Vydání.

Hra má být vydána ve třech fázích, S1 (Stage 1), S2, a S3. Každá fáze bude obsahovat různá vylepšení, jako jsou fyzikální model, grafika a zvuk. Ti, kteří vlastní jednu z fází hry, mají samozřejmě přístup i k funkcím předchozích fází a demo serverům.  Plně fungující oficiální Alpha verze LFS S2 byla vydána 24. června 2005. I přes to, že se jedná o verzi Alpha, jsou do hry vkládány nové věci namísto vylepšování těch stávajících.  Poslední verze (0.6K) byla vydána 19. prosince 2015.

Simulace.

Fyzikální engine hry simuluje pneumatiky, různé druhy zavěšení, aerodynamiku, hnací ústrojí, několik typů převodovky, přehřívání spojky a poškození zavěšení kol, karoserie a částečně i motoru. Některé z hlavních rysů matematického modelu pneumatiky (který není založen na Pacejkově formuli) vytvořeného Scawenem Robertsem jsou: každá pneumatika je rozdělena do 48 částí (16 částí po obvodu a 3 části po šířce pneumatiky), dynamické opotřebení, prach/bláto na povrchu, probrzděné plochy, viditelná deformace pneumatiky.

Hratelnost.

Hra podporuje řízení pomocí volantu, myši, klávesnice, joysticku nebo gamepadu. LFS je mezi simulátory výjimečné v tom, že nabízí řízení myší, což je dobré pro ty závodníky, kteří nevlastní volant, ale chtějí mít jemnější ovládání, než s použitím klávesnice.  Závody mohou být nastaveny od jednoho až po stovky kol, nebo mohou být nastaveny na určitý časový úsek, jak je často zvykem u vytrvalostních závodů. V LFS je také podpora pit stopů, kde si lze doplnit palivo, vyměnit pneumatiky, nebo opravit poškození vozu. Během závodu online jsou také možné výměny jezdců při závodě. Omezení rychlosti v boxech na 80 km/h (50 mph) a za jeho porušení jsou udělovány stejné tresty jako v reálném motorsportu. To zahrnuje trest projetí boxovou uličkou, stop&go, nebo časová penalizace. Startovní rošt mohou být seřazeny náhodně, podle pořadí v předchozím závodě, nebo podle časů po kvalifikaci před závodem.  Tréninkový mód je zde uveden jako závodnická škola, která by měla pomoci novým jezdcům seznámit se se základními řidičskými schopnostmi a charakteristikou ovládání každého typu vozu. Lekce obsahují takové subjekty jako např. jízdu zatáčkou nebo ovládání brzdy a plynu. Abyste těmito lekcemi prošli, musí být splněny za určitý čas bez toho, aniž byste se dotkli nějaké překážky nebo jiných vozů. Splnění lekcí nemá vliv na odemykání nových vozů, všechny jsou dostupné již od začátku.

Auta.

Verze S2 obsahuje 20 vozů, od klasických silničních automobilů až po vozy vyžadující více zkušeností. Rozsah výkonů vozů je celkem veliký, začíná někde kolem 100 koní (70 kW) a u nejvýkonnějších aut se výkon pohybuje okolo 700 k (500 kW). Vybírat můžete z fiktivních sportovních vozů, grand-tourerů (GT) příbuzným DTM a dřívějším JGTC vozům, nebo ze silničních hatchbacků s poháněnou přední nápravou. I když LFS obsahuje převážně vymyšlená auta, má také čtyři oficiálně licencované vozy:

Tratě.

LFS má sedm fiktivních oblastí s tratěmi, zahrnující i jednu volně inspirovanou na východní části Londýna, jednu založenou na prostředí Jamajky a jednu poblíž oblasti Kyoto v Japonsku. Každá trať má několik odlišných konfigurací a každá konfigurace může být zajeta i opačným směrem. LFS má také jeden reálný okruh, a to britský Rockingham Motor Speedway.  Celkem hra nabízí 73 konfigurací zahrnujících i tři rallycrossové tratě. Navíc si mohou uživatelé vytvořit vlastní autokrosové dráhy (layouty) za použití kuželů a jiných objektů pomocí editoru autokrosu (SHIFT+U); dvě oblasti s parkovištěm jsou na tvorbu takovýchto layoutů ideální.

Intel Racing Tour a V1 Championship.

LFS se zúčastnilo poháru Intel Racing Tour, soutěže pořádané v Německu v roce 2007 spolu s novým BMW Z4 jako hlavní cenou pro vítěze. Díky Intel Racing Tour byl do hry zařazen i monopost BMW Sauber F1.  LFS je také spojen s pohárem V1 Championship, který byl spuštěn v roce 2008 a byl vysílán v televizi ve Velké Británii. V1 Championship je soutěž pořádaná společností s názvem V1 Championship Limited, jejíž cíl je nalézt nové britské závodní talenty. LFS je použito jako část výběru jezdců spolu s psychologickými a psychickými testy ještě před testováním v opravdových vozech. Pokud je uchazeč úspěšný ve V1 Championshipu, získá místo v závodním týmu a může mu začít kariéra v motorsportu.  Díky této spolupráci s V1 Championshipem LFS získalo licenci na vůz Formula BMW. Scawen Roberts byl pozván na testovací den v opravdovém voze poskytnutém společností Fortec Motorsport.

Leipzig Games Convention 2008 a VW Scirocco.

LFS bylo ve spolupráci s Turtle Entertainment a Volkswagenem využito, aby v roce 2008 odhalilo nový Scirocco v Leipzig Games Convention. Cena pro vítěze této soutěže, které se LFS účastnilo, byl opravdový vůz Scirocco. Podrobnosti o přidání tohoto vozu do veřejné verze LFS nejsou prozatím známy.

LFS World.

LFS je spojeno s webem LFSWorld.net, obsáhlým webem se statistikami a databází unikátní online podporou skinů. Online statistiky každého závodníka jsou aktualizovány a obsahují mimo jiné i nejrychlejší zajetá kola, počte kol, ujetou vzdálenost, počet spáleného paliva. Ostatní uživatelé tyto statistiky samozřejmě mohou vidět i u všech ostatních hráčů. Na webu je také databáze závodních týmů. Navíc je zde seznam oficiálních světových rekordů v čase za kolo, kam mohou závodníci nahrát jejich „hotlapy“ nebo zhlédnout záznamy ostatních. Uživatelé také mohou nahrát na web své vlastní skiny, které jsou poté automaticky stahovány do hry ostatním hráčům.

Kritika.

LFS je často kritizováno, že není otevřeno vůči modům aut a tratí. Diskuse o tvorbě modů a jejich vydávání není na oficiálním fóru povoleno. Časté je také obdržení neoprávněného banu ihned po vstupu na servery.

Recenze a ocenění.

V recenzi Live for Speed S1 z roku 2003 na PC Gameworld (autor Walter Hurdle) byla hra zhodnocena 89 % a v recenzi byla uvedena jako „"Velmi vydařená simulace, která nabízí zábavu a velkou úroveň reálnosti.“"  Recenze LFS S1 časopisu "Pelit" z roku 2004 (autorMika Äärilä) dosáhla hodnocení 92/100 a bylo v ní řečeno ""Luxusní auta a vytříbená simulace. Absolutní špička."" (volně přeloženo z finštiny, poté z angličtiny)  COMPUTEAM Race Authority uvádí, že Live for Speed je ""nejpokročilejší dostupný automobilový závodní simulátor.""  V roce 2005 časopis "AutoSimSport" udělil LFS ocenění "Nejlepší simulace" a čtenáři webu Blackhole Motorsports hlasovali pro ocenění LFS těmito následujícími cenami:

Live for Speed (též LFS) je online závodní simulátor vyvíjený pouze tříčlenným týmem (Scawen Roberts, Eric Bailey, a Victor van Vlaardingen). Hlavním účelem hry je poskytnout realistický závodní zážitek při online multiplayeru a single playerové závody proti AI (Artificial Intelligence) vozům. Závodníci také mohou vytvářet své osobní rekordy v režimu Měřená kola.

Live for Speed (LFS) is a racing simulator developed by a three-person team comprising Scawen Roberts, Eric Bailey, and Victor van Vlaardingen. The main focus is to provide a realistic racing experience for the online multiplayer game and to allow single player races against AI cars. Users can set personal bests which can then be uploaded to LFSWorld in hotlap mode, and take driving lessons in 'training' mode.


Životopis.

Narodil se jako nemanželský syn italského krále Pipina, o jeho matce se nedochovaly žádné zprávy. Král Pipin měl z manželství s údajnou Bertou pět dcer, ale žádného syna.  Náhlá smrt krále Pipina roku 810 i jeho staršího bratra Karla o více než rok později, připravila císaře Karla Velikého o dva budoucí nástupce a potenciální vladaře. Jeho jediným dospělým potomkem zůstal Ludvík Pobožný. Přesto se roku 812 císař rozhodl k předání Italského království do moci Bernarda, kterého v létě roku 813 oficiálně dosadil za italského krále, avšak bez řádné, byť formální, volby magnátů. Na místo rádce tohoto mladistvého krále z rodu Karlovců určil Karel Veliký zkušeného politika, vojáka a svého nevlastního bratrance Walu, který se však záhy po nástupu Ludvíka Pobožného stal jeho stoupencem  Nový král (resp. jeho regent Wala) se musel potýkat s novou nebezpečnou situací v Itálii, kdy se Byzanc z italského území stáhla a Arabové obsadili Sicílii, odkud podnikali pirátské nájezdy na sever poloostrova.  Po smrti Karla Velikého roku 814 se vlády ve Franské říši ujal jeho jediný přeživší syn Ludvík. Bezproblémové vztahy s italským králem Bernardem ukončilo vydání "Ordinatio imperii" v červenci roku 817, v němž císař Ludvík Pobožný formou zákona upravil nástupnictví v říši po smrti své osoby. Dědici byli výhradně jeho tři synové Lothar, Pipin a Ludvík. Údajnou zásluhu na tomto odsunutí z pozice italského krále měla manželka císaře Ludvíka Pobožného Ermengarda (Irmgarda) († říjen 818).  Bernard reagoval v prosinci 817 tažením na sever, zřejmě povzbuzen svými příznivci a ve snaze vydobýt si silou své údajné právo na italskou korunu, ale císař pohotově přeskupil svá vojska, a tak se Bernard pokusil vyjednávat. Vydal se za císařem do Chalon-sur-Saône v Burgundsku, ovšem gesto pokory nebylo vyslyšeno. Císař jej nechal zatknout, odvést do Cách, kde byl následujícího roku 818 odsouzen k smrti. Tento trest mu jeho císařský strýc 15. dubna změnil na doživotní žalář, ovšem nechal jej oslepit. To bylo provedeno takovým způsobem, že Bernard na následky násilného oslepení za dva dny zemřel.  Jeho potomkem z manželství s Kuningutou byl Pepin, hrabě z Vermandois a zakladatel vedlejší větvě Karlovců zvané Herbertovci po jeho synovi Herbertovi. Tento rod si udržel značný vliv ve Francouzském království až do svého vymření koncem 11. století.

Bernard či Bernhard (797 Pikardie – 17. dubna 818 Cáchy) byl nemanželským synem Pipina Italského a vnukem císaře Svaté říše římské Karla Velikého. V Italském království panoval od roku 813 do roku 817.

Bernard (797 – 17 April 818 ) was the King of the Lombards from 810 to 818. He plotted against his uncle, Emperor Louis the Pious, when the latter's "Ordinatio Imperii" made Bernard a vassal of his cousin Lothair. When his plot was discovered, Louis had him blinded, a procedure which killed him.


Antarktický ledový příkrov.

Antarktický ledový příkrov je největší samostatná masa ledu na Zemi. Pokrývá plochu o velikosti téměř 14 milionů km2 a obsahuje 30 milionů km3 ledu. V ledových příkrovech je zadržováno kolo 90 % sladké vody z celého zemského povrchu. Pokud by roztály, mořská hladina by stoupla o 58 metrů. Trend celokontinentální průměrné teploty povrchu Antarktidy je pozitivní a výrazný s hodnotou > 0,05 °C/desetiletí od roku 1957.  Transantarktické pohoří rozděluje Antarktický ledový příkrov na dvě nerovnoměrné části. Menší Západoantarktický ledový příkrov a Východoantarktický ledový příkrov. Východní antarktický příkrov zaujímá hlavní část pevniny, ale dno Západního ledového příkrovu je více než 2 500 metrů pod hladinou moře. Bylo by mořským dnem v případě, že by tam nebyl ledový příkrov. Západní ledový příkrov je klasifikován jako příkrov na mořské bázi, což znamená, že jeho dno leží pod hladinou moře a jeho okraje vtékají do plovoucích ledových šelfů. Západní ledový příkrov je ohraničen Rossovým ledovým šelfem, šelfem Ronne a ledovcovými splazy, odkud odtéká voda do Amundsenova moře.

Grónský ledový příkrov.

Grónský ledový příkrov zabírá okolo 82 % povrchu Grónska a pokud by roztál, hladina moře se zvedne o 7,2 metrů. Odhadované změny v množství Grónského ledového příkrovu naznačují, že taje rychlostí asi 239 krychlových kilometrů ročně. Tato měření pochází ze satelitu NASA s označením Gravity Recovery and Climate Experiment (GRACE), který byl spuštěn v roce 2002, jak uvedla stanice BBC v srpnu 2006.

Dynamika ledového příkrovu.

Pohyb ledu závisí hlavně na toku ledovců směrem k moři, jejichž aktivita je určována celou řadou procesů. Jejich pohyby jsou výsledkem cyklických zrychlení proložených delšími obdobími neaktivity, jak v hodinovém, tak ve stoletém měřítku.

Předpovídané důsledky globálního oteplování.

Ledové příkrovy Grónska a pravděpodobně i Antarktidy v poslední době ztrácí na objemu, protože ztráty způsobené táním a zrychlením toku ledovců a ledových proudů jsou vyšší než kumulace sněhu. Podle Mezivládního panelu pro změny klimatu (Intergovernmental Panel on Climate Change – IPCC) úbytek hmotnosti ledových příkrovů na Antarktidě a v Grónsku se mezi lety 1993 a 2003 podílel na vzestupu hladiny moře o 0,21 ± 0,35 a 0,21 ± 0,07 mm/rok.  IPCC odhaduje, že ztráta objemu ledu kvůli zmenšování Grónského ledového příkrovu bude i nadále rychlejší než přibývání sněhu. Budoucí přírůstek sněhu na Antarktickém ledovém příkrovu byl v jeho zprávě Fyzikální základy z r. 2013 odhadován jako rychlejší než ztráty způsobené táním. Nicméně, slovy IPCC: "„Dynamické procesy související s tokem ledu nejsou v současných modelech zahrnuty, ale nedávná pozorování naznačují, že tyto procesy by mohly zvýšit zranitelnost ledových příkrovů vůči oteplování, což by mělo za následek vzestup hladiny moře. Porozumění těmto procesům je omezené a o jejich významnosti nepanuje žádná shoda.“" Proto je zapotřebí více výzkumů, které by zlepšily spolehlivost předpovědí reagování ledových příkrovů na globální oteplování.  Účinky na ledové útvary zvyšující se teplota urychlí. Když se led rozpouští, méně slunečního světla se odrazí zpět do vesmíru a více ho absorbuje oceánská voda, což způsobí další zvyšování teploty. Tento systém pozitivní zpětné vazby založený na albedu se v určitém bodě v budoucnu může stát nezávislý na klimatických změnách, což způsobí obrovské ztráty ledu v ledovcích.

Ledový příkrov je ledová masa, která pokrývá terén a je větší než 50 000 km2. Alternativní český název je ledový štít (lze se setkat i s názvem „kontinentální ledovec“). Jediné současné ledové příkrovy se nachází v Antarktidě a Grónsku. V poslední době ledové, při posledním glaciálním maximu pokryl ledový příkrov Laurentide velkou část Severní Ameriky, Weichselian severní Evropu a Patagonský ledový příkrov jih Jižní Ameriky.

An ice sheet, also known as a continental glacier, is a mass of glacial ice that covers surrounding terrain and is greater than. The only current ice sheets are in Antarctica and Greenland; during the last glacial period at Last Glacial Maximum (LGM) the Laurentide Ice Sheet covered much of North America, the Weichselian ice sheet covered northern Europe and the Patagonian Ice Sheet covered southern South America.


Životopis.

Patřila k vysoce urozené a movité franské rodině. Její otec Charibert byl hrabětem z Laonu, jeho matka, po které získala Bertrada křestní jméno, patřila k zakladatelům kláštera Prüm, který se po dlouhou dobu stal rodovým majetkem karolínské dynastie. Sestra její babičky, Plectruda, byla manželkou Pipina Prostředního a zároveň macechou Karla Martela. Patřili ke genealogicky označovanému rodu Hugobertinů a svazkem s tímto rodem získal Pipin mocnější spojenectví a vazby na rody v Austrasii.  Sňatek Bertrady a Pipina se patrně konal roku 744, i když některé prameny uvádějí rok 740. Z tohoto svazku vzešlo několik dětí, nejvýznamnější byl nejstarší syn zvaný později Karel Veliký. Podílníkem na vládě se v prvních letech po smrti Pipina Krátkého stal i druhý syn Karloman, který však roku 771 náhle zemřel. Podle historických tvrzení neměl Pipin po dobu jejich manželství vztah s jinou ženou, nevydržoval si konkubíny a neměl nemanželské děti. Avšak pro blízké příbuzenství byl sňatek legalizován až roku 749. Podle některých tvrzení měl být manželem "starší" Berty (zakladatelky kláštera v Prümu) Martin z Laonu (či také Martin "Heristal"), jehož bratrem měl údajně být Pipin II. Prostřední, což by znamenalo, že Pipin Krátký a Bertrada byli k sobě vlastníci, tedy (vzdálený) bratranec a (vzdálená) sestřenice z druhé generace. Měli tedy společné předky - Ansegisela a svatou Beggu. Svého manžela Pipina podporovala v jeho politických i vojenských krocích a společně s ním byla roku 751 v Soissons pomazána na královnu. Její manžel Pipin, do té doby mocný královský správce - majordomus, ve spolupráci s papežem Štěpánem III. odstranil do kláštera posledního žijícího merovejského krále Childericha III. a sám se chopil franského trůnu. Podruhé proběhla korunovace krále a královny 28. června roku 754 v bazilice Saint-Denis od téhož papeže, který nutně potřeboval zasáhnout proti Langobardům, kteří Itálii ovládali. Král Pipin následujícího roku skutečně napadl Langobardské království a na této výpravě ho Bertrada doprovázela.  Agilní královna se účastnila i dalších válečných taženích svého manžela a to přinejmenším při konfliktu s Bretonci a při vpádu do Akvitánie odbojného vévody Waiofara (767 a 768) a při výpravě do Septimánie.  Po Pipinově smrti v září 768 se rozhodla aktivně zapojit do franské politiky a snažila se svým vlivem působit na oba syny, aby mezi nimi zabránila zbytečným konfliktům. I tak se například stalo, že během vojenské kampaně proti Akvitánii, kterou měli společně řešit oba bratři, se Karloman odmítl ke Karlovi připojit. Ten i tak dosáhl nad Akvitánci konečného vítězství a tuto zemi pevně připojil k Franské říši. Dalším politickým tahem matky královny byla sňatková politika s Langobardským královstvím. Po jednání s králem Desideriem se uskutečnil sňatek s jeho jménem neznámou dcerou a jejím synem Karlem. Ten se tomuto rozhodnutí podřídil a tímto sňatkem vznikla příbuzenská koalice mezi Franským a Langobardským královstvím a také Bavorským vévodstvím, které bylo sice formálně podřízeno Frankům, ale v podstatě si její vévoda Tasisilo III. uskutečňoval samostatnou politiku a to poměrně úspěšně, navíc byl i v blízkém příbuzenském svazku z karolínským rodem i Desideriem. Tento stav věcí se pramálo líbil papeži Štěpánu III., který podotýkal v listu zaslanému mladému králi Karlovi, že je již tento ženat (z Himiltrudou, kterou zapudil). Ovšem Karlův sňatek z Himiltrudou je sporný, kronikáři je tradičně jmenována jako konkubína, ovšem na druhou stranu mohlo jít o jistou formu necírkevního svazku na základě germánských tradic.  Úmrtím mladšího krále Karlomana dne 4. prosince roku 771 vzaly snahy královny-matky za své. Karel, již jako jediný vládce říše, langobardskou manželku poslal zpět za Alpy a o tři roky později si království jejího otce podmanil. Bertrude ustoupila po Karlomanově smrti z veřejného života, ovšem i nadále se u Karla těšila velké úctě.  Zemřela 12. července 783 a byla pohřbena v bazilice Saint-Denis vedle svého muže Pipina.

Rodina.

Z manželského svazku s králem Pipinem vzešli tito potomci:

Bertrada v chansons de geste.

Z konce 13. století pochází francouzský epos, tzv. "chansons de geste" Berta s velkýma nohama, který líčí příběh krále Pipina a Berty Uherské, která trpěla vadou nohy (nohou) a stala se obětí dvorských intrik, díky čemuž se Pipin oženil s nepravou ženou, která se za Bertu vydávala. Pipin však po čase podvod odhalil, se skutečnou Bertou se sešel a pojal ji za manželku.

Bertrada z Laonu (720/727 - 12. července 783 Choisy-au-Bac) byla franskou královnou, manželkou Pipina III. Krátkého a matkou císaře Karla Velikého.

Bertrada of Laon (born between 710 and 727 – 12 July 783), also known as Bertrada the Younger or Bertha Broadfoot (cf. Latin: "Regina pede aucae" i.e. the queen with the goose-foot), was a Frankish queen. She was the wife of Pepin the Short and the mother of Charlemagne, Carloman and Gisela.


Život.

Narodil se okolo roku 1374 jako druhé nemanželské dítě Jana z Gentu a jeho milenky Kateřiny Swynfordové. Jeho rodištěm bylo Anjou, anglická država ve Francii. Jako nemanželské dítě byl předurčen k církevní kariéře. Roku 1396 po sňatku Jana z Gentu s Kateřinou Swynfordovou byl prohlášen se svými sourozenci za právoplatné dědice, to vše stvrdil papež svou bulou. Roku 1398 byl vysvěcen na kněze, a téhož roku se stal biskupem z Lincolnu. Když jeho nevlastní bratr sesadil z trůnu krále Richarda II. a usedl na trůn jako král Jindřich IV., učinil roku 1403 biskupa Beauforta lordem kancléřem. Beaufort z pozice o rok později odstoupil a byl jmenován biskupem ve Winchesteru.  Mezi lety 1411–1413 byl biskup z Winchesteru kvůli spojení s princem Waleským v nemilosti u krále Jindřicha IV. Když roku 1413 Jindřich IV. zemřel, na trůn usedl Jindřich V., biskup z Winchesteru opět zastával pozici lorda kancléře. Nicméně roku 1417 odstoupil, poté, co mu byl papežem Martinem V. nabídnut kardinálský klobouk. Kardinálem se nestal, díky zamítnutí této nabídky králem Jindřichem V. Král Jindřich V. zemřel v roce 1422 a na trůn nastoupil jeho dědic Jindřich VI. Biskup Beaufort se stal jeho regentem spolu se strýci krále. Roku 1424 se stal ještě jednou lordem kancléřem, ale o dva roky později byl nucen odstoupit kvůli sporům s královými strýci.  Roku 1426 mu konečně papež Martin V. udělil kardinálský titul. O rok později byl kardinál Beaufort vyzván papežem Martinem V., aby vedl čtvrtou křížovou výpravu proti kacířům do zemí království Českého – proti husitům. Beaufort směroval křižácké síly k městu Tachov, kde byly v bitvě u Tachova 4. srpna roku 1427 husity poraženy. Roku 1431 byl předsedou inkvizičního soudu, při kterém byla Johanka z Arku odsouzena k upálení na hranici.  Kardinál byl nadále velmi aktivní v politice a vždy se mu podařilo vymanit z osidel, které na něj chystali jeho odpůrci. Zemřel roku 1447 a je pochován v hrobce ve Winchesterské katedrále. Podle legendy na smrtelné posteli nabídl smrti celou pokladnici Anglie výměnou za delší život.

Jindřich Beaufort (anglicky "Henry Beaufort",1374, Hrad Beaufort, Anjou – 11. dubna 1447, Winchester) byl anglický kardinál a opakovaně lord kancléř. Byl dominantní osobou v anglické politice během prvních 40 let 15. století. Od roku 1435 do roku 1443 kontroloval vládu slabého anglického krále Jindřicha VI.

Cardinal Henry Beaufort (c. 1375 – 11 April 1447), Bishop of Winchester, was an English prelate and statesman who held the offices of Bishop of Lincoln (1398) then Bishop of Winchester (1404) and was from 1426 a Cardinal of the Church of Rome. He served three times as Lord Chancellor and played an important role in English politics.


Pravidla.

Dva a dva hráči tvoří dvojici, jejímž cílem je zajmout všechny kameny protivníků. O tom jakým kamenem bude hráč hrát rozhoduje hod čtyřstěnnou kostkou (resp. kvádříkem protáhlého tvaru). Tah musí hráč provést i jestliže je to pro něj nevýhodné. Padne-li:  Pro tuto hru byly vytvořeny speciální podlouhlé kostky, takže padají pouze uvedené čtyři hodnoty. Při hře obyčejnou kostkou se při pádu jedničky nebo šestky hází znovu.  Každý z hráčů má pochopitelně sadu figur odlišné barvy - např. bílou, černou, červenou, zelenou atp.  Kámen, který vstoupí na pole obsazené soupeřovým kamenem, tento kámen zajme a odstraní z desky. Výjimka platí pro pěšáky, kteří smí zajmout jen pěšáka nebo loď, a pro lodě, které smí zajímat jen pěšáky. Potkají-li se lodě na čtyřech sousedních polích tvořících čtverec, loď, která se přisunula jako poslední, zajme tři zbývající (včetně spoluhráčovy). Když rádža vstoupí do cizího, zvlášť označeného pole, které představuje královský trůn, říká se, že tento trůn dobyl. Rádža, který dobyl trůn svého spojence, vyřadil tím spoluhráče z boje. Převezme velení i nad jeho armádou a pokračuje ve hře sám s oběma sadami kamenů. Ztráta rádži neznamená konec hry, hráč může pokračovat v boji se zbývajícími kameny. Když je zajat některý z rádžů jedné spojenecké dvojice a ta zajme rádžu nepřátelského, může soupeřům nabídnout výměnu. V případě dohody oba zajatí rádžové opět nastoupí na své trůny. Jsou-li obsazeny, tedy do některého z volných polí vedle trůnu.  Pěšák, který se probojuje až na pole opačné strany desky, kde stál před začátkem partie jezdec nebo slon, mění se v tuto figuru. Pěšec může být proměněn jen jestliže hráč v průběhu hry o některého z pěšců přišel. Jestli-že při vstupu na pole má hráč ještě všechny pěšce, proměnu uskuteční po ztrátě některého z pěšců.  Jestli-že některému z hráčů zbývá na desce již jen pěšák s lodí a všechny ostatní kameny ztratil, může proměnit pěšce v libovolnou figuru. Musí s ním však nejprve dojít na pole, kde na začátku hry stál rádža, slon, kůň nebo loď.  Vítězí hráč nebo spojenecká dvojice, které se podaří vyřadit ze hry oba soupeře.

Čaturanga či Čatrang je strategická desková hra pocházející z Indie. Podle mnoha šachových historiků je předchůdcem všech dnes hraných šachových her. Vynecháním kostky a úpravou pro dva hráče vznikla hra šatrandž, která pak prošla ještě dlouhým vývojem, než se z ní staly šachy v takové podobě, jak je známe dnes.

Chaturanga (; ""), or "catur" for short, is an ancient Indian strategy game that is commonly theorized to be the common ancestor of the board games chess, "shogi", "sittuyin", and "makruk".


Multithreading.

Hlavní výhodou dvoujádrových procesorů je jejich schopnost zpracovávat více výpočetních vláken najednou. Umístěním dvou jader do jednoho pouzdra je pro některé aplikace možné dosáhnout až dvakrát většího výkonu než u stejně taktovaného Athlonu 64. Některé programy jsou ale psané pouze s jedním výpočetním vláknem a tak nemohou využívat výkonnostní potenciál druhého jádra. Naproti tomu programy kódující video a zvuk jsou schopny využít výkonnostní potenciál až na 100 %.

Výrobní náklady.

Jelikož Athlon 64 X2 obsahuje dvě jádra, počet tranzistorů se zdvojnásobil. Modely s 1 MB L2-Cache mají 232,2 milionů tranzistorů (jednojádrový Athlon 64 má pouze 114 milionů tranzistorů) a jsou proto i dvakrát větší. Taková velikost si vyžádala komplikovanější výrobní proces, který má za následek nižší počet funkčních procesorů na jednom waferu, což činí Athlon 64 X2 mnohem dražší. Takto poškozené čipy však lze prodávat jako jednojádrové (dnes často používané i u 4jádrových).

Jádra.

K8.

Specifikace Technologie a jména jader

Ostatní.

Některé typy, označené přídomkem EE - Energy Effecient, jsou upravené pro nižší spotřebu - do 65 W TDP. Všechny tyto procesory jsou vyráběny 90nm postupem a díky použité technologii nataženého křemíku (SSDOI- Strained Silicon Directly On Insulator) mají možnost dosáhnout vyšších frekvencí a menší spotřeby.  V lednu roku 2006 AMD přestalo vyrábět Athlon64 (X2) s 1 MB velkou L2-Cache, z důvodů vysokých nákladů na výrobu. Procesory s 1 MB L2-Cache jsou dostupné pouze jako Athlon 64 FX a v serverové řadě Opteronů.

Athlon X2.

AMD odstranilo v názvu "64". A upravilo napětí, TDP a frekvence. Pozdější verze postavená na jádru Kuma vychází z architektury K10.

Athlon 64 X2 je první vícejádrový procesor pro domácí využití od firmy AMD. Principiálně jsou to dvě spojená procesorová jádra v jednom pouzdře. Jádra jsou založena na E-řadě Athlonu 64, podle modelu obsahují 512 nebo 1024 kB L2-Cache na jádro a sdílí jeden dvoukanálový řadič paměti. Athlon X2 je schopen dekódovat SSE3 instrukce (kromě pár specifických pro architekturu Intel), takže může těžit z optimalizací, které předtím mohly využívat pouze procesory Intel. Toto vylepšení není unikátní pro X2, obsahují jej i nová jádra Athlonu 64 - Venice a San Diego.

The Athlon 64 X2 is the first native dual-core desktop CPU designed by AMD. It was designed from scratch as native dual-core by using an already multi-CPU enabled Athlon 64, joining it with another functional core on one die, and connecting both via a shared dual-channel memory controller/north bridge and additional control logic. The initial versions are based on the E-stepping model of the Athlon 64 and, depending on the model, have either 512 or 1024 KB of L2 Cache per core. The Athlon 64 X2 is capable of decoding SSE3 instructions (except those few specific to Intel's architecture).


Význam použití návrhového vzoru Prototype.

Použitím návrhového vzoru Prototype je možné přidávat a odebírat třídy za běhu klonováním, kdykoliv je potřeba. Je možné korigovat vnitřní data v závislosti na stavu programu. Je také možné specifikovat nové objekty, bez množení struktur tříd a dědičnosti. Třídy, které mají zacyklené reference na další objekty nemohou být klonovány. Využívá se i tzv. registr Prototypů (podobně jako registr Singletonů), kdy klonování obstarává registr a program se dotazuje registru. Jak bylo zmíněno, při klonování může být vyžadováno měnit některá data v závislosti na požadavcích programu. Pokud je taková potřeba očekávána, měla by třída implementovat také metody na práci s daty objektu – číst a přiřazovat hodnoty do atributů objektu.

Klonování.

Výhodou klonování je, že program může pracovat s daty a různě je upravovat bez obav, že to ovlivní další části programu. To se může hodit např. při vracení interního pole (či kontejneru).

Implementace.

Java.

Klonování v jazyku Java je řešeno pomocí metody “clone”. Metoda vždy vrací objekt typu “Object”. Pro metodu “clone” existují tři významná omezení:  Výsledek klonování by měl splňovat následující podmínky:  Potíž v implementaci návrhového vzoru Prototype v jazyce Java je, že pokud už třída existuje, nemusí být možné implementovat metody clone nebo deepClone. Speciálně metodu deepClone může být obtížné implementovat, pokud není možné deklarovat všechny objekty v třídě tak, aby implementovaly interface Serializable.  abstract class PrototypeFactory implements Cloneable { class PrototypeImpl extends PrototypeFactory { /** public class PrototypeExample {

PHP.

<?php class SubObject  class MyCloneable  $obj = new MyCloneable();  $obj->object1 = new SubObject(); $obj->object2 = new SubObject();  $obj2 = clone $obj; print("Original Object:\n"); print_r($obj);  print("Cloned Object:\n"); print_r($obj2);

Python.

import copy class Cookie: class CoconutCookie(Cookie): class CookieMachine: if __name__ == '__main__':

Empirická pravidla (rules of thumb).

Někdy se návrhové vzory překrývají – jsou případy, kdy Prototyp ani Abstraktní továrna nebude vhodné použít. Jindy zase doplňují jeden druhý: Abstraktní továrna může ukládat sadu Prototypů, ze kterých se klonuje a vracejí se objekty (GoF, p126). Abstraktní továrna, Stavitel a Prototyp mohou použít při implementaci Jedináčka (Singleton) (GoF, p81, 134). Abstraktní továrna je často implementována s Tovární metodou (vytváření přes dědičnost), ale mohou být také vytvořeny pomocí Prototypu (vytváření přes pověření). (GoF, p95)  Často začnou programátoři používat Tovární metodu (jednodušší, více přizpůsobitelná) a následně se vyvine v Abstraktní továrnu, Prototyp nebo Stavitele (pružnější, komplexnější) poté, co programátor zjistí, kde je potřeba více flexibility (GoF, p136).  Rozdíl mezi Prototypem a Tovární metodou je, že Prototyp nevyžaduje dědění tříd, vyžaduje ale úvodní inicializaci. Naopak Tovární metoda vyžaduje dědění tříd, nevyžaduje inicializaci (GoF, p116).  Z Prototypu může mít užitek i design, který hojně využívá vzory Strom a Dekorátor. (GoF, p126)  Pokud budete potřebovat zavolat metodu clone() na objektu, když budete chtít vytvořit další objekt při běhu, který je skutečnou kopií objektu, který klonujete. Skutečná kopie znamená, že všechny atributy nově vytvořeného objektu by měly být stejné, jako u původního. Pokud by byla třída vytvořena pomocí klíčového slova “new”, měl by objekt všechny hodnoty s výchozími hodnotami. Např. pokud navrhujete systém pro bankovní operace, budete chtít vytvořit kopii objektu, který udržuje informace o vašem účtu, provést na něm požadované operace a potom jím přepsat původní objekt. V tomto případě budete chtít použít metodu clone() místo “new”.

Návrhový vzor Prototype patří do rodiny tzv. creational design patterns (vytvářecí návrhové vzory). Používá se, když je vytváření instance třídy velmi časově náročné nebo nějak výrazně složité. Potom je výhodnější než náročně vytvářet mnoho instancí, vytvořit jednu a ostatní objekty z ní naklonovat. Může být také použit když jsou potřeba třídy, které se liší pouze v tom, jaké zpracování nabízejí.

The prototype pattern is a creational design pattern in software development. It is used when the type of objects to create is determined by a prototypical instance, which is cloned to produce new objects. This pattern is used to:


Historie.

Už za římské republiky tudy procházela silnice "Via Salaria", kudy se do Říma dovážela sůl. O významu města svědčí, že se zde zachovaly tři římské mosty, brány a zbytky hradeb, vykopávky odkryly římské divadlo a řadu dalších staveb. Také půdorys historické části města s pravoúhlými bloky a základním křížem ulic je patrně římského původu. Roku 268 př. n. l. bylo připojeno k Římu jako "foederata" a roku 89 př. n. l. po vzpouře dobyto a zničeno republikánským vojevůdcem Pompeiem Strabonem. V raném středověku bylo zničeno Ostrogóty a v letech 593–789 bylo součástí lombardského Vévodství spoletského. Později je ovládli Frankové, ale městu pak vládli místní biskupové. Roku 1189 vznikla samosprávná republikánská obec, ale vnitřní spory a úpadek umožnily, aby se ho ve 14. století zmocnil kondotiér Galeozzo Malatesta a v 15. století Francesco Sforza. Toho občané sice roku 1482 vyhnali, stali se však součástí papežského státu až do roku 1860, kdy byla celá oblast Marche připojena k Italskému království.

Sport.

Ve městě působí fotbalový klub Ascoli Calcio 1898.

Části města.

Bivio Giustimana, Campolungo-villa sant'Antonio, Caprignano, Carpineto, Casa circondariale, Casalena, Casamurana, Case di Cioccio, Casette, Castel di Lama stazione, Castel Trosino, Cervara, Colle, Colle san Marco, Colloto, Colonna, Colonnata, Faiano, Funti, Giustimana, Il Palazzo, Lago, Lisciano, Lisciano di Colloto, Montadamo, Morignano, Mozzano, Oleificio Panichi, Palombare, Pedana, Piagge, Pianaccerro, Poggio di Bretta, Polesio, Ponte Pedana, Porchiano, Rosara, San Pietro, Santa Maria a Corte, Talvacchia, Taverna di mezzo, Trivigliano-villa Pagani, Tronzano, Valle Fiorana, Valle Senzana, Valli, Vena piccola, Venagrande, Villa S. Antonio.

Ascoli Piceno ["askoli pičéno"] () je italské historické město v oblasti Marche a hlavní město stejnojmenné provincie. Leží na soutoku řeky Tronto a říčky "Torrente Castellano", asi 25 km od pobřeží Jaderského moře. Ze tří stran je obklopeno horami a v jeho sousedství leží dva národní parky: "Monti Sibillini" a "Monti della Laga". Město má asi 50 tisíc obyvatel, je sídlem univerzity a biskupství.

Ascoli Piceno ; ) is a town and "comune" in the Marche region of Italy, capital of the province of the same name. Its population is around 48,278 but the urban area of the city has more than 93,000.


Stavba.

Most je dlouhý 1170 metrů. Z konstrukčního hlediska jde o komorový most postavený z předpjatého betonu, opatřený horní mostovkou, která je řešena jako spojitý nosník. Na mostovce jsou dva 3,5 metru široké jízdní pruhy a dva 1,5 metru široké pruhy pro pěší. Uprostřed mezi jízdními pruhy vede železniční trať o rozchodu 1000 mm. Výstavba nosné konstrukce byla provedena letmou betonáží.  Náklady na stavbu činily 42 milionů australských dolarů (30 milionů amerických dolarů), které poskytla australská vláda v rámci rozvojové pomoci. Most byl stavěn australskými stavebními společnostmi, aby demonstroval jejich potenciál pro velké infrastrukturní projekty v jihovýchodní Asii. Toto smíšení rozvojové pomoci s národními ekonomickými zájmy některé nevládní organizace kritizovaly.

Doprava.

Most umožňuje pozemní spojení thajského hlavního města Bangkoku s hlavním městem Laosu Vientiane.

Nemotorizovaný provoz.

Ačkoliv má most pruhy pro pěší, chůze po mostě není povolena. Chodci a cyklisté musí používat pravidelnou kyvadlovou dopravu mezi dvěma hraničními stanovišti nebo železnici.

Silniční doprava.

Most je součástí asijské dálnice AH12. Na thajské straně zde končí rychlostní silnice Thanon Mittraphap („Dálnice přátelství“, či oficiálně "Silnice č. 2").  Na laoské straně se mezi hraniční budovou a nájezdem na most nachází „přechod“ z levostranného provozu který je obvyklý v Laosu, na pravostranný provoz, který platí v Thajsku. Přechod je úrovňovým silničním křížením ve tvaru písmene X, provoz na něm je řízen světelným signalizačním zařízením.

Železniční doprava.

Železniční trať vede po mostě již od roku 1994 a v souvislosti s tím byla přemístěna i železniční stanice Nong Khai na nové místo blíže mostu.  20. března 2004 byla mezi Thajskem a Laosem podepsána dohoda o další dostavbě železniční trati vedoucí přes most. Stavba první části vedoucí k nově postavenému nádraží Thanaleng s budovami hraniční stráže a cizinecké policie započala v roce 2007 a dokončena byla o dva roky později. Slavnostní otevření proběhlo 5. května 2009 za účasti princezny Maha Čakrí Sirindhorn. Provoz na trati začal koncem března 2009, provozovatelem dopravy jsou Thajské státní dráhy.  Od února 2010 most příležitostně využívá i Eastern and Oriental Express.

První most thajsko-laoského přátelství (, ; ) je most překonávající řeku Mekong mezi provinciemi Nong Khai v Thajsku a Vientiane v Laosu.

The First Thai–Lao Friendship Bridge (, pronounced ;, ) is a bridge over the Mekong, connecting Nong Khai Province and the city of Nong Khai in Thailand with Vientiane Prefecture in Laos; the city of Vientiane is approximately from the bridge. With a length of 1,170 meters (0.73 mi), the bridge has two -wide road lanes, two -wide footpaths and a single gauge railway line in the middle, straddling the narrow central reservation.


Vlastnosti jazyka.

Stejně jako programovací jazyk BASIC i Visual Basic byl navržen tak, aby bylo jednoduché se ho naučit a používat. Jazyk je vhodný nejen pro programátory, kteří vytvářejí jednoduché GUI aplikace, ale umožňuje vytvářet i komplexní aplikace. Programování ve VB je kombinace vizuálního aranžování ovládacích prvků (Controls) na formuláři (form), specifikace atributů a akcí na těchto prvcích a psaní doprovodných řádek kódu, který přidává další funkce (rozšiřuje možnosti výsledné aplikace). Pro atributy a akce ovládacích prvků jsou definovány výchozí hodnoty, což programátorovi při psaní programů usnadní práci. Ze začátku měl Visual Basic nedostatky ve výkonu, ale s příchodem rychlejších počítačů a kompilací do nativního kódu se tento problém stal bezvýznamným.  Ačkoli můžou být programy zkompilovány jako spustitelné soubory v nativním kódu, stále potřebují přítomnost run-time knihoven s přibližnou velikostí 1 MB. Tyto knihovny jsou implementovány ve Windows od verze 2000. Ve starších verzích tohoto systému musí být dodávány s aplikacemi.

Vývojové prostředí.

Vývojové prostředí obsahuje panel s ovládacími prvky (toolbox), které se přenášejí technikou drag-and-drop na formulář. Ovládací prvky mají přiřazeny atributy a správce událostí (event handler). Výchozí hodnoty jsou poskytovány ve chvíli, kdy je ovládací prvek vytvořen, ale jeho hodnoty, můžou být změněny i programátorem. Mnoho hodnot atributů může být modifikováno i za běhu programu na základě uživatelských akcích nebo změně prostředí, vyvolaných dynamickou aplikací. Například můžeme vložit kód do event handleru pro změnu velikosti formuláře, aby ovládací prvek zůstal ve formuláři vycentrovaný nebo vložením kódu do event handleru pro stisknutou klávesu v textovém poli (textbox) program automaticky překládá text, který byl vložen.  Visual Basic může vytvářet spustitelné soubory EXE, ovládací prvky ActiveX, nebo dynamické knihovny (*.dll), ale primárně je používán k vývoji Windows aplikací a k rozhraní databázových systémů. Dialogová okna s menší funkcionalitou mohou být použita jako pop-up okna. Ovládací prvky poskytují základní funkcionalitu aplikace, přičemž programátor může vkládat další logiku v příslušných event handlerech. Například rozbalení comboboxu (drop-down) automaticky zobrazí jeho list a umožňuje uživateli vybrat položku listu. Event handler je volán ve chvíli, kdy je položka označena a ten potom může spustit kód vytvořený programátorem, který vykoná nějakou akci založenou na vybrané položce.  Komponenta Visual Basicu nemusí obsahovat uživatelské rozhraní, místo toho může poskytovat objekty ActiveX dalším programům přes Component Object Model (COM). To umožňuje serverové zpracování nebo přidávání modulů.

Ukázka kódu.

Hello world.

Tradiční program „Hello world“ vypadá takto: Module Hello End Module

Podmíněné výrazy.

Vek = InputBox("Kolik ti je let?") If Not IsNumeric(Vek) Then ElseIf Vek < 0 Then ElseIf Vek > 100 Then Else End If

Funkce.

Funkce, která vypočítá obsah kruhu:  Private Function ObsahKruhu(Polomer As Double) As Double End Function

Visual Basic (zkratka VB) je v informatice událostmi řízený programovací jazyk a integrované vývojové prostředí (IDE) od společnosti Microsoft pro jeho programovací model COM. Visual Basic je odvozen od programovacího jazyka BASIC a umožňuje rychlý vývoj aplikací (RAD) s grafickým uživatelským rozhraním (GUI), přístup k databázím prostřednictvím DAO, práci se vzdálenými objekty (Remote Data Objects) nebo objekty ActiveX, jejich tvorbu a správu. Skriptovací jazyky, jako jsou VBA a VBScript, jsou syntakticky podobné Visual Basicu, ale výkonem rozdílné.

Visual Basic is a third-generation event-driven programming language from Microsoft known for its Component Object Model (COM) programming model first released in 1991 and declared legacy during 2008. Microsoft intended Visual Basic to be relatively easy to learn and use. Visual Basic was derived from BASIC and enables the rapid application development (RAD) of graphical user interface (GUI) applications, access to databases using Data Access Objects, Remote Data Objects, or ActiveX Data Objects, and creation of ActiveX controls and objects.


Dětství a kariéra.

Narodil se 6. ledna 1969 v Hollywoodu na Floridě později se přestěhoval s rodinou do Los Angeles v Kalifornii. Nějaký čas žil i v Japonsku, Anglii a Španělsku.  Během svého bydlení v Los Angeles pracoval v obchodě Harley-Davidson a zároveň se věnoval malířství, fotografování, sochařství a dalšímu umění. Svou první roli získal v divadle Tiffany Theater ve hře "Maps for Drowners".

Modeling, hudba a umění.

Pracoval jako model pro firmy Prada, Alessandro Dell'Acqua, Durban, Levi's, Lexus a nejčastěji pro Morgenthal Fredrics. Objevil se i v několika hudebních videoklipech: Flat Top od Goo Goo Dolls, Cats In The Cradle od Ugly Kid Joe, Strange Currencies od R.E.M., Fake Plastic Trees od Radiohead, Violently Happy od Björk, Wicked as it Seems od Keith Richards a Judas od Lady Gaga.  Je také malíř, sochař a fotograf. V současnosti má své obrazy vystavené v galeriích v New Yorku, Berlíně a Frankfurtu.

Osobní život.

V minulosti měl dlouhotrvající vztah s dánskou modelkou Helenou Christensenovou. Společně mají syna Mingusa Luciena Reeduse (narozen 13. října 1999), kterého pojmenovali podle jazzové legendy Charlese Minguse.  V roce 2005 v Berlíně v Německu prodělal autonehodu. Musel podstoupit operaci a jeho levé oko má kovový oční důlek. Má několik tetování: jméno jeho otce na levé části hrudi, ďábla na horní části pravé ruky, "Mingus" v červené barvě na jeho pravém předloktí, hvězdu na pravé ruce, dva démony na zádech, srdce na pravém zápěstí a hada na levé noze.

Norman Mark Reedus (* 6. ledna 1969) je americký herec. Nejvíce je znám pro svou roli Murphyho MacManuse ve filmu z roku 1999, "Pokrevní bratři" a "Pokrevní bratři 2". V současné době ztvárňuje Daryla Dixona v televizním seriálu od AMC, "Živí mrtví". Také režíroval několik videoklipů a navrhl mnoho módních kousků.

Norman Mark Reedus (born January 6, 1969) is an American actor, voice actor, television host, and model. Reedus is known for starring in the popular AMC horror drama series "The Walking Dead" as Daryl Dixon and in the film "The Boondock Saints" (1999) and its sequel "" (2009) as Murphy MacManus. He has acted in numerous films and television series, and modeled for various fashion designers (most recognizably Prada in the 1990s). Reedus also provided motion capture and voice acting for the main character Sam in Hideo Kojima's video game, "Death Stranding" (2019).


Život.

Narodil se v Plzni v rodině operního pěvce-barytonisty Emila Buriana, člena Městského divadla, a jeho manželky Vlasty, učitelky zpěvu. V Praze studoval na smíchovském gymnáziu, ze kterého přešel do mistrovské školy Pražské konzervatoře. Zde absolvoval v roce 1927 jako žák Josefa Bohuslava Foerstera.  E. F. Burian byl členem levicově orientované literární skupiny Devětsilu. V letech 1926–1927 spolupracoval s Osvobozeným divadlem, odkud po rozepřích s Jindřichem Honzlem spolu s Jiřím Frejkou odešli a založili si vlastní Divadlo Dada. Poté spolupracoval s Frejkovou scénou Moderní studio.  V roce 1923, tj. ve svých devatenácti letech, vstoupil z přesvědčení do KSČ, což ovlivnilo jeho další činnost, která byla často až agitační. Roku 1927 založil hudebně recitační soubor Voiceband.  V sezóně 1930/1931 jej angažoval ředitel Antonín Drašar jako režiséra do divadla v Olomouci, kde Burian využíval i svého voicebandu a sám se také uplatnil jako jazzový zpěvák. Ve druhé polovině roku 1931 se vrátil Burian krátce do Brna do Zemského divadla.  Koncem roku 1933 založil divadlo D 34 (zahájení činnosti 16. září 1933), kde uskutečňoval svůj program politicky vyhraněného levicového divadla – číslo označovalo vždy letopočet konce sezony – každý rok název divadla posouval o jedno číslo a tak až do D 41. V předválečných letech mimo jiné ve svém divadle zorganizoval protestní petici proti uvěznění slavného ruského režiséra Mejercholda, jenž byl později na Stalinův příkaz zavražděn společně se svou manželkou. Pro řadu komunistických funkcionářů byl proto, ač byl přesvědčeným stoupencem jejich hnutí, nepohodlným a nevypočitatelným členem.  Dne 12. března 1941 byl přímo v divadle spolu s dalšími spolupracovníky zatčen, krátce vězněn na Pankráci a celý zbytek druhé světové války prožil v koncentračních táborech. Nejprve byl v Terezíně, dne 27. června 1941 byl převezen do Dachau a nakonec 7. srpna 1942 do Neuengamme (předměstí Hamburku), zde pracoval v továrně s válečnou výrobou. Ve volném čase se, podle svých vzpomínek, podílel na organizaci ilegálních kulturních pořadů pro vězně. Dne 23. dubna 1945 začala evakuace tábora, nacisté nahnali deset tisíc vězňů na staré zámořské a vlečné lodě v lübecké zátoce. Lodě byly označeny vlajkami německého válečného námořnictva. Dne 3. května 1945 se mu za dramatických okolností podařilo zachránit se z lodi Cap Arcona po útoku britského královského letectva RAF. Byl tak jedním ze 34 českých zachráněných vězňů. Do Čech se vrátil 6. června, kdy mu s návratem pomohl literární kritik Antonín Jaroslav Liehm s přáteli.  Po válce založil ještě divadlo D 46 a D 47, mimo těchto divadel řídil ještě tři brněnské scény a karlínskou operetu, které byly sdruženy do tzv. "Družstva divadla práce".  První dva poválečné roky vystupoval jako kulturně politický komentátor v Čs. rozhlase. V letech 1945–9 řídil týdeník "Kulturní politika", v němž působila řada později známých novinářů – Antonín Jaroslav Liehm, Stanislav Budín aj.  Ve volbách roku 1948 byl zvolen do Národního shromáždění za KSČ ve volebním kraji Kladno. Zasedal zde do konce funkčního období, tedy do roku 1954. Roku 1951 poté, co hrozil bezprostřední zánik jeho divadla, převedl své D 51 do svazku Československé armády, a to se pak stalo Armádním uměleckým divadlem. V roce 1955 z armády odešel a toto divadlo přejmenoval opět na D 34.  V poválečné době se stal jedním z předních účastníků nastupující nomenklatury komunistické kultury. Patřil však k osobnostem, které byly do značné míry režimu nepohodlné a nevypočitatelné a byl často kritizován zprava i zleva.  V roce 1954 byl jmenován národním umělcem. V roce 1958 navštívil SSSR a pod vlivem Chruščovovy kritiky Stalina a jeho praktik vystoupil ve Španělském sále Pražského hradu se zásadním sebekritickým projevem.  Byl několikrát ženatý – s první ženou Ludmilou Matějovskou (nar. 1902), absolventkou mistrovské školy pražské konzervatoře, se oženil v roce 1927 a rozvedl v roce 1931. V roce 1934 se oženil s Marií Šubrtovou (nar. 1906), se kterou se seznámil v Brně, kde studovala na Filosofické fakultě Masarykovy university. Jeho poslední manželkou byla Zuzana Kočová (1922–1988).  Zemřel 9. srpna 1959 v Praze za nevyjasněných okolností ve státním sanatoriu na selhání jater. Pohřben je v Praze na Vyšehradském hřbitově.

Dílo.

Jeho dílo bylo ovlivněno dadaismem, futurismem a poetismem, je silně levicové a prakticky místy až agitační. Přesto především svou divadelní tvorbou pozitivně ovlivnil celé moderní české divadlo. Jeho inscenační postupy byly na svou dobu objevné (metafora jako hlavní výrazový prostředek, poezie, symbol, „vynálezy“ theatergraph a voice-band atd.) a divadlo z nich čerpá dodnes.

Hudební dílo.

Kromě filmové hudby, oper a baletů psal také scénickou hudbu a koncertních skladby.

Filmová hudba.

Burian složil hudbu ke dvaceti filmům, například

Libreta.

Divadelní hry.

Vlastní divadelní hry začal Burian psát až po roce 1945, kdy se zcela přiklonil k modelu socialistického realismu a stal se jeho zaujatým obhájcem.

Literární dílo.

Burianovo literární dílo zahrnuje filmové scénáře, libreta, divadelní hry a dramatizace (viz výše), básně, beletrii a práce o hudbě a divadle.

Emil František Burian (11. června 1904 Plzeň – 9. srpna 1959 Praha) byl český básník, publicista, zpěvák, herec, hudebník, hudební skladatel, dramaturg, dramatik a význačný režisér.

Emil František Burian (11 June 1904 – 9 August 1959) was a Czech poet, journalist, singer, actor, musician, composer, dramatic adviser, playwright and director. He was also active in Communist Party of Czechoslovakia politics.


Historie.

V roce 1722 se odehrála u mysu Cap Lopez bitva mezi piráty vedenými Bartholomew Robertsem a loďstvem Royal Navy, při které byl Bartholomew Roberts zabit. V roce 1873 byl založen na místě přístav a pojmenován po vedoucím kolonie Émile Gentilovi.

Hospodářství.

Hlavním odvětvím je těžba ropy ze zálivu Port-Gentil na severu města. Těžební terminály jsou na dohled od přístavu. Na severozápadě u letiště se rozkládá ohrazená průmyslová zóna rafinerie Sogara ("Société gabonaise de raffinerie"). Klesající ceny ropy na světových trzích mají dopad na ekonomiku Port-Gentilu.

Doprava.

Silniční doprava.

Port-Gentil leží u pobřeží na ostrově Mandji, který však nemá s gabonským vnitrozemím pozemní spojení ani most. Silniční doprava se omezuje zatím (v roce 2016) na oblast ostrova Mandji. Z centra lze vyjet na severozápad k letišti a dál podél pobřeží až k mysu Cap Lopez. Tam silnice končí u skladišť ropy. Na jih lze dojet asi 15 kilometrů od města a poté se asfaltová cesta proměňuje v prašnou a špatně udržovanou cestu podél nových čtvrtí N'Tchengue. Za dalších 10 kilometrů cesta končí a začíná savana Mpega, kterou lze projet terénním autem až do Ozouri (asi 35 kilometrů) v ústí řeky Ogooué. Souběžně s cestou na planině Mpega se staví asfaltová silnice, která v budoucnu spojí Port-Gentil s Libreville.

Lodní doprava.

Cena plavby mezi Libreville a Port-Gentil činí 5000 CFA franků na osobu (2015). Plavba trvá 4 až 8 hodin podle typu lodi a počasí.

Letecká doprava.

Vedle lodní dopravy poskytuje letiště v Port-Gentil jediné spojení s hlavním městem Gabonu Libreville. Letiště se nachází na severozápadě od města. Letecké společnosti létají z Port-Gentil také do přístavních měst Tchibanga v Gabonu a Pointe-Noire v Konžské republice.

Port-Gentil ["pór-žantil"] je druhé největší město v Gabonu a jeho hlavní přístav. Leží na ostrově v nejzápadnějším výběžku země, nedaleko ústí řeky Ogooué, a má asi 80 tisíc obyvatel. Je střediskem těžby ropy a dřeva, od roku 1960 je zde velká rafinerie ropy a od roku 1968 i zemního plynu.

Port-Gentil or Mandji is the second-largest city of Gabon, and its leading seaport. It is the center of Gabon's petroleum and timber industries. The city is located on a delta island in the Ogooue delta with no bridges to the mainland. Nearby Cape Lopez is Gabon's westernmost point. It had a 2013 census population of 136,462.


Typy.

Jednonukleotidové polymorfismy se mohou vyskytovat v kódujících oblastech genů, nekódující oblastech genů, nebo v tzv. "intergenic regions" (oblastí mezi geny). SNP v kódujících sekvencích nemusí vzhledem k degeneraci genetického kódu nutně měnit aminokyselinovou sekvenci kódovaného proteinu.  SNP v kódující oblasti jsou dvou typů: synonymní a nesynonymní. Synonymní polymorfismy nemají vliv na kódovanou aminokyselinovou sekvenci, zatímco nesynonymní SNP ji mění. Nesynonymní se pak dále dají rozdělit na dva typy: missense a nonsense. Missense mění kódovanou aminokyselinu za jinou, zatímco nonsense způsobují ukončení translace vznikem stopkodonu.  Jednonukleotidové polymorfismy, které se nevyskytují v protein-kódujících oblastech mohou ovlivnit sestřih genů, schopnost vázat transkripční faktor, degradaci messenger RNA, nebo mohou měnit sekvence nekódující RNA.

Frekvence výskytu.

V rámci genomu.

Rozdělení SNP v genomu není homogenní; SNP se vyskytují v nekódujících oblastech častěji než v oblastech kódujících, resp. se vyskytují obecně méně tam, kde přírozený výběr napomáhá fixování jedné alely, která je z hlediska adaptace nejvýhodnější a zároveň tím tedy přispívá k odstranění ostatních variant SNP. Další faktory, jako genetická rekombinace a mutace, mohou také frekvenci výskytu SNP ovlivnit.  Frekvence výskytu SNP může být odhadnuta podle přítomnosti mikrosatelitů: zejména AT mikrosatelity jsou silnými ukazateli SNP hustoty, v úsecích skládajících se z dlouhých (AT)(n) opakování a obsahujících málo GC vazeb se obecně vyskytují SNP ve výrazně nižší míře.

V rámci populace.

Mezi lidskými populacemi je určitá variace, takže SNP alely, které jsou běžné u jedné geografické či etnické skupiny, mohou být mnohem vzácnější u jiné.

Jednonukleotidový polymorfismus, častěji ozačován jako SNP (z anglického single-nucleotide polymorphism), je variace v jediném nukleotidu, která se vyskytuje v určité pozici v genomu, přičemž každá taková variace je přítomna v populaci alespoň v jisté patrné míře (např. > 1%).

A single-nucleotide polymorphism (SNP; ; plural ) is a substitution of a single nucleotide at a specific position in the genome, that is present in a sufficiently large fraction of the population (e.g. 1% or more).


Kněz.

V roce 1949 složil první mnišské sliby a v roce 1954 věčné sliby v monastýru svatého Spasitele v Saidě v jižním Libanonu. Po absolvování filozofických a teologických studií v Libanonu pokračoval ve studiích na Papežském východním institutu v Římě, kde roku 1961 získal doktorát z východní teologie. Na kněze byl vysvěcen 15. února 1959 v monastýru Grottaferrata u Říma. Po skončení studií byl jmenován tajemníkem ekumenické a liturgické komise melchitského patriarchátu. V roce 1974 byl jmenován patriarchálním vikářem v Jeruzalémě. Synoda melchitské řeckokatolické církve ho 9. září 1981 zvolila za arcibiskupa a 27. listopadu přijal svěcení z rukou patriarchy Maxima V.

Patriarcha.

Po rezignaci Maxima V. Hakima (patriarchou v letech 1967–2000) synod biskupů zvolil 29. listopadu 2000 za nového patriarchu jeruzalémského arcibiskupa Luftiho Lahama. Slavnostní uvedení do úřadu se uskutečnilo v tentýž den. Jméno Řehoř si vybral podle jednoho ze svých předchůdců patriarchy Řehoře II. Jussefa (1864–1897).  Dne 6. května 2017 rezignoval jako patriarcha, přičemž v pozadí rezignace byl odpor biskupů, kteří mu vyčítali množství neúmyslných chyb při vedení církve a zacházení s církevními financemi. Byl mu udělen status emeritního patriarchy.

Duchovní protektor Vojenského a špitálního řádu sv. Lazara Jeruzalémského.

Mezi lety 2000–2017 byl po svém předchůdci Maximovi V. duchovním protektorem ekumenického Vojenského a špitálního řádu svatého Lazara Jeruzalémského. Řeckokatoličtí melchitští patriarchové jsou protektory Řádu sv. Lazara od roku 1847.  V roce 2013 patriarcha navštívil Českou republiku, aby se zúčastnil investitury maltsko-pařížské obedience ve strahovském klášteře, kde jmenoval kardinála Miloslava Vlka hlavním kaplanem české jurisdikce a tím mu předal duchovní správu nad českým velkobailivikem. Při této návštěvě uspořádal také konferenci o situaci v Sýrii.  Po rezignaci na úřad patriarchy se Řehoř III. stal emeritním protektorem. Ochranu nad řádem převzal nový patriarcha Joseph Absi.

Dílo.

Řehoř III. je autorem několika knih zejména z oblasti liturgiky a východní křesťanské spirituality. Známý je díky svým ekumenickým aktivitám a také jako iniciátor mezináboženského dialogu s islámem. Hodně cestuje do zahraničí a upozorňuje zejména na situaci křesťanů na Blízkém východě.

Řehoř III. (občanským jménem "Lufti Laham") (* 15. prosince 1933, Daraja, Sýrie) je emeritní melchitský řeckokatolický patriarcha Antiochie a celého Východu, Alexandrie a Jeruzaléma.

Gregory III Laham, B.S. (; ; born Lutfy Laham, December 15, 1933, in Darayya, Syria), Emeritus Patriarch of Antioch and All the East, of Alexandria and Jerusalem, is the former spiritual leader of the Melkite Greek Catholic Church. He was elected on November 29, 2000, succeeding Patriarch Maximos V Hakim. He retired on May 6, 2017.


Život.

Rodina Buonaparte, která patřila mezi korsickou nižší šlechtu, pocházela z Toskánska a v rámci janovské kolonizace přesídlila v 16. století na Korsiku. Když bylo Buonapartovi 14 let, zemřel mu otec a péči o něj převzal strýc Lucciano. Poslal jej na studia do Corte, kde se Carlo seznámil s bojovníkem za svobodu Korsiky Pascalem Paolim. Na jeho radu pokračoval od roku 1762 ve studiu práv na univerzitě v Pise. Studia však roku 1764 přerušil a oženil se 2. června 1764 v Ajacciu s Laetitií Ramolino. V tu dobu Paoli hledal právního poradce a Carlo začal pracovat na korsické ústavě. Ve 20 letech se stal Paoliho sekretářem a jako mimořádný vyslanec odjel do Říma lobbovat za uznání nezávislosti Korsiky. Když však byla Korsika 15. května 1768 prodána Janovem Francii, zaměřil Paoli svůj boj proti Francii a Carlo Buonaparte se k němu přidal. Jako kapitán skupiny korsických partyzánů odešel s manželkou a novorozeným synem Josephem do hor. Zde se zúčastnil bojových operací. Při útoku na Borgo získal 500 zajatců a s francouzským velitelem Chauvelinem dojednal příměří. O rok později však přistál na Korsice velký francouzský armádní sbor (45 praporů pěchoty, 3 pluky jezdectva) pod velením hraběte de Vaux. Korsičané pod Paoliho velením utrpěli 9. května 1769 u Ponte Nuovo zničující porážku. Buonaparte dále pokračoval v odporu na druhé nejvyšší hoře Korsiky Monte Rotondo, kde živořil v jeskyni. Poté, když mu 23. května 1769 předal francouzský parlamentář pozvání k jednání a Carlo se dozvěděl o kapitulaci Paoliho v Corte, přijal nabídku k vyjednávání. V Corte mu a všem korsickým bojovníkům hrabě Vaux nabídl mír a totální amnestii, jakož i svobodný rozvoj Korsiky. Buonaparte nabídku přijal a neodjel s Paolim do britské emigrace, nýbrž se vrátil do Ajaccia a obdržel zpět všechen svůj majetek.  Když se Carlovi narodil 16. srpna 1769 další syn – již jako Francouz – pokřtil jej Carlo na počest jeho strýce, padlého v boji, jménem Napoleon (korsicky Nabulione). Carlo ukončil urychleně studia v Pise a 11. prosince 1769 složil přísahu francouzského advokáta a pracoval v této funkci v Ajacciu. Kromě toho se ještě zabýval zemědělstvím, které bylo hlavním zdrojem příjmů rodiny. Vlastnil rozsáhlá pole, vinice, hospodářská stavení, mlýn. Rodina tedy nebyla chudá, ale s přibývajícím počtem dětí nemohla žít v luxusních poměrech. Přesto byl součástí domácnosti služební personál (služky, vychovatelky, kuchař). Spolu s rodinným přítelem, guvernérem Korsiky hrabětem Marbeuf (1712–1786), zavedli na Korsice pěstování brambor. Od 10. května 1771 byl Carlo Buonaparte jmenován soudcem okresu Ajaccio. Podařilo se mu uznání za francouzského šlechtice (13. září 1771), z čehož plynula četná privilegia, a zejména vítaná byla daňová ulehčení pro šlechtu. Roku 1772 se stal členem rady 12 šlechticů, stavovského parlamentu a autonomního samosprávného orgánu Korsiky. Roku 1779 byl přijat králem Ludvíkem XVI. a královnou Marií Antoinettou ve Versailles. V posledních letech života pak deklaroval sounáležitost Korsiky s Francií a odmítal návrat Paoliho. Když roku 1784 onemocněl, byl vyšetřen osobním lékařem královny, ale léčba nepomáhala. Při další výpravě do Paříže již byl tak nemocný, že musel cestu přerušit a vyhledal pomoc lékařů na slavné lékařské fakultě v Montpellieru. Zde bydlel u rodiny Permontů, která se o něho vzorně starala a v době císařství se za odměnu stala jednou z předních rodin celé Francie. Ve 39 letech věku zemřel Carlo Buonaparte 24. února 1785 v náručí svého syna Josepha na karcinom žaludku. Nejprve byl pohřben v Montpellieru. Syn Louis dal jeho ostatky roku 1803 se souhlasem matky a bratra Josepha a proti vůli bratra Napoleona převézt na svůj statek Saint-Leu a tam je pohřbít. Roku 1951 byly ostatky slavnostně uloženy v Ajacciu.

Děti.

Se svou manželkou Laetitií měl Carlo Buonaparte osm dětí, které se dožily dospělosti. Prvé dvě děti zemřely v kojeneckém věku na infekční choroby. Poté následovali nejstarší synové Joseph a Napoleon. Po dvou potratech pak porodila Laetitia ještě šestkrát. S výjimkou nejmladších tří z těchto dětí, které byly v době jeho nemoci ještě malé, podílel se Carlo na jejich výchově a zasadil se o jejich zajištění. Za vlády Ludvíka XVI. existovalo stipendium pro syny chudších zasloužilých šlechticů, kterého Carlo bohatě využil, takže Joseph, Napoleon a Lucien studovali na náklady státu. Velkou pomocí a nasměrováním pro všechny děti byla rozsáhlá knihovna, tehdy největší na celé Korsice, kterou Carlo vybudoval a neustále doplňoval.

Carlo Maria di Buonaparte, (29. března 1746 Ajaccio, Korsika, dnes Francie – 24. února 1785 Montpellier, Francie) byl otec císaře Napoleona Bonaparte

"Nob." Carlo Maria Buonaparte or Carlo Maria di Buonaparte (27 March 1746 – 24 February 1785) was an Italian lawyer and diplomat who is best known as the father of Napoleon Bonaparte.


Experimentální základy.

Princip jevu popsal v terénním pozorování Joseph Grinnell v roce 1904 formulovaného takto: „Dva druhy se zhruba stejnými stravovacími návyky se pravděpodobně neudrží na stejném místě příliš dlouho. Jeden získá časem nad druhým početní převahu.“ Anglický název "Gause's law" vychází ze studie Georgy Gauseho na dvou druzích trepek "Paramecium", "P. aurelia" a "P. caudatum". Podmínky byly nastaveny tak, aby měly trepky každý den přísun čerstvé vody a dostatek potravy. Přestože "P. caudatum" začala ihned dominovat, "P. aurelia" se nakonec vzpamatovala a "P. caudatum" vymřely. Nicméně Gausemu se povedlo udržet "P. caudatum" naživu díky regulaci různých faktorů jako je množství jídla a vody. Proto je Gausův zákon platný pouze pro ekologicky konstantní podmínky. Gause také studoval kompetici na některých druzích kvasinek, konkrétně "Saccharomyces cerevisiae" a "Schizosaccharomyces kefir" a zjistil, že "Schizosaccharomyces kefir" v minulosti zřejmě zcela převálcovala "Saccharomyces cerevisiae "produkováním na ethyl mnohem koncentrovanějšíhoalkoholu.

Předpovědi.

Konkurenční vyloučení bylo předpovězeno mnoha matematickými a teoretickými modely jako je Lotka-Volterra model kompetice. Nicméně přírodní ekosystémy v praxi Gausův zákon, z doposud nepříliš dobře známých důvodů, často porušují. Nejznámějším příkladem je paradox planktonu. Všechny druhy planktonu žijí na limitovaném počtu zdrojů, primárně solární energii a minerálech rozpuštěných ve vodě. Podle konkurenčního vyloučení by měla existovat pouze malá část s ohledem na rozdíl v jejich evolučním fitness. Přesto řada druhů planktonu na volném moři koexistuje. Mezi další příklady patří MacArthurovy pěnice nebo Darwinovy pěnkavy.

Paradoxní znaky.

Částečné řešení výše zmíněných paradoxů leží v mnoha úrovních ekologického systému. Prostorová heterogenita, trofické interakce nebo kompetice v čerpání mnoha zdrojů (ne pouze jednoho), kompetičně-kolonizační výměny a symbióza mohou tvořit výjimku. Nicméně všechny tyto nedostatky jsou zřejmě vědecky detekovatelné. Navíc se zdá, že mnoho biomů je v produkování určitého zdroje téměř neomezených. Tím se vytváří nový paradox: většina dobře známých modelů, které umožňují dlouhodobou koexistenci pro neomezené množství druhů se nezdají být kompatibilní s pozorovanou praxí biologicky rozmanitých biomů.

V ekologii princip konkurenčního vyloučení (anglicky the competitive exclusion principle) označuje zákonitost, podle které nemohou koexistovat dva druhy soupeřící o jeden zdroj, pakliže ostatní ekologické faktory sdílejí. Důvodem je, že pokud má jeden druh i pouze nepatrně lepší adaptaci na prostředí, časem se projeví jeho dominance. A téměř vždy je rozdíl dostatečný na to, aby slabší z druhů buďto vyhynul, nebo se přizpůsobil na jinou niku. V principu jde o proslulý „zákon džungle“ – silnější vyhrává.

In ecology, the competitive exclusion principle, sometimes referred to as Gause's law, is a proposition named for Georgy Gause that two species competing for the same limited resource cannot coexist at constant population values. When one species has even the slightest advantage over another, the one with the advantage will dominate in the long term. This leads either to the extinction of the weaker competitor or to an evolutionary or behavioral shift toward a different ecological niche. The principle has been paraphrased in the maxim "complete competitors can not coexist".


Služby a destinace.

Wizz Air, podobně jako další nízkonákladové letecké společnosti, využívá především menší, sekundární letiště s nejnižšími poplatky, které tak snižují náklady společnosti a mohou nabízet levné letenky svým zákazníkům. V roce 2015 pokrývala nabídka letů společnosti Wizz Air více než 390 pravidelných linek. Nabídka spojení nezahrnuje jen evropské destinace, ale i destinace na asijském kontinentu a například populární dovolenkové destinace ve středomoří.  V prosinci roku 2012 zahájil Wizz Air první mimoevropskou linku mezi letišti Budapešť-Ference Liszta a izraelským Ben Gurionovým mezinárodním letištěm v Tel-Avivu, v roce 2013 následovalo spojení do Ázerbájdžánu na letiště Baku, dále do Istanbulu na letiště Sabiha Gökçen a spojení do Dubaje na nově otevřené mezinárodní letiště Al-Maktúma, kde spolu se saúdskými aeroliniemi Nas Air Wizz Air zahájil pravidelný provoz. Společnost Wizz Air téhož roku zahájila pravidelný provoz na lince mezi Budapeští a Moskvou na letiště Vnukovo.  Od června 2020 se chystá maďarská nízkonákladovka otevřít novou základnu na mezinárodním letišti v Abú Zabí.

Česko.

Praha.

Letiště Václava Havla Praha se stalo jedenáctou základnou společnosti WIzz Air v roce 2009. Již první rok Wizz Air z Prahy létal do 6 destinací: Londýn–Luton, Řím–Ciampino, Bergamo, Brusel, Beauvais a Eindhoven. V lednu 2018 oznámil, že od 14. června 2018 základnu v Praze uzavírá a ruší také linky do Trevisa, Ejlatu a další. Naopak v červenci 2020 přidává WizzAir lety z Prahy do rumunské Bukurešti.  V lednu 2020 Wizz Air pravidelně z Prahy létal do následujících destinací:

Brno.

Dopravce v minulosti létal také na české letiště Brno–Tuřany. Wizz Air odsud provozoval třikrát týdně pravidelné spojení do Londýna–Lutonu (2010 až leden 2018), dvakrát týdně do Eindhovenu (prosinec 2011 až říjen 2017) a do Říma-Fiumicina (březen 2011 až říjen 2012).

Služby.

Wizz Air na palubě svých letadel nabízí občerstvení (Wizz Café servis) za poplatek a doplňkový prodej (Wizz Boutique) parfémů, kosmetických doplňků, šperků, hraček a na vybraných letech prodej jízdenek na přepravu mezi letištěm a městem. Na všech letech lze platit v EUR, na linkách z Prahy v CZK a na linkách směřujících do Velké Británie v GBP, dále je akceptována většina platebních karet MasterCard a Visa.

Historie.

Společnost byla založena v září 2003, hlavním investorem byla americká soukromá firma Indigo Partners specializující se na investice v dopravním průmyslu.

Finanční problémy.

Management dlouhá léta prohlašoval, že Wizz Air je v zisku a využíval to jako jeden z prioritních argumentů proti jiným společnostem, které se dostaly do ztráty (např. SkyEurope Airlines). Koncem roku 2009 však unikly finanční výsledky společnosti, které dokazují to, že společnost o své finanční situaci lhala. Podobně jako již zkrachovalá SkyEurope Airlines, ani jednou od svého vzniku nebyla v zisku. Někteří analytici proto nedávali Wizz Airu velké šance na úspěch, jiní dokonce předpokládali, že Wizz Air bude v blízké době další evropskou společností, která zkolabuje.

Flotila.

Současná.

Wizz Air v lednu 2020 využíval následné typy letounů, průměrné stáří letky bylo 5,7 let:

Wizz Air Hungary Ltd (maďarsky: Wizz Air Hungary Légiközlekedési Kft.) je maďarská nízkonákladová letecká společnost. Byla založena v roce 2003 a v současné době je významným evropským dopravcem s mnoha základnami napříč střední, východní Evropou a na letišti Londýn-Luton. Jedná se o největší leteckou společnost Maďarska, přesto že není národní. Současným generálním ředitelem je József Váradi, který šéfoval také zaniklé společnosti Malév.

Wizz Air, legally incorporated as Wizz Air Hungary Ltd. () and stylised as W!ZZ Air, is a Hungarian low-cost airline with its head office in Budapest. The airline serves many cities across Europe, as well as some destinations in North Africa and the Middle East. It has the largest fleet of any Hungarian airline, although it is not a flag carrier, and currently serves 44 countries. Its Jersey-based parent company, Wizz Air Holdings plc, is listed on the London Stock Exchange and is a constituent of the FTSE 250 Index. As of 2018, the airline has its largest base at Budapest Airport with over 60 destinations. In 2019 the airline transported 39.8 million passengers.


Rodina.

Byla dcerou Heřmana II. Švábského a Gebergy Burgundské, dcery burgundského krále Konráda, bratra císařovny Adély. Jejím prvním manželem byl od 1002 hrabě Bruno z Braunschweigu († 1010/1013?), kterému porodila syna Liudolfa, možná ještě další, jménem neznámé děti. Po ovdovění se roku 1014 provdala za švábského vévodu Arnošta I. (něm. "Ernest") z rodu Babenberků († 1015 při lovecké nehodě), se kterým měla syny Arnošta a Heřmana.

Sňatek s Konrádem.

Konrád II. byl Giseliným třetím manželem, provdala se za něj roku 1016 (nejpozději počátkem 1017) a porodila mu syna Jindřicha – budoucího císaře Jindřicha III. a dcery Beatrix a Matyldu, které zemřely ve věku 16 a 9 let. Po smrti svého druhého muže vykonávala Gisela poručnickou vládu za svého nezletilého syna Arnošta ve švábském vévodství, poručnictví jí však bylo císařem Jindřichem II. odebráno kvůli sňatku se sálcem Konrádem – legitimita manželství byla totiž z hlediska kanonického práva napadnutelná, neboť jejich společným předkem byl král Jindřich I. Ptáčník a císař Jindřich II. se proti tomuto sňatku stavěl i z politických důvodů. Co se týče sňatku Gisely a Konráda, existují domněnky, že ji Konrád před sňatkem unesl, což se sice nedá vyloučit, ale historiky je to nahlíženo jako velmi nepravděpodobné, neboť pro to existuje velice málo důvěryhodných pramenů – např. kronikář Dětmar Merseburský zpravuje o napadnutelnosti legitimity manželství z důvodu příliš blízkého příbuzenství, nicméně o domnělém únosu nevěsty nic neví.

Politický vliv.

Roku 1024 se Gisela po Konrádově boku stala královnou (rozhodovalo se mezi Konrádem a jeho stejnojmenným strýcem, který byl ovšem mladší než on – proto bývá Konrád v pramenech označován jako Konrád starší). Arcibiskup Aribo Mohučský ji sice odmítl korunovat (snad kvůli kanonické překážce jejího manželství s Konrádem), nicméně korunovace byla přesto provedena, a to 21. září 1024 arcibiskupem Pilgrimem Kolínským. Poté, co se stala královnou a o tři roky později (26. března 1027) císařovnou, měla Gisela velký podíl na říšské politice, což dosvědčuje i značný počet jejích intervencí v královských listinách (jako intervenientka se objevuje dokonce v 60% Konrádových listin, často intervenovala spolu s dalšími osobami).  Na základě jejího zprostředkování přenesl její strýc Rudolf III. Burgundský ve smlouvě z Basileje na Konráda II. nástupnictví v Burgundském království, které pak připadlo Říši. Císařovna Gisela také hrála důležitou zprostředkující roli mezi císařem Konrádem, a synem z druhého manželství, švábským vévodou Arnoštem. Skrze její přímluvu byl také v Merseburgu roku 1033 uzavřen mír mezi Konrádem a vévodou Měškem Polským.

Vdovství a smrt.

Po nástupu jejího syna Jindřicha III. na trůn roku 1039 Giselin vliv poklesl, i když zpočátku se jako intervenientka objevuje i v jeho listinách. Zemřela v Goslaru 14. února 1043 na úplavici. Je pohřbena ve Špýru v katedrály Panny Marie a sv. Štěpána. Zajímavostí je, že při otevření hrobu byly odebrány vlasy zemřelé císařovny (údajně zlatavé) a byly podrobeny analýze, dle které se údajně jednalo o ženu před menopauzou – což by odpovídalo roku narození 999.

Gisela Švábská (11. listopadu 989 /990 dle náhrobní desky/ – 15. února 1043 v Goslaru) byla hraběnka z Braunschweigu, švábská vévodkyně, německá královna a římská císařovna, manželka Konráda II., prvního císaře z rodu Sálců.

Gisela of Swabia ( 990 – 15 February 1043), a member of the Conradiner dynasty, was queen of Germany from 1024 to 1039 and empress of the Holy Roman Empire from 1027 to 1039 by her third marriage with Emperor Conrad II. She was the mother of Emperor Henry III. She was regent of Swabia for her minor son Duke Ernest II of Swabia in 1015.


Odkaz.

Švédský přírodovědec Carl Linné pojmenoval na počest Kamela (viz eponym) a jeho přírodovědných prací rod kamélie, mezi něž se řadí čajovník čínský ("Camellia sinensis"), zdroj čaje. Právě tento druh Kamel vylíčil i ve svém díle, ačkoliv Linné při svém popisu kamélie z Kamelovy práce paradoxně nečerpal. Jedinou filipínskou rostlinou pojmenovanou po Kamelovi je "Eugenia camelii", která však je známa z jen jednoho exempláře v herbáři americké Smithsonian Institution.  Třísté výročí Kamelovy smrti v roce 2006 bylo zařazeno mezi významná světová výročí UNESCO.

Život.

Kamel se narodil se v roce 1661 v rodině brněnského postřihačského mistra Andrese Kamela. Navštěvoval místní jezuitské gymnázium, kde se vyučil lékárníkem, a 12. listopadu 1682 vstoupil do jezuitského řádu. V klášterní lékárně postupně získával lékárnickou praxi. Po ukončení noviciátu působil jako lékárnický pomocník ("socius infirmarii") v Jindřichově Hradci a v roce 1686 vedl lékárnu koleje v Českém Krumlově. V této době podal žádost o vyslání do jezuitských zámořských misií, které bylo vyhověno. Přes Cádiz a Nové Španělsko doplul v roce 1688 do Manily na Filipínách.  V Manile působil v koleji svatého Ignáce jako lékárník a pečoval i o nemocné. V Manile také údajně otevřel první jezuitskou lékárnu na Filipínách, kde v duchu křesťanské lásky k bližnímu poskytoval chudým a domorodcům zadarmo léky. Díky Kamelově práci se jezuitská lékárna v Manile brzy stala jednou z nejproslulejších v oblasti a jeho péči vyhledávali i vysoce postavené osobnosti. Přestože Filipíny už nikdy neopustil, jeho renomé jej přivedlo do písemného styku se vzdělanci jak v Evropě, tak Asii. Dopisy, informace a exempláře si vyměňoval s Willemem ten Rhijnem, nizozemským chirurgem v Batávii; Samuelem Brownem a Edwardem Bulkleym, dvěma britskými chirurgy v Madrasu; a zejména se dvěma členy londýnské Královské společnosti, lékárníkem Jamesem Petiverem a přírodovědcem Johnem Rayem.  Zemřel v 45 letech v jezuitské koleji v Manile na průjmové onemocnění.

Dílo.

Kamel zkoumal filipínskou flóru z hlediska možného využití v lékařství a založil botanickou zahradu s evropskými i místními léčivkami. Rostlinstvo a zvířenu ostrova Luzon systematicky popisoval a poznatky doplňoval kresbami. Mezi jiným podal první zprávy o rostlině "Strychnos Ignatii" ("Faba Sancti Ignatii"), z níž se získává jedovatý alkaloid strychnin, či o filipínském nártounu či letuše. O publikaci Kamelovy práce se zasloužili jeho dopisovatelé Ray a Petiver: jeho popisy filipínských bylin, křovin a stromů se objevily jako apendix třetího svazku Rayova veledíla "Historia Plantarum" (1704), zatímco zbytek jeho traktátů vyšel ve "Philosophical Transactions" vydávaných Královskou společností. Několik Kamalových ilustrací Petiver otiskl ve svém "Gazophylacium Naturae et Artis".  Kamelovy zápisky jsou uloženy především v Britské knihovně v Londýně. Po jednom svazku Kamelových ilustrací a popisů se dochovalo v londýnském Přírodopisném muzeu a archivu teologické fakulty Lovaňské univerzity.  Kamel se pokusil o klasifikaci rostlin, ovšem v duchu předlinnéovské botaniky. Rostliny dělil do tří „tříd“:

Jiří Josef Kamel, německy Georg Joseph Kamel či latinsky Camellus (21. dubna 1661 Brno – 2. května 1706 Manila) byl původem moravský jezuitský misionář, lékárník a botanik, který podal první ucelené zprávy o flóře a fauně na Filipínách, a představil je tak širšímu evropskému publiku.

Georg Joseph Kamel (; ; ; ; 21 April 1661 – 2 May 1706) was a Jesuit missionary, pharmacist and naturalist known for producing the first comprehensive accounts of Philippine flora and fauna and for introducing Philippine nature to the European learned world. A number of Kamel's treatises were published in the "Philosophical Transactions", while his descriptions of Philippine flora appeared as an appendix to the third volume of John Ray's "Historia Plantarum".


Anatomie a stavba těla.

Ostencovití mají velice oválné a komprimované (slisované) tělo. Hlava je velká, zakončena malým ústním otvorem s velmi silnými zuby, které jsou přizpůsobené k drcení ulit a korálů. Spodní čelist se skládá ze čtyř zubů na každé straně, zatímco horní čelist obsahuje sadu dalších šesti destičkových zubů. Kromě zubů se chrání také malými ocasními trny, které mohou poškrábat a zranit jiné ryby nebo dokonce člověka. Oči jsou malé, v horní části hlavy, daleko od úst a fungují nezávisle na sobě, každé oko se může pohybovat jiným směrem. Přední hřbetní ploutev je tvořena ze tří ostnů, z nichž první je nejdelší a nejsilnější. Dostali podle nich i své pojmenování. Ostny fungují jako ochrana před predátory. První osten je uzamčen do druhého a pomocí třetího jej může opakovaně vystřelovat do vzpřímené polohy. Působí tak větší a pro predátora by tudíž bylo obtížné jej spolknout. Řitní a zadní hřbetní ploutve jsou schopné vlnit se ze strany na stranu, což pomáhá rybě plout pomaleji. Srpkovitou ocasní ploutev používají ostencovití pouze v případě úniku před nebezpečím.  Většina ostencovitých dorůstá délky 20-50 centimetrů, některé druhy mají však až jeden metr ("Pseudobalistes naufragium"). Jsou velice pestře zbarveni. Mezi základní barvy patří modrá, žlutá, oranžová, bílá, černá, šedá a hnědá. Na těle mají propracované ornamenty, které obsahují skvrny a čáry. Barevné schémata jim umožňují dobře splynout s místem, ve kterém se vyskytují.

Chování.

Ostencovití se vyskytují především v mělkých vodách a podél korálových útesů. Jsou to agresivní ryby, které chrání své teritorium, především pokud jde o samice, které hlídají své jikry. Mohou napadnout také potápěče, pokud se pohybuje na jejich teritoriu. Kousnutí může být bolestivé, nikoliv však smrtelné. Většinou žijí samostatně, ale vzhledem k tomu, že hledají potravu na stejných místech, bývají často považováni za skupinu. Během dne jsou neustále v pohybu, zpomalují až v noci, kdy hledají úkryt v písku, do kterého se schovávají před predátory.

Rozmnožování.

Samci ostencovitých migrují na svá tradiční místa, kde probíhá tření, která si důkladně chrání před ostatními samci, protože bez vlastního území by neměli ke tření šanci. Území samce slouží k rozmnožování a péči o mláďata. Většina samčích teritorií se nachází nad písčitým mořským dnem nebo skalním útesem. Na každém teritoriu je více než jedna samice a samec se tře s každou z nich. Na ostrově Izu v Japonsku má jeden druh ostencovitých ("Xanthichthys mento") na svém teritoriu ve stejnou dobu až tři samice, se kterými se postupně tře.

Péče o mláďata.

Samice v období tření klade velké množství vajíček, z kterého ale přežije jen malý počet. O jikry se stará samec i samice. Samice je v bezprostřední blízkosti jiker, chrání je a fouká na ně vodu, aby je dobře zásobovala kyslíkem. Samec je ve větší vzdálenosti a chrání samičku i jikry před případným nebezpečím. Po vylíhnutí jsou mláďata stále v ohrožení, protože představují chutnou potravu pro větší ryby. Dospělosti se dožije jen málo z nich.

Potrava.

Ostencovití jsou masožravci. Velkou část jejich potravy tvoří krabi, krevety, mořští ježci, červi a jiní bezobratlí. Dále jí mušle, které dokáží rozdrtit pomocí svých silných zubů. Můžeme je také vidět jíst jiné menší ryby, které neloví, ale pokud najdou mrtvé tělo ryby, sní ji. Potravu vyhledávají na dně oceánů a moří, kdy pomocí vody, kterou vystřelují z úst, odstraňují písek, ve kterém se většinou jejich potrava nachází.

Chov ostencovitých.

Ostencovití jsou také chováni v akváriích. Jsou ovšem velmi nároční, nedoporučují se proto začátečníkům. Bývají agresivní vůči ostatním rybám, z toho důvodu je lepší chovat je samostatně, v páru s dalším ostencem nebo stejně velkými rybami, záleží na druhu ostencovitého. Potřebují velké nádrže s prostorem pro plavání a úkryt. Často se stává, že ostencovití útočí na vybavení akvária, především na ohřívače akvária, topítka, korály. Je důležité krmit je 3 až 5× denně pestrou stravou.

Ostencovití ("Balistidae") je čeleď mořských paprskoploutvých ryb z řádu čtverzubci ("Tetraodontiformes"). Ostencovití se vyskytují v tropických mořích celého světa, v menší míře zasahují i do moří subtropů a mírného pásu. Je známo asi 40 druhů ve 12 rodech.

Triggerfishes are about 40 species of often brightly colored fish of the family Balistidae. Often marked by lines and spots, they inhabit tropical and subtropical oceans throughout the world, with the greatest species richness in the Indo-Pacific. Most are found in relatively shallow, coastal habitats, especially at coral reefs, but a few, such as the oceanic triggerfish ("Canthidermis maculata"), are pelagic. While several species from this family are popular in the marine aquarium trade, they are often notoriously ill-tempered.


Rozšíření.

V Evropě žije od východní Francie, Itálie a jižní Skandinávie (kde u pobřeží proniká až k 64. stupni severní šířky) až po Ural, Kavkaz, Malou Asii a Blízký východ, ostrůvkovitě se vyskytuje v jižní Anglii, Pyrenejích a na mnoha ostrovech.

Stavba těla.

Tato statnější myšice je dlouhá 90–123 mm, ocas má stejně dlouhý jako tělo. Váží 18–45 g. Zaujmou na ní výrazně velké oči – připadá na ně 0,52 % váhy celého těla (u myši domácí jen 0,13 %).  Je dvoubarevná, hřbet má rezavě hnědý, břicho bělavé. Často mívá výrazně žlutou skvrnu na hrdle.

Prostředí.

Domovem myšice lesní jsou lesy všeho druhu. Obývá převážně vzrostlé listnaté nebo smíšené lesy, ale vyskytuje se i v jehličnatých lesích, horských porostech i mladých lesích. Lze ji nalézt i v křovinách navazujících na les. Vyhýbá se obdělávaným půdám.  Na většině území, kde se vyskytuje, je velmi hojná – její populační hustota přesahuje 100 jedinců na hektar. Nebyly u ní zaznamenány žádné populační exploze – tedy roky, kdy by se počet zvířat výrazně zvýšil.

Způsob života.

Jako všechny ostatní myšice je velmi aktivní. Rychle běhá a dobře šplhá po stromech a keřích i ve výšce několika metrů. Zde také hledá potravu – žere žaludy, bukvice, ořechy a další semena stromů (nejraději olejnatá). Nedělá ji větší problém poradit si s tvrdou skořápkou. Především na jaře si přilepšuje i hmyzem nebo jinými bezobratlými lesními živočichy. Nebylo zjištěno, že by se – oproti myšici temnopásé a myšici malooké – živila zelenými částmi rostlin.  Hodně potravy si také shromáždí ve svém hnízdě před zimou. To si staví v kořenech stromů nebo mezi kameny, ale i v dutinách stromů, metrech dřeva nebo ptačích budkách. V něm často žije i víc jedinců pohromadě. V zimě však – stejně jako ostatní myšovití – neupadá do zimního spánku.  Je aktivní především v noci (jak nazačují i její velké oči). Z hnízda vychází většinou hodinu po setmění a potravu shání i několik stovek metrů od něj.

Rozmnožování.

Myšice lesní má za rok až 4 vrhy mláďat. Začíná se rozmnožovat poměrně brzy už v únoru až březnu; poslední vrhy jsou v září. Nejčastěji mívá 5–6 mláďat (pozorované rozmezí je 2–9), která kojí dva týdny. Mláďatům se oči otevírají v 12 dnech, osamostatňují se ve třech týdnech a v 6–8 týdnech pohlavně dospívají. Pokud se myšice lesní nestane kořistí kuny, sovy nebo zdivočelé, příp. divoké kočky, může se v přírodě dožít 2, v zajetí výjimečně až 3 roky.

Nemoci.

Myšice je přenašečem některých patogenů, mj. i jednoho z hantavirů – viru Dobrava, objeveného ve Slovinsku.

Myšice lesní ("Apodemus flavicollis") – dříve též myšice žlutohrdlá – je středně velký hlodavec z čeledi myšovitých ("Muridae"). Obývá převážně lesy celého Česka i Slovenska.

The yellow-necked mouse ("Apodemus flavicollis"), also called yellow-necked field mouse, yellow-necked wood mouse, and South China field mouse, is closely related to the wood mouse, with which it was long confused. It was only recognised as a separate species in 1894. It differs in its band of yellow fur around the neck and in having slightly larger ears and usually being slightly larger overall. Around 100 mm in length, it can climb trees and sometimes overwinters in houses. It is found mostly in mountainous areas of southern Europe, but extends north into parts of Scandinavia and Britain. It facilitates the spread of tick-borne encephalitis to humans and is a reservoir species for the Dobrava virus, a hantavirus that is responsible for causing haemorrhagic fever with renal syndrome.


Struktura.

Vlastnosti alicinu jsou podmíněné přítomností thiosulfinátové funkční skupiny: R-S(O)-S-R, přičemž samotný výskyt alicinu je dán enzymatickou reakcí enzymu alliinázy, která štěpí aminokyselinu alliin. Tato enzymatická reakce vzniká resp. je započata poškozením (rozřezáním, stisknutím) příslušné zeleniny - s tím souvisí i umístění enzymu ve vakuole a jeho substrátu alliinu v cytoplazmě. V přirozeném stavu se vyskytuje vždy jako racemická směs (racemát). Příslušnou racemickou formu můžeme obdržet jako výsledek reakce oxidace disulfidu diallylu:  Zmiňovaný enzym aliináza je deaktivován při poklesu pH pod 3, i proto po požití není alicin nadále vytvářen. Z pohledu zpracování zeleniny obsahující alicin je rovněž potřeba zdůraznit, že trvanlivost této látky je 16 hodin při 23 °C.

Léčebné a preventivní užití.

Několik studií z let 1995–2005 prováděných na zvířatech naznačilo, že alicin se může uplatnit: v léčbě aterosklerózy, při snižování ukladání tuků v cevních stěnách, ve vyrovnání hladiny lipoproteinů, při snižování krevního tlaku; dále byly zjištěny: antitrombotické účinky protizánětlivá aktivita a antioxidační účinky.  Další studie poukázaly na riziko poškození střevních buněk alicinem skrze silnou antioxidační reakci, zde je ale potřeba zdůraznit, že se jednalo buď o pokusy, kdy bylo užito nadměrné množství alicinu nebo byl vpraven přímo do příslušné tkáně (lumen). Ohledně účinků alicinu na snížení zvýšené hladiny cholesterolu, byla provedena randomizovaná (náhodný výběr pokusných osob) klinická studie, financovaná Národním institutem zdraví v USA (National Institutes of Health - NIH) a sdělená v Archives of Internal Medicine v roce 2007. Z výsledků vyplynulo, že k redukci mírně zvýšené hladiny cholesterolu nedošlo, a to při užití jakékoliv dostupné formy alicinu. Toto zjištění je posíleno i faktem, že v této studii byl použit čerstvý česnek s vysokým obsahem alicinu.  V roce 2009, Vaidya, Ingold a Pratt objasnili antioxidační mechanismus alicinu. Ten je dán tím, že produkt rozkladu alicinu, kterým je kyselina 2-propensulfenová, má silnou schopnost vázat na sebe volné radikály.

Antibakteriální vlastnosti.

Výzkum alicinu prokázal několik antimikrobiálních vlastností, které byly studovány jak z hlediska samotného antimikrobiálního efektu, tak s tím propojených biochemických interakcí. Jedna z důležitých potenciálních vlastností tohoto druhu, je schopnost alicinu působit v léčbě infekcí způsobených zlatým stafylokokem rezistentním na meticilin (methicillin-resistant Staphylococcus aureus, MRSA). Tyto infekce se vyskytují zejména v nemoničním prostředí, kde kombinace pobytu léčebné komunity a nasazování různých antibiotických léčiv produkuje odolné (rezistentní) kmeny bakterií, mezi něž MRSA patří (viz nozokomiální infekce). Alicin potvrdil své antimikrobiální aktivity u 30 různých kmenů MRSA s rozsáhlou škálou odolnosti vůči alternativním mikrobiotikům. U 88 % vzorků / kmenů MRSA byly minimální bakteriostatické účinky (výrazné zpomalení, inhibice až zastavení množení) při koncentraci 16 mg/litr. Při 32 mg/litr bylo zastaveno množení u všech kmenů. Baktericidní účinky (zabití bakterie) projevoval alicin u těchto klinických rezistentních kmenů MRSA takto: 88 % všech kmenů bylo zničeno minimální koncentrací 128 mg/litr alicinu. Při koncentraci 256 mg/litr došlo ke zničení všech testovaných kmenů. Ze všech těchto zkoumaných kmenů jich 82 % vykazovalo rezistenci vůči mupirocinu (antibiotikum, které je běžně užíváno v mastích k léčbě zánětlivých kožních onemocnění). Míra rezistence se pohybovala od střední až po úplnou. Účinnost alicinu ve formě hydratačního krému je menší než jeho účinnost v tekutém médiu, přesto jeho koncentrace v krému 500 mg/L se ukázala stejně účinnou jako koncentrace 20 mg/L mupirocinu (mupirocin v této koncentraci se často používá ke zmiňované léčbě kožních zánětlivých onemocnění).  Ve vodě přítomný, očištěný alicin se jeví jako stabilnější než jeho jiné konzervační formy. Může to být způsobeno tím, že atomy vodíku ve vodě reagují s molekulou kyslíku přítomnou v alicinu. Dále této větší stabilitě pravděpodobně přispívá omezení přítomnosti jiných chemických reaktantů přítomných v samotném česneku (pravděpodobně rozředění ostatních reakčních komponent česneku ve vodě přispívá k ochraně resp. větší konzervaci molekul alicinu).

Alicin (či allicin) je diallyldisulfomonooxid vyskytující se zejména v zelenině z podčeledi "Allioideae" čeledi amarylkovité ("Amaryllidaceae"), kam patří například česnek nebo cibule. Je zodpovědný za charakteristické štiplavé aroma česneku. Poprvé byl izolován a zkoumán v roce 1944 v laboratoři Chestera Johna Cavallita a Johna Hayse Bailyeho, a to jako bezbarvý roztok s výrazným až štiplavým aromatem. V rámci jeho výzkumu bylo zjištěno, že alicin má antibakteriální (antibiotické), fungicidní (protiplísňové) a virucidní účinky. V samotném česneku alicin plní mimo jiné roli obrany proti jeho škůdcům.

Allicin is an organosulfur compound obtained from garlic, a species in the family Alliaceae. It was first isolated and studied in the laboratory by Chester J. Cavallito and John Hays Bailey in 1944. When fresh garlic is chopped or crushed, the enzyme alliinase converts alliin into allicin, which is responsible for the aroma of fresh garlic. The allicin generated is unstable and quickly changes into a series of other sulfur-containing compounds such as diallyl disulfide. Allicin is part of a defense mechanism against attacks by pests on the garlic plant.


Základní informace.

Rozšíření.

Myška drobná žije na loukách a v okolí vodních ploch, kde vyhledává především vlhká stanoviště porostlá rákosím, na podmáčených loukách s vysokou trávou a v mokřinách. Někdy se vyskytuje i na sušších místech v křovinách podél silnic a cest nebo v zanedbávaných zahradách. Na zimní období se uchýlí do vyhrabaných nor, pod slehlé rákosí nebo do stohů slámy, do stodol nebo i do lidských obydlí. Samečci tohoto druhu si nárokují teritorium o rozloze asi 400 m2, samičky si vystačí s menším územím.  Myška drobná se mimo některých hornatých oblastí Skandinávie vyskytuje v celé Evropě a také v Asii po severovýchodní Sibiř a Dálný východ. Nevyskytuje se ale v oblastech zhruba pod 35° severní šířky.

Popis.

Myška drobná má žlutohnědou barvu srsti, na břiše přechází v bílou. Někdy má srst i rezavou. V zimě přechází barva srsti v tmavší načervenalý odstín. Myška má velmi malé ušní boltce a tupě zakončený čenich s žlutým zbarvením. Dále má velmi řídce ochlupený a velmi pohyblivý chápavý ocas, který je jen o málo kratší než tělo, a který je velice důležitý pomocník v životě myšky drobné, protože jí pomáhá udržovat rovnováhu při hledání potravy a šplhání po stéblech rákosí.

Způsob života a potrava.

Myška drobná bývá aktivní spíše ve dne a ráda šplhá po stéblech vysokých trav nebo rákosinách. Ve výšce 30-80 cm nad zemí si staví hnízdo do tvaru koule ze stébel trav o průměru kolem 10 cm. Vnitřek si vystýlá chmýřím nebo rozcupovanými travinami. Když v něm samička porodí mladé, na celý jeden týden hnízdo uzavře.  Tento hlodavec má velice rozmanitý jídelníček, který závisí na momentálním ročním období. Žere semena rostlin, bobule a jiné rostlinné plody. Občas loví hmyz, hlavně moly, kobylky a brouky. Na polích šplhá za pomoci svého ocasu na stébla obilovin a vybírají zrna v klasech. Tím sice na polích nadělá zemědělcům nějaké škody, ale díky tomu, že loví některé druhy hmyzu, hlavně mšice, jsou vcelku užiteční. Na mšicích jim nejvíce chutná medovice, kterou vylučují, protože jim chutnají sladkosti, takže myšky někdy i olizují nektar z květů.

Rozmnožování.

Myšky drobné se velmi rychle množí a během jednoho roku přivádí na svět až šest vrhů vždy po 21-denní březosti. V každém bývají tři až osm mláďat, z toho srpnové a zářijové generace bývají početnější. Mláďata jsou v hnízdě zavřená 11 dní a rychle dospívají. Už po dvou dnech života umí dobře lézt a po čtyřech dnech se o sebe starají sami. Po osmi dnech už dobře vidí a v devíti dnech již přijímají pevnou potravu. Matka, když je přestane kojit, jim nosí v pravidelných dávkách potravu. Sama požírá výkaly mláďat, aby nepřilákala ke hnízdu predátory. Po 11 dnech jsou mláďata schopná opustit hnízdo a prozkoumávat okolí. Když dosáhnou věku 16 dní, jsou již plně soběstačná a jejich matka zpravidla bývá zase březí. Jedinci pak pohlavně dospívají ve věku měsíce a půl.

Domácí chov.

Myšky drobné se dají snadno chovat v domácnostech. Je dobré je chovat buď v párech nebo ve skupinkách s jedním samcem a několika samicemi. Vyžadují minimálně 1 metr vysokou klec s rozměry základny půl na půl metru s členitou vnitřní výbavou (hodně listí, stébel, větví, mech na dně atd...). Důležité je poskytnout jim travnatý materiál na stavbu hnízd. Krmení tvoří z asi 60% rostlinná potrava a semena, zbytek tvoří živočišná potrava (viz odstavec o potravě). Můžou se přikrmovat i vařeným libovým masem nebo vajíčky vařenými natvrdo, případně suchary a sladkostmi. Je zapotřebí dbát na to, aby myšky netrpěly obezitou. Co se týče tekutin, postačí napáječka pro hlodavce nebo miska s vodou.

Myška drobná ("Micromys minutus") je velmi drobný druh hlodavce z čeledi myšovitých. Společně s myšivkou horskou patří k nejmenším evropským hlodavcům. Tento druh sice nepatří k ohroženým druhům, ale jeho početní stavy trpí kvůli modernímu zemědělství.

The harvest mouse ("Micromys minutus") is a small rodent native to Europe and Asia. It is typically found in fields of cereal crops, such as wheat and oats, in reed beds and in other tall ground vegetation, such as long grass and hedgerows. It has reddish-brown fur with white underparts and a naked, highly prehensile tail, which it uses for climbing. It is the smallest European rodent; an adult may weigh as little as. It eats chiefly seeds and insects, but also nectar and fruit. Breeding nests are spherical constructions carefully woven from grass and attached to stems well above the ground.


Průběh mise.

Přípravy na start.

Po svém předcházejícím prvním letu STS-6 si orbiter Challengeru vyžadoval opravy, hlavně tepelného štítu. Poškodila se například izolace na motorech OMS, která byla nahrazená asi 170 destičkami. Dalších 120 destiček nahradilo ochranu na elevónech a 60 poškozených dlaždic bylo vyměněných za nové. Celkem trvaly opravy a prověrky Challengeru 35 dní. Přípravy na start bylo potřeba maximálně urychlit, protože předcházející start proběhl se zpožděním a další opoždění by ohrožovalo připravovaný termín startu pro misi STS-9.  Raketoplán byl ve startovací sestavě na mobilním zařízení MLP-1 převezen na rampu 39-A 26. května. Vlastní odpočítávání začalo 16. června v T-40 hodin. Zkrácení standardní doby odpočítávání bylo způsobené tím, že množství operací proběhlo mimo rámec odpočítávání. V průběhu odpočítávání se vyskytly tři menší závady.

Start.

Mise STS-7 začala 18. června 1983 ve 11:33:00 UTC. Na rozdíl od předcházejících letů proběhlo navedení Challengeru na oběžnou dráhu přesně podle plánu. Přitom při dosavadních letech byly ve výškách až kilometrové odchylky. Dva manévry motorů OMS v čase T+10 minut a T+44 minut dostaly Challenger na téměř kruhovou oběžnou dráhu ve výšce 289–305 km.

Průběh letu.

Po otevření nákladového prostoru a nevyhnutných prověrkách byla nejprve vypuštěná družice Anik C2, kterou její motor PAM-D (Payload Assist Module) dostal na dočasnou dráhu. Na geostacionární dráze byla zakotvená 24. června.  K vypuštění Palapy B1 došlo během druhého dne letu, 19. června. V průběhu tohoto dne přístroje na palubě raketoplánu zaznamenaly pozvolný pokles tlaku v rezervoáru hydraulické kapaliny v systému APU č. 2. Pokles tlaku se podařilo vyrovnat malým čerpadlem.  Dne 20. června začala Rideová aktivovat vědecké přístroje na palubě družice SPAS-01. Piloti se zatím věnovali manévrování s raketoplánem a prověrce lodních systémů. Družice SPAS-01 byla vypuštěna 22. června. Vypuštění družice o den dříve ohrožovala stoupající teplota v její elektronice. Fabian nejprve uchopil družici manipulátorem RMS za kotvičku na horní straně a po uvolnění zajišťovacích zámků vyzvedl SPAS-01 nad nákladový prostor. V 08:05 UT nechal družici asi minutu volně se vznášet nad raketoplánem a pak ji znovu uchopil manipulátorem. Poté řídící středisko povolilo uvolnit družici definitivně. Po postupném manévrování se raketoplán vzdálil od družice na 300 metrů, poté se k ní opět přiblížil a Thagard ji manipulátorem zachytil. Předtím však Rideová družici záměrně uvedla do pomalé rotace.  Po tomto prvním úspěchu se testoval vliv spalin z manévrovacích trysek raketoplánu (RCS) na družici. Vše probíhalo bez problémů a po opětovném zachycení byla družice znovu uložená v nákladovém prostoru raketoplánu. Dne 23. června proběhly další pokusy s družicí, tentokrát ale bez jejího vypuštění. Začaly rovněž přípravy na přistání.

Přistání.

Přistání bylo naplánované na 24. června na Kennedyho vesmírném středisku, ale kvůli přízemní mlze muselo být odložené. Ředitel dal nakonec příkaz k přistání na základně Edwards AFB. Zážeh motorů OMS, dlouhý 168 sekund, snížil perigeum dráhy a raketoplán díky tomu vstoupil do atmosféry. Na přistávací dráhu Challenger dosedl v 13:57:10 UT.

STS-7 je označení letu raketoplánu Challenger, pro který to byl druhý let do vesmíru a sedmý let raketoplánu celkově. Byl to první vesmírný let ženy v americké historii a zároveň let, který měl do té doby nejpočetnější posádku, letící v jedné vesmírné lodi.

STS-7 was NASA's seventh Space Shuttle mission, and the second mission for the Space Shuttle "Challenger". During the mission, "Challenger" deployed several satellites into orbit. The shuttle launched from Kennedy Space Center on June 18, 1983, and landed at Edwards Air Force Base on June 24. STS-7 was notable for carrying Sally Ride, America's first female astronaut.