricanes Jičín), atletice (AC TJ Jičín) nebo v tchoukballu, kde Jičín patří mezi nejúspěšnější týmy v republice.

Jičín (, dříve "Gitschin") je okresní město v Královéhradeckém kraji v severovýchodních Čechách. Město leží v Jičínské pahorkatině na řece Cidlině. Rozloha města činí 2 493 ha a žije zde obyvatel.

Jičín (;, "Gitschin" or "Jitschin";, "Gitzinum"; ) is a town in the Hradec Králové Region of the Czech Republic. It lies approximately 85 km northeast of Prague in the scenic region of the Bohemian Paradise ("Český ráj") under the Prachov Rocks ("Prachovské skály").


Výskyt.

Rostlina pochází z jižní Afriky, ze severovýchodní části Jihoafrické republiky. Roste tam na strmých kamenitých a málo zapojených travnatých svazích, na křemičitých píscích u břehů řek a přechodně vysychajících vodních toků, okolo komunikací i na volných prostranstvích ve městech. Do západní Evropy byl náhodně zavlečen v 19. století, pravděpodobně s dováženou ovčí vlnou. Projevuje se hlavně jako druh synantropní, roste na plochách nezapojených jinými rostlinami, na okrajích cest a železničních tratích, okolo překladišť, na skládkách zeminy, výsypkách, naplaveninách a na nejrůznějších nevyužívaných místech. Nejlépe mu vyhovují osluněná či polostinná místa s propustnou písčitou, štěrkovitou i hlinitou půdou. Z Evropy západní se postupně rozšiřuje do jižní, střední i severní a začíná se objevovat také jako plevel na obdělávaných polích, pastvinách i vinicích. V původním areálu se vyskytují diploidní i tetraploidní jedinci, do Evropy byli zaneseni jen tetraploidní.  V Česku byl prvně zjištěn roku 1997 v labském překladišti v Děčíně, kam se pravděpodobně dostal s hromadnými substráty. Nejdříve vyrůstal v blízkosti místa zjištění ojediněle, ale začal rychle postupovat do nitra republiky, až se stal lokálně hojným. V současnosti byl pozorován na více než stovce lokalit v termofytiku i mezofytiku Čech i Moravy. Z rozložení míst výskytu lze usuzovat, že jeho šíření je navázáno na hlavní trasy železniční a silniční dopravy. Výsledky mapování výskytu druhu na Moravě a ve Slezku v letech 2013–2014 potvrdily, že hlavní vstupní branou na dané území je dálniční síť. Zachyceno bylo celkem 58 lokalit, přičemž největší populace (okolo 100 jedinců) byla zaznamenána na dálnici D1 v úseku Pávov – Brno mezi 171,5 km a 172 km. Starček úzkolistý se na rychlostních komunikacích Moravy a Slezska nachází ve všech fázích šíření (počáteční fáze, zachycení, migrační fáze).

Popis.

Starček úzkolistý je krátkověký polokeř (dožívající se 5 až 10 let) s bohatě větvenými a od spodu dřevnatějícími stonky dorůstajícími do výšky 20 až 50 cm. Starší statnější jedinci mívají až široce polokulovitý tvar. Je hustě porostlý střídavými, ouškatou bází přisedlými listy o délce 2 až 5 cm a šířce 1 až 3 mm, v jejichž paždích bývá svazeček drobných lístečků. Listové čepele čárkovitého tvaru bývají celokrajné nebo u vrcholu oddáleně zubaté, s tuhou špičkou na konci.  Na rostlině může vyrůst 80 až 100 jasně žlutých dlouze stopkatých úborů, které mají asi 2 cm v průměru a vytvářejí bohaté chocholíky. V úboru bývá okolo 80 oboupohlavných trubkovitých kvítků a 10 až 15 samičích jazykovitých kvítků s 5 až 8 mm dlouhou ligulou. Zákrov vysoký 6 až 8 mm je tvořen 10 až 20 zelenými, úzce vejčitými listeny s ostrým vrcholem, které mají tmavou špičku, stejně jako drobné listeny zákrovečku.  V prostředí ČR rostliny postupně vykvétají velmi dlouho, od června do listopadu; opylovány jsou létajícím hmyzem, nejsou samosprašné. Plody jsou válcovité, asi 3 mm dlouhé hustě chlupaté nažky se snadno opadavým bílým chmýrem asi 6 mm dlouhým.

Rozmnožování.

Tento druh se může rozmnožovat pohlavně i vegetativně. Pohlavně se rozmnožuje semeny (nažkami), kterých může statná rostlina za vegetační období vyprodukovat desetitisíce. Nažky dozrálé koncem léta mohou vyklíčit ještě téhož roku, kdežto nažky dozrálé na podzim jsou dormantní a vyklíčí až napřesrok; klíčivost si zachovávají více než dva roky. Do okolí se lehké nažky nejčastěji šíří pohybem vzduchu, tekoucí vodou nebo přichycením na srst zvířat či na vozidla. Vegetativně se rozmnožuje pomocí adventivních pupenů na kořenech.

Význam.

Rostlina je pro savce toxická, obsahuje pyrolizidinové alkaloidy, např. hepatoxický senecionin a retrorsin, po rozšíření na pastviny dokáže u zvířat po skrmení vyvolat chronická onemocnění včetně anorexie a průjmu; déletrvající konzumace končí úhynem.  Tento druh je mimořádně odolný proti herbicidům. Nejúčinnější doporučený způsob jeho likvidace je ruční vytahování rostlin z půdy ještě před kvetením; po prostém posečení dobře obráží a větví se. Starček úzkolistý je zařazen do celosvětové databáze invazních rostlin.

Starček úzkolistý ("Senecio inaequidens") je polokeř z čeledi hvězdnicovité, invazní, do Evropy náhodně zavlečená rostlina, jihoafrický druh rodu starček, který je v České republice považován za naturalizovaný neofyt.

Senecio inaequidens, known as narrow-leaved ragwort and South African ragwort, is a species of flowering plant in the daisy family Asteraceae.


Co přináší GHS.

Proti minulému systému klasifikace nařízení GHS přináší některé změny a další rozšíření: dochází k rozšíření nebezpečných fyzikálních vlastností a nebezpečné vlastnosti pro zdraví a životní prostředí. Výstražné symboly nebezpečnosti jsou nové. Pojem látka se zachovává, pojem přípravek se nahrazuje pojmem směs. Pojem „kategorie nebezpečnosti“ se nahrazuje pojmem „třída nebezpečnosti“.

Označování dle GHS.

GHS stanovuje požadavky na systém označování látek a směsí:

Přechod k novému systému GHS v Evropské unii.

Po dobu přechodného období zabezpečovalo nařízení existenci starého i nového systému.  Od 1. června 2015 staré směrnice (nařízení) přestaly platit a kompletně jsou nahrazeny pouze systémem GHS.

Klasifikace nebezpečnosti.

Klasifikační systém GHS je komplexní. Data použitá pro klasifikaci lze získávat z testů, literatury a praktických zkušeností. Úplný výklad klasifikace pro fyzikální, zdravotní a environmentální nebezpečnost lze najít na webových stránkách OSN.  Hlavní prvky kritérií klasifikace nebezpečnosti jsou shrnuty níže:

Fyzikální nebezpečnost.

Fyzikální nebezpečnost je založena na systému UNDGS (United Nations Dangerous Goods System, Systém nebezpečného zboží OSN). Tyto regulace a testovací metody OSN lze najít na webu OSN. Protože záběr GHS zahrnuje všechny příjemce informací, bylo nutné provést určitá rozšíření a změny v popisu nebezpečnosti.

Klasifikace směsí.

Přístup GHS ke klasifikaci směsí z hlediska nebezpečnosti pro zdraví nebo životní prostředí je komplexní. Používá se vrstvený přístup a záleží na množství dostupných informací o směsi samotné a o jejích složkách. Principy, které byly vyvinuty pro klasifikaci směsí, staví na existujících systémech, jako je například systém Evropské unie pro klasifikaci přípravků uložený Směrnicí 1999/45/EC. Proces pro klasifikaci směsí je založen na těchto krocích:

Globálně harmonizovaný systém klasifikace a označování chemikálií (GHS) je systém bezpečnostní klasifikace Organizace spojených národů pro identifikaci nebezpečných chemikálií a pro informování uživatelů o těchto nebezpečích prostřednictvím symbolů a vět na štítcích obalů a prostřednictvím bezpečnostních listů. Základy systému byly vytvořeny na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoj v roce 1992.

The Globally Harmonized System of Classification and Labelling of Chemicals (GHS) is an internationally agreed-upon standard managed by the United Nations that was set up to replace the assortment of hazardous material classification and labelling schemes previously used around the world. Core elements of the GHS include standardized hazard testing criteria, universal warning pictograms, and harmonized safety data sheets which provide users of dangerous goods with a host of information. The system acts as a complement to the UN Numbered system of regulated hazardous material transport. Implementation is managed through the UN Secretariat. Although adoption has taken time, as of 2017, the system has been enacted to significant extents in most major countries of the world. This includes the European Union, which has implemented the United Nations' GHS into EU law as the CLP Regulation, and United States Occupational Safety and Health Administration standards.


Historie.

Impulsem pro založení muzea se stala muzejní výstava v roce 1984, která představovala historii homosexuálů v Berlíně v období 1850–1950, a byla první takto rozsáhlou výstavou pro veřejnost. Po velkém úspěchu, který výstava měla, bylo založeno sdružení "Verein der Freunde eines Schwulen Museums in Berlin" (Spolek přátel homosexuálního muzea v Berlíně). Muzeum samotné bylo založeno 6. prosince 1985. Hlavním cílem muzea bylo pomocí výstav přibližovat veřejnosti rozmanitost života LGBT osob.  První výstava muzea se konala v září 1987 u příležitosti oslav 750. let Berlína s titulem "750 warme Berliner" (750 teplých Berlíňanů) v prostorách "Allgemeine Homosexuelle Arbeitsgemeinschaft" (Všeobecné homosexuální pracovní společenství) na "Friedrichstraße". O dva roky později muzeum přesídlilo na ulici "Mehringdamm" ve čtvrti Kreuzberg, kde sídlilo do března 2013. Dne 18. května téhož roku otevřelo nové sídlo v ulici "Lützowstraße".

Stálá expozice.

Od prosince 2004 probíhá stálá výstava po názvem "Selbstbewusstsein und Beharrlichkeit. 200 Jahre schwule Geschichte" (Sebevědomí a vytrvalost. 200 let homosexuálních dějin). Představuje strategie, možnosti a problémy homosexuálů, jak vedli obyčejný život, nacházeli stejně smýšlející a organizovali vlastní sítě v období 1790–1990. A rovněž společenské a právní podmínky, jako byl § 175 a s tím spojená omezení, pronásledování a trestání homosexuálů, jakož i úspěchy homosexuálního hnutí.

Dočasné výstavy.

Souběžně se stálou expozicí muzeum organizuje jednorázové výstavy, ve kterých osvětluje jednotlivá období nebo určitý historický vývoj, jako např. "Goodbye to Berlin. 100 Jahre Schwulenbewegung" (100 let homosexuálního hnutí) v roce 1997 nebo "Verfolgung homosexueller Männer in Berlin 1933–45" (Pronásledování homosexuálních mužů v Berlíně 1933–45) o postavení homosexuálů v období nacismu.  Další výstavy přibližují uskupení nebo osobnosti jako Oscar Wilde, Marlene Dietrichová, Rainer Werner Fassbinder, Michel Foucault, Thomas Mann, Ludwig Wittgenstein nebo Pier Paolo Pasolini.

Archiv a knihovna muzea.

Součástí muzea je rovněž archiv, který uchovává, katalogizuje a průběžně doplňuje časopisy vydávané od roku 1986 v Německu, v Evropě i v mimoevropských zemích. Archiv tištěných materiálů obsahuje asi 3000 položek. Jedná se od jednotlivých tisků vydaných vlastním nákladem až po novinové články, které se týkají homosexuality. Další skupinou v archivu je sbírka fotografií, videí, filmů, plakátů, rukopisů, uměleckých děl i písemných pozůstalostí.  Knihovna zahrnuje zhruba 10 000 svazků k tématu homosexualita. Od roku 1987 muzeum vydává vlastní časopis o dějinách homosexuality "Capri".

Schwules Museum (tj. "Homosexuální muzeum") je muzeum v Berlíně, které se specializuje na aspekty homosexuality. Ve své stálé expozici dokumentuje dějiny homosexuality. Od května 2013 sídlí v ulici "Lützowstraße" č. 73 ve čtvrti Tiergarten.

The Schwules Museum (English: Gay Museum) in Berlin, Germany is a museum and research centre with collections focusing on LGBTQ+ history and culture. It opened in 1985 and it was the first museum in the world dedicated to gay history.


Libreto.

Když začal Jaroslav Kvapil pracovat na libretu Rusalky, měl již napsáno několik operních libret (například "Deboru" zhudebněnou Josefem Bohuslavem Foersterem). Původně však psal toto libreto pro Aloise Jiránka, což byl český skladatel působící na Ukrajině. Ale po dokončení si uvědomil, že napsal opravdový skvost a tak libreto Jiránkovi neposlal, ale nabídl ho několika českým autorům - Oskaru Nedbalovi, Josefu Sukovi, Josefu Bohuslavu Foersterovi a Karlu Kovařovicovi. Ani jeden z nich však neměl o libreto zájem. Dvořák byl v té době považován za mistra, proto si mu Kvapil netroufl své dílo nabídnout. Až když Národní divadlo zveřejnilo inzerát, že Dvořák shání libreto k zhudebnění, tak jej prostřednictvím tehdejšího ředitele divadla Františka Adolfa Šuberta nabídl Dvořákovi. Toho toto téma velmi zaujalo a po poradě se svým přítelem Emanuelem Chválou ho přijal.  Kvapil tvrdil, že se při psaní tohoto díla nechal inspirovat především Erbenovou Kyticí a co nejvíce se přiblížit k české tradici. Ale nacházíme zde hned několik děl, kterými se zjevně inspiroval – Hans Christian Andersen a jeho "Malá mořská víla", Friedrich de la Motte Foqué a jeho povídka "Undine", Gerhart Hauptmann a jeho drama "Potopený zvon". Ale v době, kdy byly vztahy mezi Čechy a Němci napjaté, se nelze divit, že nepřiznává německé vlivy ve svém díle.  Nejdná se ale o první Kvapilovu práci na toto téma. Již ve svých předchozích dílech se zabýval odlišností různých světů. Například v "Princezně Pampelišce" můžeme pozorovat královskou dceru, která je ochotná se všeho vzdát, jen aby mohla žít po boku milovaného muže, nakonec ale slábne a umírá, protože není schopná žít v nuzných podmínkách. V Rusalce toto téma ještě prohlubuje a staví proti sobě dva odlišné světy, lidský a nadpřirozený. Kvapil zde čerpá více inspirace z období fin de siècle, než z romantické tradice.  V tomto libretu autor bohatě využívá jazykové prostředky a citlivě odstiňuje výraz a náladu každého výstupu. Velmi charakteristická je i lyričnost, která pak byla Dvořákovi inspirací při komponování.

Obsah.

Začátek prvního dějství se odehrává na palouku v lese poblíž jezera, který je osvícen měsíčním světlem a na němž tančí lesní žínky ("„Hou, hou, hou, stojí měsíc nad vodou!“"). Pak přichází Vodník a laškuje s žínkami, které ale po chvíli prchnou a přichází za ním Rusalka ("„Hastrmánku, tatíčku“"), odhaluje mu svou lásku k mladému muži, jež se chodí koupat do jejich jezera ("„Sem často přichází“") a po kterém touží tak, že je ochotná se kvůli němu stát člověkem, tedy zříci se své nadpřirozenosti, aby mohla dobýt jeho srdce. Vodník je zarmoucen ("„Prodána člověku!“") a posílá jí za Ježibabou. Zde se Rusalka na chvíli zamyslí a vede monolog k měsíci, který prosí o doručení svého milostného vzkazu milému (slavná árie "„Měsíčku na nebi hlubokém“"). Následuje přivolání Ježibaby a dialog s ní, kdy ji prosí o pomoc, ale Ježibaba si z ní utahuje. Nakonec Ježibaba přistoupí na dohodu, ale Rusalka se musí takřka všeho vzdát ("„Průsvitný svůj vodní šat“" - "„Něma budeš“"). A to není to nejhorší, protože jestli si nezíská Princovu lásku, tak je jejím osudem být jeho zhoubou a sama bude věčně prokletá. Ale to všechno je Rusalka schopná přijmout, protože věří v pravost a čistotu lásky dvou bytostí ("„Čistou lidskou duší, moje láska všechna kouzla zruší!“"). Ježibaba ji tedy zve k sobě do chalupy, kde probíhá Rusalčina proměna v člověka ("„Čury mury fuk!“").  Všechno kolem utichne, jen z dálky se ozývají lovecké rohy a později zpěv jednoho z lovců ("„Jel mladý lovec“"). Na scénu vbíhá Princ a udiveně se rozhlíží kolem sebe v dojmu, že zahlédl něco podivného. Pak usedá zadumán k jezeru a opět se ozývá zpěv Lovce, načež z lesa vychází skupina lovců, které Princ posílá zpátky na hrad a sám zůstává v lese u jezera. O chvílí později z chaty vyjde Rusalka, jejímž zjevem je Princ omámen ("árie „Vidino divná přesladká“"). Ta je zmatená, protože nemůže promluvit. Dokonce slyší nářek svých sester a Vodníka z jezera. Schoulí se bezradná do Princova náručí, který ji utěšuje a skládá jí komplimenty. Nakonec ji vzývá, aby ho následovala ("„Pohádko má, pojď se mnou!“") a Rusalka s ním odchází od jezera na jeho hrad.  Druhé jednání začíná na hradě scénou starého, zvědavého Hajného a mladého, naivního Kuchtíka, kteří při přípravě hostiny komentují aktuální situaci na zámku a především kritizují Rusalku, která se jim příčí ("„Holka je ti němá, kapky krve nemá, chodí jako vyjevená, to by byla čistá žena.“"), ale nakonec i Prince a jeho změnu. Přestanou až ve chvíli, kdy přichází Princ s Rusalkou a vede k ní tesklivý monolog ("„Již týden dlíš mi po boku“"). Později se zde objeví Cizí kněžna, která Prince nemiluje, ale pro svou hrdost bojuje o jeho přízeň ("„Zda na chvíli princ vzpomene si přec, že hostitelem též je milenec“"). Princ je z Kněžny rozrušen a uvádí ho do rozpaků výtkami na mlčenlivost Rusalky. Princovy emoce vygradují až k tomu, že se sám oboří na zmatenou Rusalku a pak spolu s Kněžnou odchází a nechávají ji samotnou. Rusalka je zmatená a zarmoucená, protože si uvědomuje, že Prince ztrácí a pomalu také odchází mezi sloupovím zámku.  Ze zámku se ozve slavnostní hudba a ze zámku vychází trubači, princova družina, svatební hosté a spousta dalších lidí, spolu s Princem, který se ztrácí ve svůdných pohledech Kněžny. Všichni se seskupí v parku a tančí polonézu. Po tanci odcházejí zpět do zámku.  Ze zámeckého jezera se vynoří Vodník, který pozoroval celé dění, je velmi znepokojen a zarmoucen ("„Celý svět nedá ti, nedá vodní čím říše rozkvétá!“"). Pak se opět vrací celá společnost, tentokrát i s Rusalkou po boku Prince a zpívá se sbor "„Květiny bílé po cestě“", který Rusalce působí velké bolesti. Po dozpívání se celá společnost opět přesouvá do zámku, ale Rusalka zmatená a zarmoucená prchá k jezeru, kde se setkává s Vodníkem, kterému se bezradná svěřuje se svým trápením("„Ó marno to je a prázdnota je v srdci mém“"). Ten ale ví, že jí nemůže pomoct, protože by na ni uvalil věčnou kletbu, konejší ji tedy ve svém náručí. Poblíž se ale objeví Princ s Kněžnou a vedou intimní rozhovor - ve chvíli, kdy se Princ chystá vášnivě obejmout Kněžnu, se Rusalka rozběhne a obejme Prince. Ten ji však hrubě odstrčí, což Vodníka rozzuří a ukáže se Princi a zjevuje mu, že si přivodil vlastní záhubu ("„V jinou spěš náruč spěš a spěš, objetí jejímu neujdeš“"), pak odvádí Rusalku s sebou. Zmatený Princ se vrhne Kněžně k nohám a žádá ji o spasení. Ta však opouští zámek s pocitem triumfu a zanechává Prince samotného.  Na začátku třetího jednání je Rusalka o samotě u jezera a truchlí nad svým krutým osudem ("„Necitelná vodní moci“") a tam ji nachází Ježibaba. Lituje Rusalku a dává jí kázání o nenapravitelnosti lidské povahy. Rusalka jí žádá o radu a tak jí Ježibaba odhalí, že jediným řešením je "„zahubit toho, jež ji oklamal“" a podává jí nůž, kterým má Prince zabít. Rusalka to ale striktně odmítá, zahazuje nůž do jezera a volí si věčné utrpení, jen aby Princ, kterého stále miluje, mohl být šťastný.  U jezera se objevuje Hajný a Kuchtík. Stará Háta je poslala k Ježibabě pro radu, protože Princ, kterého proklel Vodník, onemocněl. Pomlouvají před Ježibabou Rusalku, označují ji za čarodějnici a Vodníka za ďábla, ale ten se vynoří z jezera, protože všechno slyšel. Je rozzuřený a proklíná lidské pokolení ("„Pomstím se, pomstím“"). Hajný a Kuchtík prchají pryč a Ježibaba se smíchem zachází do chatrče.  Setmí se a na palouku se sejdou lesní žínky, čekají na Vodníka. Když přijde, tak se na něj hned vrhnou, ale ten nemá náladu si s nimi hrát a přeruší je ("„Nelaškujte plaše, děti zlatovlasé“") a naříká nad ztrátou Rusalky. Pak se zanoří do jezera a spolu s ním zajde i měsíc. Lesní žínky prchají.  K jezeru se připotácí zmatený Princ a hledá Rusalku ("„Bílá moje lani“"). Poznává, že je to místo, kde se poprvé setkal s Rusalkou, volá ji, nakonec ale padne znaven k zemi. Zjevuje se Rusalka a volá na něj. On jako omámen neví, jestli je to skutečnost nebo sen, pak ji žádá o odpuštění. Rusalka mu vysvětluje, že jediná věc, kterou mu může dát, je zkáza. Ale to je jediná věc, po které Princ touží ("„Nechci se vrátit, zemru rád“"). A tak ho Rusalka objímá, což Prince zabíjí, avšak je šťastný ("„Umírám šťasten, umírám ve tvém objetí“"). Ještě se z jezera ozve sténání Vodníka, litujícího Rusalku. Operu uzavírá modlitba Rusalky za Princovu duši ("„Za tvou lásku, za tu krásu tvou, za tvou lidskou vášeň nestálou, za všecko, čím klet jest osud můj, lidská duše, Bůh tě pomiluj!“").

Poznámka.

Motivy zakleté víly/dívky, která nesmí s princem, do něhož se zamilovala promluvit, můžeme najít například v pohádce "Malá mořská víla" Hanse Christiana Andersena nebo v příběhu zakleté princezny Odetty v pohádkovém baletu "Labutí jezero".

Rusalka je název romantické pohádkové opery Antonína Dvořáka. Tuto operu autor psal v závěrečném období své tvorby, kdy se věnoval pohádkovým námětům (např. předchozí opera Čert a Káča). Dílo vznikalo ve spolupráci s Jaroslavem Kvapilem, který je autorem libreta. V tomto díle se objevují pohádkové motivy v postavách Rusalky, Vodníka nebo Ježibaby, které se mísí se světem lidí (postavy Prince nebo Cizí kněžny). Premiéra proběhla v Národním divadle 31. března 1901 v obsazení nejlepších sólistů té doby (roli Rusalky jako první zpívala Růžena Maturová).

Rusalka (), Op. 114, is an opera ('lyric fairy tale') by Antonín Dvořák. The Czech libretto was written by the poet Jaroslav Kvapil (1868–1950) based on the fairy tales of Karel Jaromír Erben and Božena Němcová. A rusalka is a water sprite from Slavic mythology, usually inhabiting a lake or river. "Rusalka" was the ninth opera Dvořák composed. It is one of the most successful Czech operas, and represents a cornerstone of the repertoire of Czech opera houses.


William Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland

Životopis.

William Cavendish byl nejstarším synem Williama Bentnicka, 2. vévody z Portlandu a Margaret Cavendish-Harleyové a zdědil velká panství po své matce a babičce z matčiny strany. Studoval na Westminsterské škole a později na Christ Church v Oxfordu. Roku 1761 se stal poslancem Dolní sněmovny za obvod Weobley ale následující rok zdědil titul po svém otci a stal se členem Sněmovny lordů.  Připojil se k Whigům vedeným Charles Watson-Wentworthem, v jeho první vládě (1765–1766) zastával funkci správce královské domácnosti a v jeho druhé vládě (duben – srpen 1782) zastával pozici správce Irska. Po Watsonově smrti, spolu s dalšími spojenci Charlese Jamese Foxe, odstoupil.  V roce 1766 se oženil s Dorothy Cavendishovou, dcerou Williama Cavendishe, se kterou měl šest dětí.  V dubnu 1783 se stal formálně premiérem koaliční vlády, jejímiž hlavními představiteli byl Charles James Fox a Frederick North. V ní také zastával funkci ministra financí. Tato vláda byla odvolána v prosinci téhož roku.  Roku 1789 se Cavendish stal jedním z viceprezidentů londýnské dobročinné společnosti Foundling Hospital. Jeho otec byl jedním ze zakladatelů této organizace, určených Jiřím II. Posláním této společnosti byla starost o opuštěné děti. Roku 1793 byl Cavendish jmenován, po Fredericku Northovi, jejím prezidentem.  Podobně jako jiní konzervativní Whigové byl i Portland znepokojen francouzskou revolucí, rozešel se v názorech na ni s Foxem a roku 1794 se stal členem Pittovy vlády jako ministr vnitra až do Pittovy smrti roku 1806.  Poté co se Pittovi spojenci znovu dostali k moci v březnu 1807 stal se Cavendish akceptovatelným premiérem pro skupinu vlivných politiků. Jeho druhé funkční období bylo poznamenáno celkovou izolací Británie od kontinentu. Na konci roku 1809 se jeho zdravotní stav zhoršil a po skandálu jeho ministrů Canninga a Castlereagha Cavendish odstoupil a krátce nato zemřel.

William Cavendish-Bentinck, 3. vévoda z Portlandu (14. duben 1738 – 30. říjen 1809) byl britský státník, člen strany Whigů a později Toryů, rektor Oxfordské univerzity a britský premiér. Byl držitelem britských šlechtických titulů všech úrovní – vévoda, markýz, hrabě, vikomt, i baron.

William Henry Cavendish Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland, (14 April 1738 – 30 October 1809) was a British Whig and Tory politician during the late Georgian era. He served as Chancellor of the University of Oxford (1792–1809) and twice as the Prime Minister, of Great Britain (1783) and then of the United Kingdom (1807–09). The twenty-four years between his two terms as Prime Minister is the longest gap between terms of office of any British Prime Minister.


Životopis.

Lindbergh se narodil 23. listopadu 1944 v Lešnu, v Německem okupovaném Polsku. Dětství však prožil v Duisburgu, což je průmyslové a přístavní město v Německu ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko v západním Porúří při ústí Ruhru do Rýna. Jako teenager pracoval jako aranžér výloh v obchodním domě Karstadt a Horten v Duisburgu. Letní dovolenou se svou rodinou trávil v Nizozemsku na pobřeží poblíž Noordwijku. Rozsáhlé pláže a průmyslové prostředí jeho rodného města Duisburg během let silně ovlivňovaly jeho práci. Začátkem šedesátých let se přestěhoval do Lucernu a o několik měsíců později do Berlína, kde se zapsal na Berlínskou akademii výtvarných umění. Vydal se do Arles po stopách svého idola Vincenta van Gogha a na tu dobu vzpomínal:  Po několika měsících v Arles pokračoval do Španělska a Maroka, na cestu, která mu trvala dva roky.  Po návratu do Německa studoval obor abstraktní umění na umělecké vysoké škole v Krefeldu v Severním Porýní-Vestfálsku u Günthera C. Kirchbergera. Pod vlivem Josepha Kosutha a hnutí konceptuálního umění byl v roce 1969 před promocí pozván, aby představil své dílo v avantgardní Galerii Denise René. Tyto práce byly v roce 2014 vystaveny na výstavě "Objets ludiques" v Tinguely Museum v Basileji. Poté, co se v roce 1971 přestěhoval do Düsseldorfu, začal se věnovat fotografii a dva roky pomáhal německému fotografovi Hansu Luxovi a v roce 1973 otevřel své vlastní studio. Začal být ve své zemi známým a stal se členem časopisecké rodiny "Stern" spolu s fotografy Helmutem Newtonem, Guy Bourdinem a Hansem Feurerem.

Fotografie.

V roce 2014 Lindbergh řekl: „V dnešní době by mělo být zodpovědností fotografů osvobodit ženy, a ostatně všechny, před hrůzou mládí a dokonalosti.“ V roce 2016 Lindbergh prohlásil, že  Novinářka Suzy Menkes napsala: „Ochranná známka Petera Lindbergha je, že se odmítá klanět naleštěné dokonalosti – esence obrazů, které se dívají do netknuté duše každého člověka, jakkoli známé nebo slavné“.  V roce 1989 fotografoval poprvé společně modelky Lindu Evangelistu, Naomi Campbell, Tatjanu Patitz, Cindy Crawford a Christu Turlington pro lednovou obálku magazínu "British Vogue" roku 1990. Tento okamžik odstartoval počátek éry supermodelek. Obálka magazínu inspirovala zpěváka George Michaela, který obsadil Lindberghovy modelky do videoklipu pro svou píseň "Freedom '90". Asi ve stejnou dobu představil italský módní návrhář Gianni Versace nové supermodelky, které byly představeny o dva roky dříve na Lindberghových fotografiích, pro svou módní přehlídku Podzim – Zima 1991. V rozhovoru s historičkou umění Charlotte Cottonovou z roku 2008 vysvětlil:  První Lindberghova kniha "10 Women" (1996), se od roku 2008 prodala v počtu více než 100 000 výtisků.  V letech 1996 a 2002 dvakrát fotografoval kalendář Pirelli. V roce 2002 poprvé využil herečky místo modelek a pracovali na zadní straně budovy Paramount Studios a umělecká kritička Germaine Greerová to komentovala jako „nejnáročnější kalendář Pirelli“. Lindbergh byl prvním fotografem v padesátileté historii kalendáře Pirelli, který byl pozván, aby jej pro vydání 2017 vyfotografoval i potřetí.  Lindbergh spolupracoval na dvou kompletních vydáních "Vogue" fotografovaných jím a jeho asistentem, Jethrem Gainesem z J. Gaines Studio, z nichž jedno oslavovalo 30. výročí německého "Vogue" v říjnu 2009 a druhé pro španělský "Vogue" v prosinci 2010.

Filmy.

Lindbergh režíroval celou řadu filmů a dokumentů.  "Models, The Film" (1991) byl natočen v New Yorku a hrály v něm modelky: Linda Evangelista, Tatjana Patitz, Naomi Campbell, Cindy Crawford a Stephanie Seymour.  "Inner Voices" (1999) byl dramatický dokument zkoumající herecké sebevyjádření Lee Strasberga. V roce 2000 získal na Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu (TIFF) cenu za nejlepší dokument.  "Pina Bausch, Der Fensterputzer" (2002) byl experimentální film o jeho kamarádce německé tanečnici a choreografce Pině Bauschové.  Snímek "Everywhere at Once" (2008) režírovali Lindbergh a Holly Fisher. Film, který vypráví Jeanne Moreau, sestává z refilmovaných Lindberghových fotografií, z nichž mnohé nebyly do té doby publikovány, protkané výňatky z filmu Tony Richardsona "Mademoiselle". Film měl svou světovou premiéru na filmovém festivalu Tribeca v New Yorku v roce 2008 po předpremiéře na filmovém festivalu v Cannes v roce 2007.  "Peter Lindbergh — Women’s Stories" (2019) režíroval Jean-Michel Vecchiet. Jedná se o dokumentární film o Lindberghově životě, kde také hraje jeho první manželka Astrid Lindbergh.

Hudba.

Lindbergh fotografoval filmový plakát pro film Tonyho Scotta "Hlad" (1983) s Davidem Bowiem, Susan Sarandon a Catherine Deneuve a obálku alba pro soundtrack, filmový plakát filmu "Talk To Her" (2002) Pedra Almodóvara a také pro dokument Charlotty Ramplingové "The Look" (2011).  Lindbergh fotografoval mnoho obálek hudebních nahrávek, byly mezi nimi: singl Jane Birkin „Quoi“ (1985); singl Tiny Turner „Zahraniční záležitost“ (1990) a album "Foreign Affair" (1989) a také její videoklip „Missing You“. Lindbergh fotografoval obálky pro album Sheryl Crow "Globe Sessions" (1998) a album Beyoncé "I Am... Sasha Fierce" (2008). Režíroval videoklip pro píseň Lionela Ritchieho „The Last Party“.

Osobní život.

Lindbergh se rozvedl se svou první manželkou Astrid, která se s ním objevila v dokumentu "Peter Lindbergh – Dámské příběhy". Později se oženil s Petrou Sedlaczek. Lindbergh měl čtyři syny Benjamina, Jérémyho, Simona, Josepha a sedm vnoučat. Zemřel 3. září 2019 v Paříži, ve věku 74 let.

Peter Lindbergh, vlastním jménem Peter Brodbeck, (23. listopadu 1944 – 3. září 2019) byl německý módní fotograf, který se specializoval na černobílé portréty. Studoval abstraktní umění v Krefeldu. Poté, co se v roce 1971 usadil v Düsseldorfu, se začal zajímat více o fotografii. Později pracoval pro časopis "Stern". Kromě fotografování natočil několik filmů. Například v jeho snímku "Models, The Film" (1991) se objevily Linda Evangelista, Naomi Campbell a Cindy Crawford. Mezi jeho další filmy patří například "Inner Voices" (1999) a "Everywhere at Once" (2008). V roce 2008 vystupoval v cameo roli ve filmu "Přestřelka v Palermu". Zemřel v Paříži ve věku 74 let. Roku 2019 měl premiéru film o jeho životě "Peter Lindbergh: Women's Stories" v režii Jean-Michela Vecchieta.

Peter Lindbergh (born Peter Brodbeck; 23 November 1944 – 3 September 2019) was a German fashion photographer and film director.


Děj.

Děj románu se odehrává v Americe v roce 2025. Zemi ovládá totalitní režim "Systém". Bohatí a zaměstnaní žijí v přepychových domech a dělají si, co chtějí. Ti, kteří nemůžou sehnat práci, žijí ze dne na den v "Družstevním městě". Mezi ně patří i osmadvacetiletý nezaměstnaný Ben Richards, který z práce v elektrárně odešel kvůli nevyhovujícím plášťům proti záření, nechtěl být totiž sterilní. Krátce po odchodu se mu s manželkou Sheilou narodila dcera Cathy, která právě prodělává zápal plic a rodina si nemůže dovolit léky. Ben se rozhodne k zoufalému činu. Systém do každé domácnosti instaloval televizi, kde hraje jediný kanál VéVé a na něm běží soutěže o peníze. V těchto soutěžích hrají lidé na dně společnosti o trochu peněz, často je to stojí zdraví či dokonce život.  Ben přes protesty manželky odchází do Paláce her a prochází zdravotními i inteligenčními testy, ty jej ohodnotí jako vysoce nebezpečného a inteligentního člověka, který je ohrožením stávajícího Systému a je třeba jej zlikvidovat. Je nasazen do soutěže "Running Man", která je sice nejvýnosnější, ale také nejnebezpečnější. Soutěžící je vypuštěn na svobodu a dostane 12 hodin náskok, pak se za ním vrhnou Lovci, kteří ho mají zabít. Za každou hodinu a každého mrtvého policistu dostává zaplaceno. Každý den musí soutěžící odevzdat poštou dva desetiminutové klipy, aby dál dostával peníze, pokud je neodevzdá, peníze sice neproudí, ale Lovci jej honí dál. Pokud přežije třicet dnů (rekord je 8 dní), vyhraje miliardu dolarů.  Ben v Hardingu dostane od kamaráda falešné doklady a identitu a odletí do New Yorku, zde se však po pár dnech necítí v bezpečí. Proto autobusem odjíždí do Bostonu a ubytuje se v místní Ymce. Po týdnu uvidí na ulici podezřelé množství lidí, je obklíčen, prchá do sklepa, kde hotel podpálí a sám kanály prchá z místa činu. Narazí na malého černého chlapce Staceyho, který mu s bratrem Bradleym pomůže, odveze jej v kufru auta do Manchesteru, kde se Ben vydává za kněze. Bradley je velmi vzdělaný, ukradne kartu do knihovny, kam chudí nemají přístup a zjistí, že Systém lže o znečištění ovzduší, pro chudé lze koupit pouze nefunkční a předražené filtry a lidé kvůli stavu vzduchu umírají jako mouchy. Sám dokázal vymyslet nosní filtr za pouhých 6 dolarů. Kazety, na kterých se snaží lidem sdělit pravdu o ovzduší, posílá Bradleymu do Bostonu, protože má podezření, že jej podle nich našli. Po týdnu prchá za Bradleyho kamarádem Eltonem do Portlandu, zde ho udá Eltonova matka. Richards s Eltonem prchají, Elton je postřelen a ví, že zemře, proto je ochoten hrát roli volavky, a Richards se může ukrýt, je také postřelený. Za pomoci malého chlapce najde svůj další cíl - vzdálené letiště. Stopne si paničku vracející se z nákupů Amelii Williamsovou, ta k němu cítí odpor, používá ji jako rukojmí, aby mohl projet policejními zátarasy. Dojede na letiště, kde už na něj čekají Lovci s velitelem McConem. Vymyslí si, že má velmi účinnou výbušninu a donutí Amelii, aby jeho výmysl potvrdila. Ta k němu zahoří sympatiemi a přes tvrdé výslechy vede stále svou. Ben dostane letadlo s posádkou a nahoru si vezme McConea i Amelii. Překonal dosavadní rekord soutěže, vedoucí hry Dan Killian mu nabízí místo hlavního náhončího místo McConea, zároveň mu sděluje, že před deseti dny jeho dceru a manželku napadli neznámí lupiči a zabili je. Ben prozře, vše dělal zbytečně. Postřílí posádku i McConea, Amelii dá padák a sám letadlo stočí na Palác her a vletí přímo do kanceláře Dana Killiana.

Běh o život, někdy uváděno jako Running Man (v anglickém originále "The Running Man") je román amerického spisovatele Stephena Kinga, publikovaný pod pseudonymem Richard Bachman v roce 1982. Kniha vyšla česky poprvé v nakladatelství Laser v roce 1992. V roce 1987 byl podle románu natočen film "Běžící muž".

The Running Man is a science fiction thriller novel by American writer Stephen King, first published under the pseudonym Richard Bachman in 1982 as a paperback original. It was collected in 1985 in the omnibus "The Bachman Books". The novel is set in a dystopian United States during the year 2025, in which the nation's economy is in ruins and world violence is rising.


Výskyt.

Titi Orbignův je druhem neotropické oblasti, vyskytuje se ve velkém areálu rozšíření v Bolívii a Brazílii. V Bolívii obývá její severovýchod, především oblast v povodích řek Mamore a Rio Grande a dále severně do Brazílie, kde obývá až Mato Grasso a Rondôniu, uvažuje se, že žije až k Serra dos Pacaás Novos. K životu dává přednost tropickým lesům, přičemž si vybírá hlavně oblasti suššího charakteru. Preferuje hustou vegetaci a nejčastěji se vyskytuje v nejhustší části lesa.

Popis.

Titi Orbignův je středně velký druh opice, samci měří zhruba 31,1 cm, samice 34 cm; u tohoto druhu není výrazný pohlavní dimorfismus. Samci váží zhruba 991 g, samice bývají lehčí a jejich hmotnost se odhaduje na 909 g. Ocas tohoto druhu je obvykle delší než hlava tělo. Není chápavý. Dlouhé jsou rovněž zadní končetiny. Hustá srst má šedé až oranžové zbarvení, s oranžovým břichem a bílými ušními chomáčky. Tyto opice mají dlouhou lebku, celkový zubní vzorec činí 2.1.3.3/2.1.3.3 jako u všech titiů

Chování.

Titi Orbignův je opice žijící v malých skupinkách o dvou až sedmi jedincích. Aktivní je od rozbřesku až po soumrak, aktivita také záleží na dostupnosti potravy; pokud je jí v teplejších měsících dostatek, probouzejí se opice i dříve. Ze svých 11,5 hodin aktivity vynakládají hledání potravy 2,7 h. Přesné složení jídelníčku tohoto druhu nebylo nikdy důkladně zkoumán, ale zdá se, že jde o všežravce se zaměřením zvláště na ovoce; to tvoří až 70% jeho stravy. Živí se však také listím (které tvoří důležitou část potravy v období sucha) či drobnými bezobratlými, jako jsou pavouci, motýli a mravencovití, přičemž dovedou některý hmyz polapit i v letu, pokud se k nim přiblíží dostatečně blízko. Denně urazí vzdálenost 425 až 1 152 m. Pohybují se především v nižších částech lesa, avšak při cestování na delší vzdálenosti využívají vrcholky stromů, někdy rovněž chodí po zemi. Titiové spí na stromech ve výšce asi 15 m, odpočívají však i během dne. To obyčejně sedí namačkaní k sobě a s navzájem spletenými ocasy.  Teritorium tohoto druhu je malé a dosahuje rozlohy 0,005 až 0,14 km. Přestože tlupu obvykle vede jeden samec, nepanuje v ní žádná hierarchie. Své území tato opice sdílí i s jinými opicemi, jako jsou někteří kosmani, kotulové, chápanovití, malpovití a mirikinovití. Pokud se však dvě tlupy navzájem setkají, může dojít i k boji.

Komunikace.

U tohoto druhu je známo mnoho různých složitých volání, které se obvykle dělí do dvou skupin. Písklavé hlasité volání společně s hlubokým tichým voláním jsou používány převážně při úzkosti, konfliktu, hraním si či utvrzováním vlastnictví území. Vysoká tichá volání titiové vydávají především pokud jsou rušeni, ale rovněž při hledání dalších členů tlupy. Hlasité a hluboké volání, slyšitelné na velkou vzdálenost, opice používají na vymezení svého území. Obyčejně si takto opice vymezují teritorium ihned po probuzení a začínají samci. Pokud sousední skupina volání zaslechne, reaguje stejně, z čehož vznikají duety, do kterých se zapojují i samice.

Rozmnožování.

Podobně jako všichni titiové je tento druh monogamní. Před obdobím rozmnožování spolu samec a samice navazují silná citová pouta, dělají všechny věci společně. Často rovněž sedí navzájem přitulení vedle sebe. U těchto opic panuje žárlivost a samci, nejčastěji v přítomnosti dalších samců, drží pevně své partnerky, aby tím zabránili spáření s jiným samcem. Očekává se, že doba rozmnožování u tohoto druhu nastává na jaře, kdy začíná období dešťů, v zajetí se množí celoročně. Po zhruba 18 týdnech březosti se samici narodí jedno, zřídkakdy dvě mláďata. Samice je obvykle pouze kojí a o jejich nošení a ochranu se starají samci, od prvního měsíce života nejsou v blízkosti matky již téměř vůbec. Mláďata také vykazují větší míru nervozity, pokud není v jejich blízkosti otec, než matka. Pohlavní dospělosti je u tohoto druhu dosaženo u samic okolo 2 let, avšak obvykle se rozmnožují ještě o dva roky později. Dožívají se přibližně 25 let.  Mezi přirozené nepřátele se řadí harpyje krahujová ("Morphnus guianensis"), orli ozdobní ("Spizaetus ornatus"), jaguáři ("Panthera onca"), mláďata zabíjejí rovněž malpy hnědé ("Cebus apella").

Ohrožení.

Nebezpečí pro titiho Orbignova představuje především zemědělství, díky kterému opice přicházejí o přirozené prostředí. Největší ztráta nastala v blízkosti jihoamerického města Santa Cruz. Titiové však patří k mála primátům, kteří se dovedou zčásti přizpůsobit i životu ve městech, přičemž v tomto případě obývá přilehlý venkov. Populace tohoto druhu klesá, avšak ne natolik, aby mohl být zařazen mezi ohrožené druhy a společně s velkým areálem rozšíření a přizpůsobivosti je titi Orbignův Mezinárodním svazem ochrany přírody hodnocen jako málo dotčený druh. Mimoto je zapsán na přílohu II Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin (CITES) a chráněn v Beni Biosphere Reserve a Národním parku Amboro.

Titi Orbignův ("Plecturocebus donacophilus") je ploskonosá opice patřící mezi chvostanovité (Pitheciidae) a do rodu titi ("Plecturocebus"). Je druhem neotropické oblasti, obývá Bolívii a Brazílii. Jedná se o středně velkou opici. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se řadí mezi málo dotčené druhy.

Jean Meslier (; also Mellier; 15 June 1664 – 17 June 1729) was a French Catholic priest (abbé) who was discovered, upon his death, to have written a book-length philosophical essay promoting atheism and materialism. Described by the author as his "testament" to his parishioners, the text criticizes and denounces all religions.