Život.

Thomas Midgley se narodil ve městě Beaver Falls v Pensylvánie, jeho otec byl také vynálezce. Vyrostl v Columbusu ve státě Ohio. Studium strojního inženýrství na Cornellově univerzitě úspěšně dokončil roku 1911.

Objevení ethylu.

V prosinci 1921, kdy pracoval pod vedením Charlese Ketteringa v Daytonských Výzkumných laboratořích - dceřiné společnosti General Motors (kde začal pracovat v roce 1916), Midgley objevil, že přidání tetra-ethyl-olova (TEL) zabrání „klepání“ benzinových spalovacích motorů. Firma nazvala látku jako "ethyl", aby se vyhnula všem zmínkám o olovu ve zprávách a v reklamě. Ropné společnosti a výrobci automobilů, zejména GM, kteří vlastnili patent (podaný Ketteringem a Midgleym), usilovně prosazovali olovnaté palivo jako alternativu k ethanolu nebo ethanolové směsné pohonné hmoty, na nichž mohli mít jen velmi malý zisk.  V prosinci 1922 udělila společnost "American Chemical Society" Midgleymu "medaili William H. Nicholse" jako první z několika významných ocenění, které získal během svého života.  Následné doplnění olova k benzínu mělo nakonec za následek únik obrovského množství olova do atmosféry, což způsobilo zdravotní problémy po celém světě. Sám Midgley si musel vzít prodlouženou dovolenou, aby se vyléčil z otravy olovem. "Asi po roční práci s organickým olovem," napsal v lednu 1923, "sám zjišťuji, že mé plíce byly zasaženy a že je nutné, aby stáhly veškerá práce a získat velké dodávky čerstvého vzduchu." Poté odešel do Miami na rekonvalescenci.  V dubnu 1923 GM vytvořila svou pobočku "General Motors Chemical Company", která měla dohlížet na výrobu tetraetylolova společností DuPont a umístila Charlese Ketteringa do funkce prezidenta a Midgleyho jako viceprezidenta.  Po dvou mrtvých a několika případech otravy olovem ve výrobním závodě v Daytonu a Ohiu pracovníci v Daytonu v roce 1924 řekli, "jsme deprimováni situací a doporučujeme zvážení vzdát se celého tetraethyl-olověného programu." V průběhu příštího roku zemřelo nejméně osm lidí pobočky "DuPont Deepwater" v New Jersey.  Po nespokojenosti s rychlostí výroby v pobočce "DuPont" s využitím jejich "bromidového procesu" společnosti GM a Standard Oil vytvořily v roce 1924 novou pobočku "Ethyl Gasoline Corporation" a vybudovaly nový závod na výrobu tetraetylolova pomocí vysoce nebezpečného vysokoteplotního "etylchloridového procesu" na rafinérii Bayway v New Jersey. Během prvních dvou měsíců od jejího provozu tuto pobočku postihlo více případů otravy olovem, halucinací, duševních chorob a také řada úmrtí rychle za sebou.  30. října se Midgley zúčastnili tiskové konference k demonstraci za bezpečnost při kontaktu s látkou. Na této demonstraci si nalil tetra-ethyl na ruce, a potom si dal láhev s chemikálií k nosu a vdechoval ji šedesát sekund. Prohlásil při tom, že by to mohl dělat každý den, aniž by mu to způsobilo jakékoliv problémy. Závod však byl uzavřen státem New Jersey o pár dní později a standardní norma pro výrobu tetraetylolova byla zakázána až do udělení státního souhlasu.  Midgley byl zbaven svého postavení viceprezidenta na GMCC v dubnu 1925, údajně kvůli své nezkušenosti v organizačních věcech, ale zůstal zaměstnancem GM.

Vynález freonu.

V roce 1930 "General Motors Corporation" pověřila Midgleyho, aby vynalezl netoxické a bezpečné chladivo pro domácnost. Spolu s Charlesem Ketteringem vynalezl halogenderiváty (CFC) uhlovodíků (podmnožinu chlor-fluorovaných uhlovodíků), kterému komerčně přezdívali freon. První patent na freon (1886339) byl podán prostřednictvím Charlese Ketteringa a byl přiřazen k divizi "General Motor's Frigidaire".  CFC nahrazuje různé toxické nebo výbušné látky používané dříve jako pracovní kapaliny v tepelných čerpadlech a ledničkách. CFC byly také používány jako pohonné hmoty v aerosolových nádobách sprejů, inhalátorech s odměřenou dávkou (astma-inhalátory) atd. Za svou práci byl v roce 1937 oceněn "Perkinovou medailí".

Pozdější život.

V roce 1940, ve věku 51 let, Midgley onemocněl dětskou obrnou, která ho zařadila mezi těžce zdravotně postižené. To ho vedlo k navržení propracovaného systému výtahu z řetězů a kladek, s jejichž pomocí se dostával z postele. Tento systém se mu stal osudnou příčinou jeho smrti, kdy se náhodně zapletl do lana z tohoto zařízení, uškrtil se a zemřel. Bylo mu 55 let.  Midgley zemřel ještě před konečným prokázáním účinků freonů na ozonovou vrstvu, které vešlo ve všeobecnou známost v roce 1974.

Thomas Midgley, Jr. (18. května, 1889 Beaver Falls – 2. listopadu, 1944 Worthington) byl americký strojní inženýr a chemik. Vynalezl aditivum tetraethylolovo, které se přidávalo do benzínu nebo halogenderiváty (CFC, Freony). Je držitelem více než stovky patentů. Zatímco ve své době byl vychvalován, dnes se na jeho objevy odborníci dívají skepticky kvůli vážným negativním dopadům na životní prostředí. Environmentální historik J. R. McNeill o Midgleym řekl, že měl "„větší vliv na stav zemské atmosféry než jakýkoli jiný organismus v historii Země.“"

Thomas Midgley Jr. (May 18, 1889 – November 2, 1944) was an American mechanical and chemical engineer. He played a major role in developing leaded gasoline (Tetraethyllead) and some of the first chlorofluorocarbons (CFCs), better known by its brand name Freon; both products were later banned due to concerns about their impact on human health and the environment. He was granted more than 100 patents over the course of his career.


O autorovi.

O Diogénovi není z jiných pramenů známo skoro nic, nevíme ani, kde se narodil a kde žil. Pouze z jazyka, stylu a z výběru látky jeho spisu lze usoudit, že jej napsal v první polovině 3. století, snad kolem roku 220, že nejspíš nebyl školeným filosofem, nýbrž spíše sběratelem anekdot a citátů, a že snad také žil někde v provincii, mimo hlavní města. Někteří považují Diogena za křesťana, pravděpodobnější však je, že byl skeptik nebo epikurejec. Jeho dílo je napsáno tak, že autorovy sympatie neprozrazuje.

Dílo.

Jeho spis, „O životě a učení slavných filosofů“ ("Filosofón bión kai dogmatón synagógé"), se skládá z deseti knih, věnovaných jednotlivým řeckým myslitelům a jejich skupinám. Diogenes řadí řecké filosofy do dvou škol, iónské a italské, kritéria tohoto rozlišení jsou však nejasná. Prvních devět knih tvoří sbírky anekdot a vyprávění o jejich životech i citátů a názorů, patrně z druhé a třetí ruky. Diogenes s nimi nepolemizuje, nýbrž jen reprodukuje, co mu přišlo pod ruku, a z jeho spisu se nezdá, že by měl spolehlivé prameny. Přesto je to největší zachovaná sbírka životopisných údajů a citátů, zejména pro předsokratovskou filosofii, a má tedy nesmírný význam.  Od zbytku díla se liší poslední, desátá kniha, která obsahuje tři autentické listy Epikurovy a jeho "Testament"; je to tedy vynikající pramen k tomuto mysliteli. V poslední době se zájem badatelů obrací k Diogenovi také jako ke zdroji poznatků o antické logice. Ukazuje se totiž, že výroková logika nezačíná až u stoiků, kteří se naopak opírali o starší autory, jako byl Diodóros Chronos nebo Filón z Megary, citované právě u Diogena; Diodóros uvažoval i o axiomech, o materiální implikaci a o mylných závěrech. Jinak je nápadné, že v Diogenově sbírce zcela chybí střední platónismus.

Díogenés Laertios (3. století n. l.) byl řecký historik a vzdělanec, autor jediných zachovaných antických dějin řecké filosofie, ostatně nejstarších dějin filosofie vůbec.

Diogenes Laërtius ( ; ; ) was a biographer of the Greek philosophers. Nothing is definitively known about his life, but his surviving "Lives and Opinions of Eminent Philosophers" is a principal source for the history of ancient Greek philosophy. His reputation is controversial among scholars because he often repeats information from his sources without critically evaluating it. He also frequently focuses on trivial or insignificant details of his subjects' lives while ignoring important details of their philosophical teachings and he sometimes fails to distinguish between earlier and later teachings of specific philosophical schools. However, unlike many other ancient secondary sources, Diogenes Laërtius generally reports philosophical teachings without attempting to reinterpret or expand on them, which means his accounts are often closer to the primary sources. Due to the loss of so many of the primary sources on which Diogenes relied, his work has become the foremost surviving source on the history of Greek philosophy.


Písmo svaté.

Šimon dostává ve čtyřech seznamech různé přídomky: zatímco Matouš a Marek ho nazývají "Kananejským", Lukáš ho označuje za "Zélótu" (= horlivce). Ve skutečnosti jsou si oba přídomky rovny, poněvadž znamenají totéž: v hebrejštině totiž sloveso קנא [kana] znamená "žárlit, horlit" a může být řečeno jak o Bohu, tak o lidech, kteří jsou horliví sloužit Bohu s naprostou oddaností. Je tedy docela možné, že se tento Šimon, pokud přímo nepatřil k nacionalistickému hnutí Zélótů, vyznačoval se zanícenou horlivostí pro židovskou identitu, a tedy pro Boha, jeho lid a Boží Zákon. Mají-li se věci takto, potom je Šimon pravým opakem Matouše, jenž jako celník pocházel z prostředí pokládaného za zcela nečisté. Je to jasné znamení toho, že Ježíš bez jakýchkoli zábran povolává své učedníky z nejrůznějších sociálních i náboženských vrstev.

Legendy a tradice.

Podobně jako několik dalších apoštolů se i svatý Šimon vytrácí z historie po Seslání Ducha svatého. Existují různé nejisté legendy o jeho kázání evangelia a mučednické smrti.  Podle starobylého podání (u Pseudo - Abdia) působil společně s apoštolem Judou Tadeášem 13 let v Arménii a v Persii, kde nakonec oba spolu podstoupili mučednickou smrt. Šimon byl podle podání ukřižován a na kříži rozřezán pilou. Právě proto bývá pila nejčastěji zobrazovaným atributem svatého Šimona.  Západní tradice, Římský misál a martyrologium hovoří, že nejprve působil v Egyptě a potom se v Mezopotámii připojil k svatému Judovi a spolu odešli do Persie, kde byli umučeni ve městě Sufiana (nebo Siana). Tato tradice datovaná do 6. století má ale o něco hlubší kořeny.  Podle jiné verze měl být popraven ve městě Edessa, většina pramenů však hovoří o Persii.

Atributy a zobrazování.

Krom již zmíněné pily mezi jeho atributy patří také krátký meč, kterým byl podle Zlaté legendy dosekaný na smrt pohanskými kněžími. Vyskytuje se však i sekera, kyj a také kříž, kniha nebo svitek. Bývá zobrazován i spolu se svatým Judou Tadeášem.

Patronace.

Svatý Šimon je patronem především dřevorubců (kvůli pile), ale také barvířů, koželuhů, tkalců, zedníků.  Na Východě se jeho svátek slaví 1. července, tedy v den, kdy se traduje jeho smrt. Na Západě se uctívá společně se svatým Judou 28. října, což pravděpodobně znamená den, kdy byly jejich ostatky přeneseny do Chrámu Sv. Petra v Římě.

Svatý Šimon Kananejský nazýván také Horlivec nebo Zélóta byl jedním ze dvanácti apoštolů Ježíše Krista. V seznamech apoštolů je uváděn pokaždé (srov. Mt 10,4; Mk 3,18; Lk 6,15; Sk 1,13). Zprávy, které o něm máme, nejsou početné.

Simon the Zealot (, ) or Simon the Canaanite or Simon the Cananaean (, ; ; ; ) was one of the most obscure among the apostles of Jesus. A few pseudepigraphical writings were connected to him, but Saint Jerome does not include him in "De viris illustribus" written between 392–393 AD.


Život.

Narodil se 17. srpna 1686 v Neapoli jako syn Carla a Cateriny Porporových. Otec byl neapolským knihkupcem. Ve věku 10 let byl přijat na konzervatoř Conservatorio dei Poveri di Gesu Cristo, kde jeho prvním učitelem kompozice byl Gaetano Greco. Aby se udržel na studiích přivydělával si již od roku 1699 výukou hudby.  První zakázku na operu obdržel v roce 1708. Byla to opera „L'Aggrippina“ a měla okamžitý úspěch. Jeho kariéru je možno sledovat podle podpisů na partiturách svých oper. V roce 1711 byl kapelníkem prince Phillipa Hessenského, generála rakouské armády v Neapoli. V roce 1713 byl kapelníkem portugalského velvyslance v Římě a v roce 1715 maestrem prestižní konzervatoře Conservatorio di S Onofrio. O rok později obdržel čestný titul od prince Phillipa, který byl v té době již guvernérem mantovským.  V roce 1717 tragicky zahynuli otec i bratr a tak byl donucen znásobit svou pedagogickou činnost, aby mohl podporovat rodinu.  Operní scéna v Neapoli byla v té době ovládána Alessandrem Scarlattim. Využil příležitosti když Scarlatti odcestoval a uvedl na scénu krátce po sobě dvě opery u příležitosti jmenin a narozenin císařovny Alžběty (manželky Karla VI.) a o rok později začala jeho spolupráce s dvěma vynikajícími umělci té doby, básníkem Pietrem Metastasiem a později slavným kastrátem Farinellim. V té době bylo Farinellimu pouhých 16 let.  Prorazil i na římských scénách a byl si tak jist svou kariérou operního skladatele, že se roku 1722 vzdal pedagogické činnosti na neapolských konzervatořích.  V roce 1724 uskutečnil bez většího úspěchu turné do Německa a Rakouska s operou „Damiro e Pitia“. Císař Karel VI. shledal jeho hudbu příliš ozdobnou a vyumělkovanou. Vrátil se tedy do Itálie, kde slavil velké úspěchy v Benátkách. Oceněním jeho umění bylo jmenování „Maestro del pio Ospedale degli'Incurabili“.  I v Benátkách však musel o svou pozici tvrdě bojovat. Nejprve soutěžil o přízeň publika s Leonardem Vincim a po jeho smrti mu vyvstal celoživotní konkurent v Johannu Adolfovi Hasse. V roce 1733 přijal v Londýně pozvání operní společnosti „Opera of the Nobility“, která měla konkurovat obdobné operní společnosti G. F. Händela. Jeho opery byly uváděny v Lincoln's Inn Fields Theatre a po počátečních úspěších se společnost začala potýkat s finančními problémy. Porpora se v roce 1736 vrátil do Benátek. Útěchou mu mohlo být, že získal přátelství Prince Waleského, kterému věnoval několik skladeb a patrně i to, že Händelova operní společnost skončila obdobně.  Po příjezdu do Benátek byl obdržel titul „Maestro Incurabili“ a uvedl několik oper v hlavních benátských divadlech. V roce 1738 přesídlil do Neapole, odkud obdržel zakázku na operu k narozeninám neapolského krále Karla VII. a byl jmenován kapelníkem konzervatoře Conservatorio di S Maria di Loreto.  Po krátké zastávce v Londýně, kde uvedl premiéru své opery „Temistocle“ v Královském divadle (22. února 1743), se vrátil do Benátek a plně se věnoval výuce na konzervatoři Ospedaletto.  V roce 1747 byl pozván do Drážďan k saskému dvoru jako učitel zpěvu princezny Marie Antonie Walpurgis. Zde se opět setkal se svým starým rivalem Johannem Adolfem Hassem. Konflikt byl o to větší, že Porpora se snažil prosadit mladou sopranistku Reginu Mingotti proti manželce J. A. Hasse Faustině Bordoni. Navzdory těmto osobním kontroverzím byl Porpora jmenován dvorním kapelníkem (zatímco Hasse byl vrchním kapelníkem). U saského dvora sloužil až do roku 1752, kdy odešel do Vídně.  Ve Vídni obnovil přátelství s Pietrem Metastasiem a vyučoval řadu prominentních osobností. Mezi jeho žáky patřil i Joseph Haydn, který mu také vypomáhal jako korepetitor. Haydn později prohlásil, že skutečné základy kompozice mu dal právě Nicola Porpora.  V roce 1759 mu saský dvůr s ohledem na vypuknutí sedmileté války přestal vyplácet penzi. Přijal ještě zaměstnání na neapolských konzervatořích a zakázku na operu pro Teatro San Carlo. Ta však skončila neúspěchem. V září roku 1761 ze zdravotních důvodů na pedagogickou činnost rezignoval. Poslední léta svého života prožil v Neapoli.  Po životě plném úspěchů a mezinárodního uznání zemřel v chudobě 3. března 1768. Na jeho zádušní mši v chrámu Ecce Homo účinkovali všichni významní hudebníci Neapole bez nároku na odměnu.

Dílo.

Jeho dílo je velice rozsáhlé. Kromě skladeb uvedených v následujícím seznamu zkomponoval 130 světských kantát, 40 chrámových sborů, 7 mší, 9 sólových motet, 13 mariánských antifon a 22 jiných liturgických skladeb.  Těžiště jeho díla spočívá ve vokální tvorbě, zejména v opeře. Jeho nezanedbatelným vkladem do rozvoje tohoto žánru jsou recitativy, které se svou intonací a rytmem přibližují hovorové řeči. Instrumentální dílo je relativně malé. Dodnes živý je violoncellový koncert a Sinfonie da camera (op. 2).

Nicola (Antonio) Porpora (17. srpna 1686, Neapol – 3. března 1768, Neapol) byl italský skladatel operní a chrámové hudby, představitel neapolské operní školy.

Nicola (Antonio) Porpora (or Niccolò Porpora) (17 August 16863 March 1768) was an Italian composer and teacher of singing of the Baroque era, whose most famous singing students were the castratos Farinelli and Caffarelli. Other students included composers Matteo Capranica and Joseph Haydn.


Rozdělení.

Čeleď chápanovití má dvě podčeledi, chápany ("Atelinae") se čtyřmi rody a vřešťany ("Alouattinae") s jedním rodem. Dohromady má čeleď asi 30 druhů.

Popis.

Chápanovití patří k největším opicím Nového světa, dospělí samci měří až 90 cm a samice 60 cm, samci váží téměř 10 kg a samice 7 kg. Chápavý ocas mívají dlouhý jako tělo. Mají kulatý obličej, krátký čenich a kulaté nozdry. Na prstech mají drápy, která jim usnadňují šplhání ve větvích i po kmenech. Objemný žaludek a tlusté střevo mají uzpůsobené k trávení rostlinné potravy. Jsou to denní opice, s večerem uléhají ke spánku na stromech.  Chápani jsou svým ocasem zvláště proslulí, mají ho téměř holý a na spodní straně je jeho pokožka bohatě protkána hmatovými nervy. Pro jejich schopnost používat ocasu k přidržování se větví nebo uchopit nějaký předmět nazývají se někdy pětirukými opicemi. Jejich pohyby jsou pomalé, váhavé, ale při vzrušení dovedou vyvinout značnou rychlost a obratnost. Mají silné čelisti a zuby, kterými rozdrtí i tvrdé skořápky ořechů. Nozdry mají umístěny daleko od sebe.  Vřešťani mají zvětšenou jazylku do které zasahuje vzdušný vak vytvořený vychlípením jícnu, toto slouží jako rezonanční zařízení umožňující hlasitá volání. Samci mají nápadně robustní dolní čelist a díky svému zvláštnímu hlasovému orgánu vypadají, jako by měli dvojitou bradu. Jak napovídá český název, jsou považování za nejhlasitější suchozemská zvířata. Na rozdíl od jiných amerických opic vidí vřešťani barevně, ale nemají dobrý čich.

Stravování.

Chápani i vřešťani jsou převážně vegetariáni, jejich potravu tvoří listy různých stromů, ovoce, ořechy a jiné plody, pupeny a květy. Chápani si však příležitostně nenechají ujít ptačí vejce, měkkýše, stromové žáby, hmyz i drobné ptáky.

Chování.

Chápani po větvích chodí po zadních končetinách a na rozdíl od jiných opic neudržují rovnováhu předními, ale ocasem. V korunách stromů se také pohybují brachiaci, k tomu mají uzpůsobené ruce, zakrslé palce a prodloužené ostatní prsty. Některé druhy žijí výhradně na stromech, např. rod ("Brachyteles"), jiné sestupují na zem a lze je nalézt až na okraji savan. Mají tak dlouhé paže, že když jdou po zemi po zadních končetinách, přední jim dosahují až na zem.  Chápani jsou polygamní opice. Podle jednotlivých druhů žiji ve skupinách od několika málo jedinců až po společenstva s 25 dospělými zvířaty s jasnou sociální strukturou. Takové velké kolektivy se při shánění potravy rozdělují na menší skupinky po 2 až 8 zvířatech a scházejí se až večer. Místa s dostatkem potravy vyhledávají vedoucí samice. Teritoria si samci a dospělé samice brání štěkotem podobným psímu a výhrůžnými postoji, případně močí směrem k vetřelci.  Vřešťani jsou opice, které tráví svůj život téměř výhradně v korunách stromů. Bývají považování za nejméně aktivní opice, odpočinkem stráví 80 % času. Pohybují se po čtyřech nebo šplhají, minimálně skáčou, při krmení se zavěšují za zadní nohy. Pomáhají si svým chápavým ocasem.  Vřešťani žijí v různě velkých stádech do 20 jedinců s jedním nebo více samci. Mají vymezená svá teritoria která se nepřekrývají, svým hlasitým voláním odrazují konkurenty, málokdy dochází ke rvačkám (vyřídí si to křikem). Pravidelně se halasně ozývají za úsvitu a při západu slunce, jsou slyšet na kilometry daleko. Také uvnitř vlastní skupiny jsou mírumilovní. Mladí samci a samice odcházejí a zakládají samostatná stáda nebo se přiřazují k jiným.

Rozmnožování.

U chápanů si samice vybírají, s kterým samcem se spáří. Po 226 až 232 dnech březosti se rodí jedno mládě, o která se po dobu šesti až deseti měsíců plně stará matka. Mládě nejprve nosí zavěšeno na břichu, později na zádech a tak s ním přelézá po stromech. V průměru rodí jedno mládě jednou za tři až čtyři roky. Mladé samice odcházejí a připojují k jiným tlupám, samci zůstávají ve své domovské. Pohlavní zralosti dosahují samci asi za 5 a samice za 6 let. Dožívají se průměrně 20 let.  U vřešťanů trvá březost samic asi 180 až 190 dnů, o narozené mládě se samici pomáhá starat celá tlupa. Samice je dospělá asi ve 4, samec v 5 létech. Průměrná délka života je asi 15 až 20 let.

Ohrožení.

Chápani i vřešťani jsou loveni domorodci a pytláky pro maso a kácení deštných pralesů jim zmenšuje životní prostor i dostupnost vhodné potravy. Z toho vyplývá tak mnoho druhů ohrožených vyhubením.  Podle IUCN jsou považováni za:

Zatřídění chápanovitých.

podčeleď chápani ("Atelinae") Gray, 1825  podčeleď vřešťani ("Alouattinae") Trouessart, 1897  Pozn. Někdy je rod ("Oreonax") považován za mladší synonymum rodu ("Lagothrix"). Na této stránce je respektováno stanovisko Komise EU č. 407/2009, která jméno ("Oreonax") uznává za platné.

Chápanovití (Atelidae) je čeleď ploskonosých opic, které žijí v deštných pralesích Jižní a Střední Ameriky. Čeleď chápanovitých byla vyčleněna pro své zvláštnosti z čeledi malpovitých (Cebidae), kde byla donedávna zařazena jako podčeleď.

The Atelidae are one of the five families of New World monkeys now recognised. It was formerly included in the family Cebidae. Atelids are generally larger monkeys; the family includes the howler, spider, woolly, and woolly spider monkeys (the latter being the largest of the New World monkeys). They are found throughout the forested regions of Central and South America, from Mexico to northern Argentina.


Život.

Mursiové chovají dobytek a zároveň se zabývají pěstováním zemědělských plodin. Dobytek chovají především kvůli mléku, proto vypěstované plodiny tvoří více než polovinu jejich denní stravy. Nejvíce pěstují čirok, kukuřici, fazole a cizrnu, to především kvůli jejich energetické hodnotě a nízkým nárokům na vodu. Plodiny sklízejí dvakrát ročně. V jejich jídelníčku se objevují také nalezené rostliny, plody a kořínky.  Podle počtu dobytka se určuje postavení ve společnosti, každá významná událost je spojena s darováním dobytka, například žádost o ruku. Pasením dobytka se zabývají výhradně muži, ženy obstarávají sklizeň úrody, sběr kořínků a rostlin. K pastvě dobytka se využívají úrodné nížiny u řeky, ženy tráví většinu času hlavně ve vesnicích, které se nacházejí ve vyšších polohách, aby byly ochráněny před zákeřnou mouchou tse-tse. Děti začínají pomáhat rodičům přibližně v osmi letech, do té doby si celé dny hrají ve vesnicích.

Vzhled.

Muži kmene Mursi jsou jedni z nejobávanějších bojovníků. Vzhledem k častým krádežím dobytka a sporům s ostatními kmeny jsou stále vybaveni samopalem. Na těle si dělají různé zářezy a značky podle toho, kolik zvířat zabili. Někdo dokonce tvrdí, že zářezy na těle jsou počty zabitých lidí, to se však nepotvrdilo. Mursiové chodí nazí, celí pomalovaní bílou hlinkou. Z větší vzdálenosti mohou působit jako oblečení. S nabitým samopalem na zádech a častým nevlídným pohledem to vypadá opravdu strašlivě. Pro lidi z tohoto kmene je typické zabarvení bělma do žluta, není zjištěno, proč to tak je, ale dobře to doplňuje hrozivý vzhled.  Ženy tohoto kmene nejsou méně zajímavé než muži, jsou rozpoznatelné na první pohled. Stejně jako ženy z kmene Surma nosí velké labrety (hliněné nebo dřevěné talířky) vložené ve spodním rtu. Když dívka dospěje a dostane manžela (mezi 10. a 15. rokem), jsou jí vyraženy dva až čtyři přední zuby, její matka jí rozřízne kůži pod spodním rtem a je jí tam vložena dřevěná zátka. Když se ret zahojí, dívka si do něj postupně vkládá větší a větší talířek. Čím větší talířek žena má, tím je pro svého muže atraktivnější. Když její muž zemře, musí si ret uříznout a stane se tak neatraktivní. Labrety mohou mít v průměru až 12 centimetrů. Jednou z teorií, proč ženy nosí tyto talířky je, že byly dříve unášeny Araby a labrety ve rtech měly dívky zošklivit. Dnes jsou talířky pouze ozdobou a typickým znakem. Dalším doplňkem pro tyto ženy jsou menší labrety v uších, dvoubarevné korálkové nebo kovové náramky a jizvové tetování po celém těle. Tento druh zkrášlování je atraktivní pro více kmenů, nejlepšího efektu se dosáhne, když se do čerstvé rány nasype popel, jizva je poté výraznější a vystouplejší.

Obydlí.

Domy Mursiů mají kulatý půdorys, jsou vysoké přibližně dva metry a pokryté slámou. Aby se do domu dalo vstoupit, je nutné lézt po kolenou. Z dálky jejich obydlí vypadá jako hromada slámy. Vesnice jsou postaveny mezi stromy, které poskytují dostatečný stín při slunných dnech. Jednu osadu obývá 100 až 150 lidí.

Historie.

Mursiové se dělí do 18 klanů (rodin). Tyto klany nejsou soustředěny na jednom místě, ale jsou různě rozmístěny po celém území. Říká se, že každý klan pochází z jedné mužské linie různých spolumanželek jednoho muže, proto nemůže proběhnout sňatek v jednom klanu. Největšími klany jsou pravděpodobně Komorte, Bumai, Juhai a Garakuli. Klan Komorte je považován za šamanský. Šamané hrají důležitou roli v životech Mursiů, jsou mostem mezi Tumwi (bohem) a lidmi, umí léčit a pořádají veřejné rituály, například na ochranu dobytka nebo přivolání deště.

Současnost.

Budoucnost Mursiů a dalších kmenů žijících u řeky Omo je ohrožena kvůli výstavbě přehrady, která má být dokončena v roce 2014. I před začátkem stavby byla období sucha pro domorodé kmeny složitá, někdy voda nebyla vůbec a museli kopat hluboké jámy.  Dříve nebylo možné se k vesnicím Mursiů ani přiblížit, dnes už poznali výhodu přivýdělku a snaží se turisty co nejvíce zaujmout. Mursiové nemají turisty příliš v oblibě, proto k nim často agresivně přiběhnou hned po příjezdu k jejich vesnici. Aby si vydělali co nejvíce peněz, překřikují se a snaží se ukázat kreativní účesy, zdobení a prodat rozbité obří labrety. Udivení cestovatelé se vyděsí a po pár vyfocených nepodařených snímcích odjíždějí pryč. Všude pak vyprávějí, jak jsou Mursiové nebezpeční a agresivní. Od Mursiů je to velice chytré, natěšené turisty tímto odbudou a nemusejí jim ukazovat svou vesnici ani své zvyky. Měnou v Etiopii jsou birry, cena za fotografii jednoho člověka jsou jeden až dva birry, za důležitou osobu kmene, například náčelníka kmene, až dvacet birrů. Dříve se dalo platit korálky, bonbony nebo tabákem, v současnosti už to tak ale většinou nefunguje.  Ti, kterým se podařilo dostat do vesnice Mursiů a strávit s nimi nějaký čas, říkají, že jsou to pohostinní a přátelští lidé, kteří jsou rádi, když má někdo zájem o jejich kulturu a nepovažuje je pouze za atrakci jako opice v zoo.

Kmen Mursi je nejspíše nejnebezpečnějším a nejagresivnějším kmenem celé Afriky. Jeho návštěva byla především v minulosti velice riskantní, domorodci se samopaly na zádech nesnesli přítomnost cizinců ve své vesnici. Příslušníci tohoto kmene žijí v Etiopii, v Národním parku Mago nedaleko řeky Omo. Počet Mursiů se pohybuje kolem 3 000. Jsou to kočovníci živící se pastevectvím a zemědělstvím.

The Mursi (or Mun as they refer to themselves) are a Surmic pastoralist ethnic group in Ethiopia. They principally reside in the Debub Omo Zone of the Southern Nations, Nationalities, and People's Region, close to the border with South Sudan. According to the 2007 national census, there are 11,500 Mursi, 848 of whom live in urban areas; of the total number, 92.25% live in the Southern Nations, Nationalities, and People's Region (SNNPR).


Charakteristika a rozšíření.

Typickými případy je společné pravidelné dojíždění sousedů do nějakého města nebo obce, spolucestování kolegů do zaměstnání nebo do školy a zpět atd. Další možností je dohodnout spolujízdu (jednotlivou nebo i pravidelnou) předem prostřednictvím internetu, což je výhodné zejména u jednorázových dálkových (mezinárodních) cest. Podobným případem je spolujízda autobusem, tedy organizování zájezdu nebo pravidelného dojíždění, kdy je cílem zaplnit autobus i lidmi, kteří se neznají a cestují za různými účely. Specifickým případem je spolujízda pravidelnou veřejnou dopravou, kdy může být účelem využití výhodnější skupinové slevy (například u Českých drah).  Spolujízda je rozšířena například v Německu ("Mitfahrt") a většinou předpokládá zaplacení určité finanční částky řidiči na úhradu paliva. Zprostředkování kontaktu mezi řidičem a cestujícím zajišťují i specializované agentury ("Mitfahrzentrale"). Další variantou je městská a příměstská forma spolujízdy (angl. carpool). Tyto alternativní způsoby získávají na oblibě vlivem rostoucího objemu automobilové dopravy (ve městech většinou minimálně vytížené), nákladů na provoz, zhoršující se ekologické situace ve městech, atd.  Pro nastupování a vystupování spolucestujících u terminálů veřejné dopravy jsou zřizována zastavovací stání K+R (kiss and ride).  Jednou z dalších forem je aktivní nabízení služby řidičem vozu v místech přepravní poptávky, například u dopravních terminálů (nádraží, autobusové nádraží) nebo jiných přepravních uzlů a zdrojů přepravní poptávky, u zastávek veřejné dopravy podél trasy řidiče atd., kdy se charakter služby již blíží autostopu.  Některé z takových služeb mohou být v některých státech vyhodnoceny jako neoprávněné podnikání, v Česku například jako neoprávněné provozování taxislužby, veřejné dopravy nebo individuální smluvní dopravy (příležitostná jízda), pokud jsou provozovány bez patřičné koncese nebo povolení podle Zákona o silniční dopravě a bez řádného vyúčtování a zdanění. V Belgii byla zakázána činnost službě UberPOP, pokuta za porušení zákazu byla nastavena na částku 10 tisíc eur, ve Francii mohou nelicencované taxislužby brát zákazníky až po čtvrthodině od objednání.  Profesionální spolujezdci ale mohou spolujízdu zneefektivnit.

Spolujízda je označení druhu dopravy, kdy se cestující předem domluví s řidičem automobilu, který by jinak nebyl plně vytížen nebo jehož jízda s méně přepravovanými osobami by nebyla efektivní, na společné jízdě nebo pravidelném společném dojíždění.

Carpooling (also car-sharing, ride-sharing and lift-sharing) is the sharing of car journeys so that more than one person travels in a car, and prevents the need for others to have to drive to a location themselves.


Historie.

Prvopočátky ideje Dne bez aut lze nalézt již na konci padesátých let dvacátého století, kdy si lidé začali uvědomovat, že automobilismus významně snižuje kvalitu života ve městě. S tím souvisí například kniha Jane Jakobsové o městském plánování "The Death and Life of Great American Cities" z roku 1961. V roce 1974 během ropné krize probíhaly ve Švýcarsku čtyři neděle bez aut. Podobnou akci uspořádala Německá demokratická republika v roce 1981 a postupně následovaly i další města a akce.  Zásadní Den bez aut proběhl 22. září 1998 ve Francii. Postupně se z něj stala evropská (rok 2000) a od roku 2001 mezinárodní iniciativa Evropské komise. Od roku 2002 je tento Den bez aut součástí Evropského týdne mobility (ETM), který probíhá od 16. do 22. září.

V Česku.

Na českém území se uskutečnil první Den bez aut 15. listopadu 1991 jako reakce na výzvu nizozemské organizace European Youth Forest Action. Od roku 1995 pořádá Den bez aut organizace Děti Země.  V Praze jsou při příležitosti Dne bez aut pořádány například cyklojízdy. Jde o policejně povolené akce, kdy na několik desítek minut uzavřenými ulicemi projíždějí tisíce cyklistů a demonstrují tak svůj názor a přání o lidštějším městě bez přemíry aut. V Praze cyklojízdy organizuje spolek AutoMat, která usiluje o ekologičtější druhy dopravy ve městech a především o vyhnání individuální automobilové dopravy z Prahy. Některé ulice se v tento den mění v pěší zóny. Například 20. září 2009 se cyklojízdy zúčastnilo přibližně pět tisíc lidí, v roce 2012 cca 2000 lidí.

Den bez aut je mezinárodní a panevropský den, který se slaví každoročně 22. září (někde ale v neděli kolem tohoto data). Akce má poukázat na přijatelnější způsoby dopravy a podpořit omezování městského automobilismu. Do akce Den bez aut bylo k roku 2005 zapojeno kolem 1400 měst.

World Car Free Day, which is celebrated on September 22, encourages motorists to give up their cars for a day. Organized events are held in some cities and countries.


Život.

Dětství.

György Cziffra pocházel z velmi chudých poměrů. Narodil se v chatrči v romské rodině, chudinské kolonii zřízené Červeným křížem na okraji Budapešti, kam se jeho rodiče museli nastěhovat za první světové války. Předtím žili ve Francii, Cziffrův otec byl muzikantem a hrával v pařížských kabaretech a restauracích. Po vypuknutí války však byl coby státní příslušník nepřátelské země krátce uvězněn a poté i s celou rodinou vyhoštěn z Francie. V Budapešti pak rodina přežívala celé roky prakticky bez prostředků a trpěla často hladem, i malý György byl velmi podvyživený a slabý.  Když mu bylo kolem tří let, situace se mírně zlepšila. Jeho starší sestra získala práci a dokázala si našetřit na zapůjčení klavíru, na který toužila hrát. Když po večerech cvičila, György ji tajně pozoroval z postele a napodoboval její pohyby. O několik měsíců později měl dovoleno začít také hrát a brzy byl ve hře na klavír zběhlejší než jeho sestra. Hrál několik hodin denně, učil se od otce stupnice a akordy i populární melodie. Když mu bylo pět let, přijel cirkus, který ho záhy angažoval jako zázračné dítě a Cziffra s velkými úspěchy improvizoval na melodie zadané publikem. Vystupoval jen dva týdny, poté onemocněl z vyčerpání, ale i tak byl tehdy jeho honorář významným příspěvkem do rodinného rozpočtu.  V devíti letech jej slyšel hrát Ernő Dohnányi, tehdejší ředitel Lisztovy hudební akademie v Budapešti, kam byl poté Cziffra díky svému zjevnému talentu přijat jako vůbec nejmladší student. Mohl dokonce navštěvovat i pokročilé interpretační kurzy normálně určené již vyzrálým dospělým studentům, které vedl István Thomán, žák Ference Liszta, který mimo jiné učil i Dohnányiho nebo Bélu Bartóka. Od poloviny třicátých let koncertoval v Maďarsku i v zahraničí (v Nizozemsku a ve Skandinávii).

Válka a poválečná léta.

V roce 1942 musel Cziffra krátce po svatbě narukovat do maďarské armády, která byla za druhé světové války spojencem Německa. Po krátkém výcviku byl poslán na východní frontu. O Vánocích roku 1943 zde usedl po roce ke klavíru a hrál na večírku pro německé velitele, které velmi zaujal a nabídli mu, ať se s nimi vrátí do Berlína jako klavírista. Cziffra odmítl a shodou okolností ještě téže noci dezertoval na druhou stranu fronty, kde byl ihned zajat partyzány a následně rok držen v podzemním úkrytu v bývalém dole. Koncem roku 1944, po navázání spojenectví Maďarska s Rudou armádou, byl poslán jako velitel tanku na západní frontu, ale přímých bojů se jeho jednotka již neúčastnila. Demobilizován byl až na podzim 1946.  Po návratu domů začal opět hrát v budapešťských restauracích a kavárnách, aby uživil rodinu. Postupem času byl ve městě velmi populární díky svým improvizacím, projevil se také jako velmi schopný jazzový klavírista.  V roce 1950 se i s manželkou a synem pokusili uprchnout z komunistického Maďarska, ale byli přistiženi a uvězněni. Cziffra byl pak do roku 1953 nasazen na nucené práce, kde musel mimo jiné přenášet těžké kamenné bloky, čímž si poškodil vazy v zápěstí. Pro jejich podporu začal nosit široké kožené bandáže, se kterými později i vystupoval.  Po propuštění se opět vrátil k hraní v restauracích, kde jej však zanedlouho vyhledal profesor hudby György Ferenczy a pomohl mu přejít ke kariéře klasického klavíristy. Cziffra pak koncertoval nejen v Maďarsku, ale i jiných komunistických zemích (v roce 1955 hrál v Praze), a mohl také nahrávat.

Emigrace.

V roce 1956 se mu krátce před vypuknutím Maďarského povstání podařilo dostat se i s rodinou do Vídně. Jeho tamější debut o několik týdnů později způsobil naprostou senzaci a totéž se opakovalo i v Paříži a v Londýně. Referoval o něm i americký časopis The New Yorker.  Cziffra se později usadil ve Francii, získal francouzské občanství a změnil si křestní jméno na Georges. V 60. a 70. letech pokračoval v koncertování v Evropě i v Americe.  V roce 1966 založil hudební festival v La Chaise-Dieu, v roce 1969 klavírní soutěž ve Versailles a v roce 1977 nadaci Cziffra Foundation pro podporu začínajících hudebníků, které pak věnoval většinu svého času. Pro potřeby nadace zakoupil bývalý románský kostel ve městě Senlis a vybudoval zde koncertní síň.  Zemřel ve Francii ve věku 72 let na infarkt.  Cziffrův syn György Cziffra mladší (1942 - 1981) byl dirigentem a na několika koncertech a nahrávkách spolupracoval s otcem. Zemřel však poměrně mladý při požáru svého bytu. Tato tragická událost jeho otce velmi zasáhla a od té doby odmítal vystupovat a nahrávat s orchestrem.

György (později Georges) Cziffra (5. listopadu 1921, Budapešť – 15. ledna 1994, Senlis) byl klavírista maďarského původu. V roce 1968 získal francouzské občanství.

György Cziffra (in Hungarian form Cziffra György ; 5 November 192115 January 1994), also known as Georges Cziffra and George Cziffra, was a Hungarian-French virtuoso pianist and composer. He is considered to be one of the greatest pianists of the twentieth century. Among his teachers was István Thomán, who was a favourite pupil of Franz Liszt.


Stručný životopis.

Po skončení studia na pražském reálném gymnáziu (maturita 1892) a dokončení následného studia (1892 až 1897) na pražské Uměleckoprůmyslové škole odjel Vojtěch Preissig v roce 1898 do Paříže. Tady se (mimo jiné) vyučil tiskařskému řemeslu. Do Prahy se vrátil až roku 1903 a to již jako renomovaný grafik. Ve Spojených státech amerických působil od roku 1910 v New Yorku. V roce 1916 dostal Preissig nabídku místa ve Wenthworth institutu v Bostonu a až do roku 1924 tu pracoval ve funkci vedoucího grafického uměleckého oddělení. Během první světové války byl Preissig činný v československém zahraničním odboji, politicky se angažoval od roku 1917, kdy pracoval pro odbočku Československé národní rady dislokovanou v New Yorku. Pro tuto odbočku vytvářel vizuální propagační kampaň (soubory plakátů a pohlednic). Také organizoval nábor českých a slovenských dobrovolníků do československé zahraniční armády ve Francii. Po vstupu Spojených států do první světové války se Viktor Preissig podílel i na propagační kampani americké armády. Po skončení první světové války vytvořil Preissig (v roce 1919) soubor návrhů na československou státní vlajku, ale žádný z jeho návrhů nebyl akceptován. Ve dvacátých letech dvacátého století se věnoval volné tvorbě jakož i knižní grafice. Po návratu do Československa (1931) pracoval ve třicátých letech dvacátého století jako spolupracovník uměleckého oddělení Památníku osvobození a rovněž se věnoval volné tvorbě. Po vzniku Protektorátu Čechy a Morava se Preissig aktivně zapojil do ilegální protiněmecké odbojové činnosti. Společně se svojí dcerou Irenou Bernáškovou byl v roce 1940 zatčen gestapem a za ilegální činnost vězněn v nacistických koncentračních táborech. Následkem celkového fyzického vyčerpání zemřel v koncentračním táboře Dachau v polovině roku 1944.

Podrobný životopis.

Narodil se ve vile Jakobi v obci Světec. Jeho otec byl důlní inženýr Eduard Preissig (1838-??), matka Berta, rozená Augustinovičová (1844-??). Rodiče s celkem osmi dětmi se v roce 1884 se přestěhovali do Prahy. Od jedenácti let studoval na 1. české reálce v Ječné ulici v Praze, kde v roce 1892 odmaturoval. V maturitním vysvědčení má oznámkované kreslení: „výborný, – práce vynikají hojností a dokonalým provedením“.  Od roku 1892 studoval na pražské Uměleckoprůmyslové škole u Bedřicha Ohmanna, kde svoje studium dokončil roku 1897. O rok později odjel přes Vídeň a Mnichov do Paříže, aby spolupracoval s Alfonsem Muchou a studoval grafické techniky v soukromých ateliérech Emila Delauna a Augusta Schmida.  V roce 1903 se vrátil zpět do Prahy a začal pracovat v České slévárně písma.  Od roku 1905 měl vlastní grafický ateliér, právě grafické práce ve stylu secese z těchto let jsou z jeho tvorby nejznámější. Vynikající byly jeho ilustrace, grafické úpravy knih a plakáty. Vojtěch Pressig založil časopis "Česká grafika", dále byl ve Spolku výtvarných umělců Mánes a Sdružení českých umělců grafiků Hollar.  Vlivem finančních problémů (byl mu soudní exekucí zabaven ateliér) odjel v roce 1910 do Spojených států. Zde byl pedagogem na škole Art Students League a reklamním grafikem. Později učil na Kolumbijské univerzitě. Za pobytu v USA se zabýval typografií a vytvářel abstraktní kompozice, které se blíží pozdějšímu op-artu než tehdejší geometrické abstrakci. Typografii i vyučoval na Wentworth Institut v Bostonu. Experimentoval s asamblážemi – kolážemi z běžných předmětů, otiskoval materiály.  První Pressigovo písmo bylo koncipováno kolem roku 1912, zavedeno bylo 1925 Státní tiskárnou v Praze.  Během 1. světové války žil v USA a podporoval aktivně protirakouský odboj; tvořil náborové plakáty do Československých legií. V kampani za svobodu Československa roku 1918 použil své nové plakátové písmo (verzálky).  Ve 20. letech vznikla více než polovina Preissigových ex libris. Po dlouhotrvajících neúspěších definitivně skončil s grafikou roku 1934. Poté se soustředil na malbu. Více experimentoval s abstrakcí. Roku 1933 byla v Praze v Topičově salonu uspořádána úspěšná Preissigova retrospektivní výstava a ve Světci u Bíliny bylo otevřeno Preissigovo museum.  Roku 1931 se vrátil do Prahy a jeho tvorba se transformovala do abstraktní malby.

Rodina a protinacistický odboj.

Dne 30. července 1901 se oženil; s manželkou Irenou, rozenou Vaňousovou ze Žacléře (1882-??) měl tři dcery. Vojtěška se narodila v Paříži (1902-??), prostřední Irena provdaná Bernášková (1904-1942) a nejmladší Yvona (1907-??) se narodily v Praze.  Během nacistické okupace byl členem ilegální skupiny. Se svou dcerou Irenou Bernáškovou jako člen odbojové skupiny vydával ilegální časopis "V boj", byl autorem několika kreseb na jeho titulní straně. S výrobou časopisu pomáhaly obě další dcery i širší příbuzenstvo. Roku 1940 byl zatčen gestapem, později odveden do koncentračního tábora Dachau, kde po třech letech zahynul. Dcera Irena byla popravena v roce 1942 v Berlíně.

Dílo.

Preissigova potřeba vidět svět v celku, zkoumat souvislosti mezi člověkem a přírodou, kosmickými zákonitostmi, zásadním způsobem motivovala jak jeho tvorbu, tak i osobní postoj k životu. Zkoumal vzájemné vztahy barev a tvarových konstrukcí, čímž přivedl secesní ornamentiku k novému geometrickému významu. Objevoval nové možnosti tisku z výšky při otisku struktur koláží. V nich poprvé použil provázky, smirkový papír, piliny a nitě. Některé koláže – matrice pro tisk – se zachovaly. Název jim byl dán až dodatečně po Preissigově smrti.  Dodržoval tyto zásady:  Cestou malby uvažoval o obecnějších rovinách tvorby a života, o jejich podstatě. Sledoval vztahy světla, barvy, linie a prostoru, rytmy zrodu a zániku. A znovu experimentoval. Barvy na plátno stříkal, nanášel v silných vrstvách, vymýšlel postupy vytváření rozpraskaných a plasticky modelovaných linií.

Typografie.

Po návratu do Prahy (1903) pracoval v České slévárně písma. Pro potřeby svého ateliéru zakoupil písma "Arlington", "Cheltenham", "Pabst", "Post" a "Roycroft", ke kterým přikresloval česká diakritická znaménka. Během amerického pobytu navrhl první verzi své antikvy (1912). Preissigova antikva byla realizována v roce 1925 v písmolijně Státní tiskárny v Praze a byla prvně použita k tisku přednášky prezidenta republiky T.G. Masaryka při otevření Ústavu slovanských studií v Paříži (písmo bylo v roce 1999 digitalizováno Františkem Štormem a Otakarem Karlasem).

Pamětní desky.

Pamětní deska – V. Preissig.

Pamětní deska je umístěna v obci Světec na zdi zámku u pravého vchodu směrem ze zámeckého nádvoří. Na desce je nápis:

Pamětní deska V. Preissig a I. Bernášková.

Pamětní deska je umístěna na domě na adrese: Jihovýchodní VIII 944/11, 141 00 Praha – Záběhlice. Za protektorátu se ulice jmenovala Südoststrasse VIII. a bydlel zde Vojtěch Preissig. V jeho bytě se připravovala k vydání a od konce roku 1939 se zde i vydávala - od čísla 28 - "spořilovská" varianta ilegálního časopisu V boj. Deska sestává z centrálního horního nápisu: VOJTĚCH PREISSIG A JEHO DCERA IRENA "PANÍ INKA". Pod ním se nachází reliéf dvou tváří z profilu; oba hledí směrem doprava. Blíže k pozorovateli je reliéf V. Preissiga, za ním v pozadí pak reliéf jeho dcery I. Bernáškové.  Podél levého svislého okraje reliéfu jsou uvedeny informace o Vojtěchu Preissigovi: Podél pravé svislé hrany centrálního reliéfu jsou údaje o jeho dceři Ireně Bernáškové:

Odkazy.

Externí odkazy.

Vojtěch Preissig (31. července 1873 Světec (okres Teplice) – 11. června 1944 Dachau, Německo) byl český grafik, typograf, malíř, ilustrátor, účastník protirakouského i protinacistického odboje.

Vojtěch Preissig (31 July 1873 – 11 June 1944) was a Czech typographer, printmaker, designer, illustrator, painter and teacher. He studied in Prague at the School of Applied Industrial Art (in Friedrich Ohmann's Decorative Architecture workshop) from 1892 to 1896 and at the School of Decorative Architecture from 1897 to 1898.


Konverze ke katolicismu.

V lednu roku 587 se Rekkared vzdal ariánského vyznání a přijal katolickou víru, což byl velký zlom pro vizigótskou Hispánii. Většina ariánských šlechticů v Toledu a okolí následovala jeho příkladu, ale ve vzdálenějších místech vznikala ariánská povstání proti katolicismu. Zejména v Septimánii v nejsevernější provincii, která se nacházela za Pyrenejemi, kde povstání vedl ariánský vůdce biskup Athaloch. Jeho přívrženci byli katoličtí nepřátelé, vyznávající Areiosovo hlásání. Burgundský král Guntram viděl povstání v Septimánii jako příležitost k získání tohoto území se kterým jeho království sousedilo a proto vyslal do Septimánie generála Desideriuse. Rekkared zareagoval tím, že do Septimánie také vyslal svou armádu, která ariánské povstalce i jejich katolické spojence s velkou převahou porazila. Desiderius sám byl zabit.,  Další spiknutí vypuklo na západě v Lusitánii, v čele se Sunnou, ariánským biskupem v Méridě a Seggou. Toto spiknutí se podařilo Rekkaredovu generálovi Claudiovi potlačit. Sunna byl vykázán do Mauritanie Tingitana (dnešní Maroko) a Seggo do Galicie. Poslední vzpourou v roce 588 v čele s ariánským biskupem Uldilou a Goiswinthou, vdovou po králi Leovigildovi, byla potlačená a biskup Uldila byl vyhoštěn ze země.

Koncil v Toledu.

Bratr Isidora, Leander ze Sevilly v květnu roku 589 svolal ve jménu krále 3. koncil v Toledu. Koncil projednával nové právo ve prospěch nového katolického království. Leander a katoličtí biskupové okamžitě zavedli zákon vynucující konverzi Židů a prohlásili pozůstatky ariánství jako "kacířství".  Informace o další vládě krále Rekkareda jsou sporné. Jan z Biclara, Rekkaredův současník, končí své zápisky u 3. koncilu v Toledu. Isidor ze Sevilly oceňuje jeho mírovou vládu, milost a velkorysost. Vrátil dokonce i soukromý majetek včetně toho, který byl zabaven jeho otcem. Založil mnoho kostelů a klášterů. Papež Řehoř Rekkareda v srpnu 599 písemně (Epp. IX. 61, 121) velebí a to zejména pro odmítání úplatků, které mu nabízeli Židé za zrušení zákonů proti nim. Poslal Rekkaredovi kus Svatého Kříže, fragmenty řetězce svatého Petra a vlasy svatého Jana Křtitele.  Rekkared zemřel přirozenou smrtí v Toledu. Nástupcem byl jeho mladistvý syn Liuva II.

Rekkared I. také Reccared I. ( "Reccaredus") (559–601 Toledo) byl vizigótským králem v Hispánii a Septimánii od roku 586 do roku 601. Jeho panování charakterizovalo vrcholný posun v historii křesťanství, když se v roce 587 zřekl ariánského vyznání ve prospěch katolického vyznání.

Reccared I (or Recared; ; ; 559 – December 601 AD; reigned 586–601) was Visigothic King of Hispania and Septimania. His reign marked a climactic shift in history, with the king's renunciation of Arianism in favour of Catholicism in 587.


Život.

Narodil se v Lebedani v nepříliš bohaté šlechtické rodině, otec byl pravoslavný kněz a matka pianistka. V dětství ho ovlivnilo rodinné prostředí. Dalším významným vlivem bylo prostředí rodné Lebedaně, o které psali i Ivan Sergejevič Turgeněv ("Lovcovy zápisky"), Lev Nikolajevič Tolstoj nebo Ivan Alexejevič Bunin. V roce 1896 nastoupil na gymnázium ve Voroněži, které absolvoval se zlatou medailí. (Tuto medaili později zastavil v Petrohradu za 25 rublů). V roce 1902 odešel studovat lodní inženýrství na techniku v Petrohradu. V rámci letní praxe hodně cestoval. Navštívil mimo jiné Konstantinopol, Smyrnu (nyní Izmir), Bejrút, Port Said, Jaffu, Alexandrii a Jeruzalém. V roce 1905 byl v Oděse svědkem povstání na křižníku Potěmkin, což se odráží v jeho povídce "Tři dny" (Три дня, 1913). Po návratu do Petrohradu vstoupil do Bolševické strany a účastnil se revolučních událostí roku 1905. Po neúspěšné revoluci v prosinci 1905 byl zatčen za bolševickou agitaci a vězněn (ve vězení se věnoval studiu angličtiny a psal básně). Na jaře 1906 byl propuštěn a posléze vypovězen do Lebedaně, ilegálně se ale vrátil zpět do Petrohradu a pokračoval ve studiu (v letech 1906–1911 žije v ilegalitě).  V roce 1908 ukončil studium polytechniky a stal se lodním inženýrem. Zůstal na škole a přednášel předmět stavba lodí. V březnu 1916 byl vyslán do Velké Británie, aby tam stavěl ledoborce pro Rusko. Pracoval v loděnicích v Glasgow, Newcastle upon Tyne a Sunderland, byl hlavním konstruktérem ledoborce "Svatý Alexandr Něvský" (po revoluci přejmenován na "Lenin"). Po vydání knihy "My" v zahraničí (anglicky 1925) byl autor doma perzekvován. V roce 1931 požádal v dopisu Stalinovi o povolení vystěhovat se, v roce 1932 mu to bylo za pomoci Maxima Gorkého umožněno. Odešel do Paříže. Cestou přes Rigu a Berlín se zastavil v Praze, kde měl v prosinci 1931 dvě přenášky v Umělecké besedě.

My.

Jeho nejvýznamnějším dílem je antiutopický román "My" (1921). Příběh inženýra D-503, který žije v totalitním Jednotném státě, je alegorií hrůz sovětského Ruska.  Román je přímým předobrazem známějšího díla "1984" od George Orwella, a navzdory své vysoké literární úrovni je dnes poněkud opomíjen.  Další díla ovlivněná románem "My" jsou: Ve svých dílech Zamjatin kritizoval ruskou, britskou i sovětskou společnost.

Jevgenij Ivanovič Zamjatin,, (1. únor / 20. leden 1884, Lebedaň (Tambovská gubernie) – 10. března 1937, Paříž) byl ruský spisovatel.

Yevgeny Ivanovich Zamyatin (; 20 January (Julian) / 1 February (Gregorian), 1884 – 10 March 1937), sometimes anglicized as Eugene Zamyatin, was a Russian author of science fiction and political satire. He is most famous for his 1921 novel "We", a story set in a dystopian future police state.


Biografie.

Narodil se 4. ledna 1747 poblíž Chalon-sur-Saône jako syn advokáta z řad nižší šlechty. Krátce studoval v Paříži práva, ale už od roku 1765 se začal věnovat umění. Za vlády Ludvíka XV. (1710-1774) byl správcem královské sbírky gem (pořízených madame Pompadour) a tajemníkem francouzského velvyslanectví v Petrohradě (kde prý zaujal carevnu Kateřinu II. a odkud odešel v důsledku špionážní aféry). Po nástupu Ludvíka XVI. (1754-1793) působil (od 1775) v diplomatických službách ve Švýcarsku (kde se stýkal s Voltairem). Koncem roku 1777 navštívil s několika jinými umělci Sicílii. V letech 1779-1782 pobýval coby tajemník a později jako chargé d ́affaires na ambasádě v Neapoli, kde navázal četné užitečné známosti (mj. s Galianim, Hamiltonovými, malířem Bonitem nebo hercem Casciellem). Zde se také poprvé proslavil jako vášnivý sběratel a archeolog. V roce 1787 se vrátil do Paříže, kde se stal členem Královské malířské a sochařské akademie a zabýval se uměním (také se seznámil a spolupracoval s malířem Davidem). Pak pobýval v italských Benátkách, kde ho zastihla zpráva o francouzské revoluci. Pro podezření z jakobinizmu byl vyslýchán (1790) a v červenci 1793 vypovězen. Odešel do Boloně a Florencie. Tam se v prosinci téhož roku dozvěděl, že jeho majetek byl ve Francii zkonfiskován a že se on sám ocitl na seznamu nepřátelských osob. Přes hrozící nebezpečí přicestoval do Paříže, zřekl se šlechtického titulu (de Non změnil na Denon) a nadále živořil z prodeje svých kreseb, dokud se ho neujal Jacques Louis David (1748-1825), pro něhož tvořil rytiny návrhů revolučního odívání. V té době se spřátelil s Robespierrem (1758-1794), který zrušil jeho proskripci a zařídil navrácení majetku (což Denona očividně nezkompromitovalo; kresba Robespierrovy uťaté hlavy může svědčit o tom, že se zúčastnil jeho popravy). Po seznámení s Josefínou Beauharnais (1763-1814) pronikl do blízkosti Napoleona Banaparta (1769-1821), který ho pak v rámci příprav egyptského tažení povolal do vědecké komise, doprovázející štáb francouzské expediční armády. Po dobytí Káhiry se stal členem právě založeného Egyptského institutu a věnoval se zkoumání starověké nekropole v Gíze (prozkoumal královskou komoru Cheopsovy pyramidy a popsal hlavu sfingy). S armádním sborem generála Desaixe (1768- 1800) se dostal do Horního Egypta, kde za dramatických válečných okolností podnikl archeologický výzkum pohřebiště v Sakkáře, navštívil Luxor, Denderu, Karnak, Údolí králů, Edfu, Elefantinu a dostal se až do Asuánu. Podrobné záznamy poznatků doplňoval četnými nákresy. Po návratu z Egypta byl (1802) jmenován generálním ředitelem Ústředního uměleckého muzea (od roku 1804 Napoleonova, nyní Louvre). V této funkci se přičinil o uspořádání a rozmnožení jeho sbírek (často díky Napoleonovým válečným úspěchům) a za tím účelem hojně cestoval po Evropě, aniž by ho bylo možné obvinit z podpory rabování (tento názor zpochybňuje Stanisław Szenic v populárně vědecké publikaci "Bratanek ostatniego króla" / Wydawnictwo MON, Warszawa 1983, str. 387). Od roku 1803 řídil státní razírnu medailí, v roce 1804 se stal generálním ředitelem všech francouzských muzeí. Kromě toho spravoval porcelánku v Sèvres a angažoval se ve výrobě goblénů. V srpnu 1812 přijal šlechtický titul svobodného pána a začal se psát jako baron Denon. Ke konci života experimentoval s litografiemi. Nikdy se neoženil a zemřel bez potomků 27. dubna 1825 v Paříži.

Dílo.

Denon byl první z vědeckých účastníků Napoleonova válečného tažení do Egypta, který zveřejnil výsledky své práce. Už v roce 1802 publikoval dvoudílné album pod názvem Cesty Dolním a Horním Egyptem, velmi rychle přeložené do němčiny (1803) a do angličtiny, čímž rozpoutal mimořádný zájem o egyptologii. Kromě toho sto padesáti rytinami obohatil monumentální Popis Egypta (1809-1822), shrnující výzkumy francouzských učenců během krátké (1798-1799) Napoleonovy výpravy. Jeho přesné a umělecky hodnotné kresby jsou často jediným svědectvím o stavu egyptských starověkých památek před jejich ničením v následujícím století.

Dominique Vivant Denon (4. ledna 1747 – 27. dubna 1825) byl francouzský kreslíř a grafik. Byl členem komise umělců a vědců, kteří v letech 1798–1801 doprovázeli vojenské tažení Napoleona Bonaparta do Egypta. Denon zde pořídil velký soubor kreseb staroegyptských památek, jejichž zveřejnění pak vyvolalo velký zájem veřejnosti o tuto starověkou civilizaci. Jeho ilustrace jsou použity také v díle "Description de l'Égypte", které ve své době bylo jedním ze základních pro vznikající egyptologii.

Dominique Vivant, Baron Denon (4 January 1747 – 27 April 1825) was a French artist, writer, diplomat, author, and archaeologist. He was appointed as the first Director of the Louvre museum by Napoleon after the Egyptian campaign of 1798–1801, and is commemorated in the Denon Wing of the modern museum and in the Dominique-Vivant Denon Research Center. His two-volume "Voyage dans la basse et la haute Egypte" ("Journey in Lower and Upper Egypt"), 1802, was the foundation of modern Egyptology.


Život.

Fouquier de Tinville, který si během revoluce změnil jméno na Fouquier-Tinville, pocházel z bohaté rodiny staré francouzské šlechty. Studoval práva a od roku 1765 pracoval na královské státní prokuratuře. Roku 1774 zakoupil, po vyplacení bohatého dědictví, úřad státního návladního v Grand Châtelet a o rok později se oženil se svou sestřenicí, s kterou pak měl pět dětí. Po smrti své první ženy se oženil podruhé a roku 1783 musel opět úřad prodat. Vysoce zadlužen přijal místo u královské policie a roku 1789 se stal komisařem. Poté na přímluvu svého bratrance Camille Desmoulinse se stal 17. srpna 1792 předsedou sboru žalobců. Když byl založen revoluční tribunál (10. března 1793), byl Fouquier de Tinville jmenován veřejným žalobcem tribunálu a úřad vykonával až do 28. července 1794. Spolu s Robespierrem sloužil jako hlavní nástroj revolučního teroru. Navenek se kryl maskou nezávislosti, nestrannosti a neúplatnosti, ve skutečnosti jeho žaloby sledovaly směr politického větru a Robespierrových objednávek.  Nikdy však nehleděl na svůj osobní prospěch. Na smrt poslal více než 2400 nevinných, ať již byli hebertisty, girondisty, dantonisty či monarchisty. Mezi odsouzenými byl i jeho vlastní bratranec Camille Desmoulins a královna Marie-Antoinetta. Třebaže pocházel z šlechtické, králi věrné rodiny a s mnohými oběťmi byl v příbuzenském či přátelském vztahu, své obžaloby vznášel vždy tvrdě bez jakéhokoli pohnutí či slitování a nebral ohled na původ, stav, stáří či pohlaví obžalovaných. Osobně se podílel na Robespierrově pádu 27. července 1794, ale tímto dnem začal i jeho vlastní pád, neboť již 1. srpna 1794 byl na příkaz Národního konventu a osobního angažování Frérona zatčen a bylo s ním a 23 spoluobžalovanými zahájeno soudní řízení. Jeho obrana byla postavena na tvrzení, že všechny činy prováděl na příkaz Výboru pro veřejné blaho. V jednom z nejdelších procesů období revoluce, trvajícím 41 dní, byl odsouzen k trestu smrti a za obrovské účasti veřejnosti byl 7. května 1795 spolu s 15 spoluviníky popraven.  O neblahé proslulosti Fouquier-Tinvilla vypovídá i citát: "„Cožpak se mezi námi nenajde jediný Fouquier-Tinville, který by zkrotil zdivočelé řady kontrarevolucionářů?“" V. I. Lenin (Dějiny 20. století, P. Johnson)

Antoine Quentin Fouquier de Tinville (12. června 1746, Hérouel (dnes Foreste, departement Aisne) – 7. května 1795, Paříž) byl francouzský revolucionář a veřejný žalobce revolučního tribunálu během francouzské revoluce. Dnes přeneseně symbol krutosti a bezcitnosti.

Antoine Quentin Fouquier de Tinville (10 June 17467 May 1795) was a French prosecutor during the Revolution and Reign of Terror periods.


Děj.

Ahmed Ibn Fadlán Ibn Abbas Ibn Rašíd Ibn Hamad býval básníkem v bagdádském kalifátu, dokud se nezamiloval do ženy, která patřila jinému. Její žárlivý manžel si stěžoval kalifovi a ten Ahmeda Ibn Fadlána jmenoval vyslancem pro severní země. Ahmed tak byl de facto poslán do vyhnanství, jak si dobře uvědomoval. Několik měsíců cestuje v doprovodu Melchisidka (starého přítele jeho otce, který se domluví lidovou latinou) přes země obrů, husarů, Bulharů a Tatarů. Tataři přepadávají karavany a cestující zabíjejí, Ahmedova karavana je před takovým osudem zachráněna u řeky Volhy díky přítomnosti lodi seveřanů, kteří právě připlouvají. V táboře vikingů najde karavana útočiště. Melchisidek je schopen se domluvit s Hergerem, jedním z vikingů, který rozumí jeho latině. Arabové jsou svědky pohřbu vikinského krále, kterého doprovází na cestě do Valhally jeho mladá žena, je upálena na hranici založené na lodi. Královým nástupcem se stává Beowulf.  Do tábora dorazí mladý posel ze severu a předává zprávu. Jeho otec král Hrothgar žádá skupinu o pomoc, jeho země byla napadena pradávným zlem natolik ukrutným, že se ani nejstatečnější bojovníci neodvažují vyslovit jeho jméno. Vědma vyvěští, že akce bude úspěšná, pokud se jí zúčastní 13 bojovníků, přičemž ten třináctý nesmí být seveřan. Ahmed Ibn Fadlán je naverbován, ačkoli není příliš nadšen. Ale jak říkají seveřané, jít do války je velká čest. Během putování se Ahmed naučí seversky, když poslouchá u ohně jejich rozpravy. Jejich posměšky ohledně své výbavy (malý kůň, kterému se posmívají - říkají, že cestuje na psovi atd.) dokáže záhy zarazit a získat si jejich respekt svou inteligencí, schopností psát a například i jezdeckými dovednostmi.  Po příjezdu do Hrothgarovy země skupina válečníků zjistí, že bude muset čelit Wendolům, dávným nepřátelům, kteří sestupují za mlhy z hor a pojídají mrtvé. Jsou to kanibalové, kteří se identifikují s medvědy, žijí stejně jako oni v jeskyních. Po několika útocích řady seveřanů a vesničanů prořídly. Věštkyně jim poradí, aby vystopovali Wendoly do jejich brlohů a zabili jejich „matku“ a velitele, „v jehož rozích je také síla“. Beowulfovi válečníci i s Ahmedem proniknou do jeskynního komplexu Wendolů a Beowulfovi se podaří matku zabít, ta jej přitom škrábne otráveným drápem. Skupina se dostane s menšími ztrátami z jeskyní, když bojovníci podplavou zatopenými slujemi do moře.  Po návratu do vesnice se připraví na očekávanou závěrečnou bitvu. V té se ochablému, ale odhodlanému Beowulfovi podaří zabít wendolského velitele, což znamená jejich porážku. Poté umírá na otravu. Ahmed je svědkem jeho pohřbu a pak se vrací do své vlasti vděčný seveřanům za to, že se „mohl stát mužem a prospěšným služebníkem božím“.

Soundtrack.

Původní soundtrack složil Graeme Revell, představila se na něm zpěvačka kapely Dead Can Dance Lisa Gerrard. Soundtrack byl zamítnut Michaelem Crichtonem a nahrazen hudbou, kterou zkomponoval Jerry Goldsmith, Crichtonův obvyklý spolupracovník.

Vikingové (v anglickém originálu "The 13th Warrior") je americký thriller z roku 1999 režiséra Johna McTiernana a producenta a spisovatele Michaela Crichtona, který je autorem předlohy, románu "Pojídači mrtvých" (anglicky "Eaters of the Dead"). Jedná se o historickou fikci.

The 13th Warrior is a 1999 American historical fiction action film based on Michael Crichton's 1976 novel "Eaters of the Dead", which is a loose retelling of the tale of "Beowulf" combined with Ahmad ibn Fadlan's historical account of the Volga Vikings. It stars Antonio Banderas as Ahmad ibn Fadlan, as well as Diane Venora and Omar Sharif. It was directed by John McTiernan. Crichton directed some reshoots uncredited. The film was produced by McTiernan, Crichton, and Ned Dowd, with Andrew G. Vajna, James Biggam and Ethan Dubrow as executive producers.


Život.

Dětství a dospívání.

BIanka, pokřtěná Markéta, byla dcerou hraběte Karla z Valois a jeho třetí ženy Mahaut ze Châtillonu. Jejím bratrem byl budoucí francouzský král Filip VI. Vyrůstala na francouzském dvoře svého bratrance Karla IV. Sličného. Blanka, francouzsky Blanche, se jí říkalo již od narození kvůli jejímu vzhledu. V dospělosti to byla půvabná a štíhlá blondýnka s velmi bledou pletí. Měla dobrou povahu, byla přizpůsobivá, pokorná a navíc měla i dobré srdce. Uměla se vcítit do myšlení běžných lidí a získat si jejich náklonnost.  Rodiče Blanky si pro ni přáli co nejvýhodnější sňatek, ale byla jejich předposledním potomkem a tak nemohli pomýšlet na sňatek s princem a budoucím králem. Okolnosti to však umožnily. V době jejího dětství byl francouzským králem Karel IV. Sličný a ten si vzal za manželku Marii Lucemburskou, sestru Jana Lucemburského. Právě ke své sestře dal Jan na vychování svého syna Václava, budoucího krále Karla IV. Bylo to po neshodách s jeho ženou Eliškou Přemyslovnou, které prvorozeného syna odebral.  Spojenectví s Francií se Jan Lucemburský rozhodl rozšířit a dohodl svatbu Blanky z Valois se svým synem Václavem. Byl to čistě politický a naplánovaný svazek, který měl být základem budoucího česko-francouzského přátelství. Navíc to byl sňatek na patřičné úrovni i pro Karla, neboť se předpokládalo, že Kapetovci vymřou po meči a že na trůn dosedne Filip VI., bratr Blanky z rodu Valois.

Svatba.

Blanka se s Václavem seznámila již v dětství, neboť byli stejně staří a oba žili na dvoře francouzského krále. Byla s ním zasnoubena a posléze oddána ještě jako dítě v roce 1323 v Paříži se svolením papeže Jana XXII. Svatební obřad proběhl současně s korunovací Karlovy tety Marie na francouzskou královnu. Blance a Václavovi bylo v době svatby sedm let, proto byli dětští manželé ještě rozděleni a vychováváni dál svými vychovateli. Český korunní princ Václav pak přijal během biřmování jméno Karel na počest francouzského krále Karla, který mu šel dokonce za kmotra.  Prestiž tohoto svazku se zvýšila v roce 1328, kdy vymřela hlavní linie francouzského královského rodu Kapetovců. Tehdy se prostřednictvím Blančina bratra Filipa VI. dostala na trůn vedlejší rodová linie Valois. Spojenectví mezi českým královstvím a Francií bylo dále potvrzeno v roce 1331, kdy byla Jitka, sestra Karla IV., provdána za francouzského následníka trůnu Jana II.

Manželství.

Dětští manželé spolu po svatbě sedm let nežili. Blanka nějaký čas pobývala v Lucembursku a Karel bojoval v bouřící se Lombardii. Spolu začali žít až kolem roku 1330 v Lucembursku.

Karlův návrat do Čech.

Do Čech se Karel, tehdy jako moravský markrabě, vrátil sám na podzim roku 1333. Království našel zpustošené, matka byla mrtvá, nikoho v Čechách neznal a dokonce zapomněl česky. Takto to Karel popsal ve svém životopise:  Po svém návratu do Čech se Karel snažil zajistit důstojné bydlení pro sebe a svou ženu. Začal s rekonstrukcí královského paláce na Pražském hradě, který měl být přestavěn po vzoru sídla francouzského krále. Karel však nečekal na dokončení rekonstrukce hradu, kde by náležitě uvítal svou manželku. Blanku pozval do Prahy, jakmile pro ni utvořil alespoň nejnutnější podmínky. Blanka přijela v početném doprovodu francouzských dvořanů do Prahy 12. června 1334. Její doprovod způsobil u českých obyvatel rozpačité dojmy. Obyvatelé byli uchváceni především oslnivou nádhernou francouzských oděvů, na druhou stranu nesrozumitelná mluva vzbudila v českém panstvu pocity nepříjemného cizáctví. Karel si nechtěl šlechtu poštvat proti sobě, a tak francouzské dvořany brzy odeslal na zpáteční cestu. Petr Žitavský ve své kronice nejprve pochválil Blančin zjev a krásu a jazykové těžkosti komentoval takto:

Markhraběnka moravská.

Blanka, která mluvila pouze francouzsky, se velmi rychle naučila německy a česky. Přestože byla pouze moravskou markhraběnkou, byla pro Čechy jejich královnou. Lid si ji zamiloval pro její vstřícnou povahu a skromnost. Neoceňovali na ní jen její krásu, šarm, garderobu a vybrané francouzské způsoby. Všem imponovala hlavně tím, že usilovalo o to, co nejvíce se přiblížit své nové domovině.  Manželství Blanky a Karla bylo šťastné. Za necelý rok po Blančina příjezdu do Prahy se jim 24. května 1335 narodila dcera Markéta. Byla pojmenována po matce a po otcově lucemburské babičce. Skromná Blanka se veřejného života výrazně nezúčastňovala a po narození dcery žila prakticky v ústraní.  V roce 1336 přijeli do Čech Jan Lucemburský a jeho žena česká královna Beatrix Bourbonská s novorozeným synem Václavem. Beatrix byla pyšná a nedokázala si získat přízeň poddaných. Chovala se povýšeně a Čechy pohrdala. Mluvila jen francouzsky a češtinu odmítala. Byla opakem své sestřenice Blanky. Češi Beatrix jako královnu nepřijali, zatímco Blanka se těšila velké popularitě. Na nátlak svého tchána, krále Jana, byla Blanka nucena v roce 1337 přesídlit do Brna. V roce 1342 se jí tam narodilo druhé dítě Kateřina, která byla provdána za rakouského vévodu Rudolfa IV. Habsburského a poté Otu V. Bavorského. Beatrix v Čechách dlouho nevydržela a v roce 1337 je navždy opustila. Jan Lucemburský v Čechách pobýval jen občas, především kvůli získání finančních prostředků. Zemřel v roce 1346 v bitvě u Kresčaku.

Česká královna.

Po smrti Jana Lucemburského byli Karel a Blanka 2. září 1347 v Praze korunováni na českého krále a královnu. Byla to velká sláva, které se zúčastnilo mnoho církevních hodnostářů. Byla to velká podívaná i pro prostý lid, který oba manžele miloval.  Rok 1348 byl pro České království velmi významný, neboť Karel založil Nové Město pražské a vysoké učení, dnešní Karlovu univerzitu. Pro soukromý život Karla to však byl rok tragický. Dne 1. srpna 1348 Blanka zemřela po krátké nemoci ve věku dvaatřiceti let. Pro Karla to byla citelná ztráta, z původně politického svazku se stalo plnohodnotné a šťastné manželství. Po Blance mu zůstaly alespoň dvě dcery, syna ovšem neměl.  Blanka z Valois byla pochována v chrámu sv. Víta na Pražském hradě.

Další ženy Karla IV..

Karel se již v roce 1349 oženil s Annou Falckou, která však ve svých 24 letech zemřela v roce 1353.  Ještě v témže roce 1353 se Karel oženil s Annou Svídnickou, ale i ta zemřela v mladém věku 23 let v roce 1362.  Poslední Karlovou ženou se stala v roce 1363 Alžběta Pomořanská. Po smrti Karla v roce 1378 žila ještě patnáct let jako vdova a zemřela v roce 1393.

Odrazy v kultuře.

Postava Blanky z Valois vystupuje v českém komediálním filmu "Slasti Otce vlasti", kde ji ztvárnila Daniela Kolářová. V televizním filmu "Hlas pro římského krále" (2016) ji hraje Tereza Voříšková.

Blanka z Valois ( "Blanche de Valois", 1316 – 1. srpna 1348, Praha) byla moravská markraběnka a česká a římskoněmecká královna. Byla první manželkou českého a římského krále, později císaře Karla IV. Lucemburského.

Blanche of Valois (baptised "Marguerite"; 1317–1348) was a Queen consort of Germany and Bohemia by her marriage to King and later Holy Roman Emperor Charles IV. She was the youngest daughter of Charles of Valois and his third wife Mahaut of Châtillon.


Služba v námořnictvu.

Konstrukce PB2M navazovala na jiný, menší létající člun firmy Martin, typ Martin PBM Mariner. Letoun v letech 1941 až 1943 úspěšně prošel testy US Navy a byl přijat do služby. V té době se už ale ustupovalo od koncepce bombardovacích létajících člunů, a proto byl typ upraven na transportní úkoly a označen XPB2M-1R Mars. Bylo objednáno 20 sériových kusů, označených definitivně JRM-1 Mars. První, pojmenovaný "Hawaii Mars", byl dodán v červnu 1945. Po skončení druhé světové války byla objednávka snížena na šest letounů. Zatímco první sériový kus JRM-1 byl ztracen v Chesapeake Bay při havárii, zbylých 5 kusů bylo dodáno do konce roku 1947. Ty nesly jména "Marianas Mars", "Philippine Mars", "Marshall Mars", "Caroline Mars" a opět "Hawaii Mars".  Služba JRM-1 začala transportními lety na Hawai a Pacifické ostrovy. Poslední vyrobený kus, "Caroline Mars" se lišil mimo jiné jinými motory a byl přeznačen na JRM-2. Poháněly ho motory Pratt & Whitney R-4360, což zvýšilo jeho nosnost. "Marshall Mars" byl zničen 5. května 1950 na Hawai při požáru. Zbylá "velká čtyřka" létala až do roku 1956 mezi Honolulu a San Franciscem. Pak byly ukotveny na námořní letecké základně Alameda.

Civilní služba.

V roce 1959 byly letouny prodány do šrotu. "Dan McIvor", reprezentant těžební společnosti "British Columbia Lumber", poznal potenciál typu JRM jako vodních bombardérů pro hašení lesních požárů. Byla vytvořena firma "Flying Tankers inc.", která koupila všechny čtyři JRM a nechala je přestavět. "Marianas Mars" byl ztracen 23. června 1961 při hašení lesního požáru u zátoky Northwest Bay v Britské Kolumbii. Posádka zahynula. "Caroline Mars" havaroval 12. října 1962 v hurikánu Freda. Přestavba "Hawaii Mars" a "Philippine Mars" byla dokončena v roce 1963.  Zbývající dva kusy dodnes létají. Původní majitel, firma Flying Tankers inc. je 10. listopadu 2006 nabídla k prodeji. Podmínkou prodeje bylo, že po jejich definitivním vyřazení bude jeden kus darován městu Port Alberni jako historická atrakce. Společnost Coulson Group je 13. dubna 2007 koupila od Flying Tankers inc. a mají stále základnu na jezeře Sproat v Port Alberni v Britské Kolumbii.  Oba kusy mají nové motory, hvězdicové Wright R-3350-24WA Cyclone. Každý letoun unese až 27 250 litrů vody, kterou načerpá z moře. Je to dost na pokrytí plochy 16 000 m2. Oba zbylé JRM hasí požáry především v Britské Kolumbii. Vystupují také na leteckých dnech. Když je třeba, pomáhají ale i s požár ve vzdálenějších oblastech. Například v roce 2003 zasáhl velký požár okolí města Kelowna v Britské Kolumbii.

Martin JRM Mars byl největší sériově vyráběný létající člun na světě. US Navy jeho vývoj objednalo v roce 1938 pod označením XPB2M-1 Mars pro dálkové oceánské patroly.

The Martin JRM Mars is a large, four-engined cargo transport flying boat designed and built by the Martin Company for the United States Navy during World War II. It was the largest Allied flying boat to enter production, although only seven were built. The United States Navy contracted the development of the XPB2M-1 Mars in 1938 as a long-range ocean patrol flying boat, which later entered production as the JRM Mars long-range transport.


Historie.

Budova byla postavena, aby sloužila jako nové sídlo pro firmu Standard Oil Company. Po jejím dokončení v roce 1973 byla nejvyšší v Chicagu a čtvrtá na světe, po jednom roce ji ale přerostl Willis Tower (dříve Sears Tower), který se stal zároveň nejvyšší budovou světa. Výstavba stála asi 120 milionů dolarů.

Jméno a vlastníci budovy.

Po svém dokončení se budova jmenovala Standard Oil Building, ale v roce 1985 hlavní nájemník Standard Oil Company změnil název na Amoco, a tak se i budova přejmenovala na Amoco Building. Amoco v roce 1998 budovu prodala firmě Blackstone Group za odhadovanou částku 430–440 milionů dolarů. Dne 30. prosince 1999 byl mrakodrap přejmenován na Aon Center, podle Aon Corporation, která se stala hlavním nájemcem budovy. Od května roku 2003 budovu vlastnila společnost Wells Real Estate Investment Trust Inc (od roku 2007 jako Piedmont Office Realty Trust, Inc.), která ji získala za 465 či 475 milionů dolarů.  Od roku 2015 patří budova dvěma investorům, Marku Karasickovi a Victoru Gersteinovi, kteří ji koupili za 713 milionů dolarů. Správa náleží americké firmě Jones Lang LaSalle (JLL), která tu má své sídlo.

Plány.

V roce 2018 přišli majitelé s řadou zajímavých návrhů. Asi nejzajímavější z nich je atrakce nazvaná "Sky Summit" za 185 miliónů dolarů, což je jakási kabina umístěná na střeše budovy, kterou hydraulická ramena doslova přehodí přes okraj střechy. Zatímco bude volně viset nad zemí, lidé se z poměrně velké výšky pokochají výhledem na město a pro některé z nich to bude jistě adrenalinový zážitek. Kromě tohoto a nového vstupního pavilonu by ještě měly vzniknout velmi neobvyklé výtahy, které by byly umístěny zvenčí, v „ukrojených“ rozích budovy (viz reportáž).

Konstrukce budovy.

Budova vzdáleně připomíná jak vzhledově, tak i konstrukčně bývalá "dvojčata" newyorského Světového obchodního centra. Má podobné ocelí vyztužené jádro ve kterém vedou výtahy a schodiště. Další ocelové nosníky vedou po obvodu budovy.  Její plášť tvořilo přibližně 43 000 desek z carrarského mramoru. Necelý rok po dostavbě se ale jedna deska uvolnila a spadla na střechu nedaleké budovy, poté následovala kontrola opláštění, která zjistila nespočetně mnoho vad, proto byly opraveny a připevněny pomocí nerezových ocelových pásků. Mezi lety 1990 až 1992 proběhla úplná rekonstrukce pláště. Mramorové desky byly nahrazeny deskami z bílé žuly. Odhadovaná cena této rekonstrukce byla asi 80 milionů dolarů.  Nejvyšší podlaží mrakodrapu bývají různobarevně osvětleny; oranžově na Den díkuvzdání, zeleně nebo červeně během vánoc, ale třeba také růžově na tzv. Pink October (Breast Cancer Awareness Month – měsíc povědomí o rakovině prsu).

Aon Center, dříve Standard Oil Building nebo Amoco Building, je 346 metrů vysoký mrakodrap v Chicagu v Illinois (přesně 346,3 m, což je uznávaná výška). K dubnu 2020 je tak třetí nejvyšší budova Chicaga a dvanáctá nejvyšší ve Spojených státech. Postaven byl původně jako Standard Oil Building v roce 1972 podle návrhu Edwarda Durrella Stonea (1902–1978).

The Aon Center (200 East Randolph Street, formerly Amoco Building) is a modern supertall skyscraper just east of the Chicago Loop, Chicago, Illinois, United States, designed by architect firms Edward Durell Stone and The Perkins and Will partnership, and completed in 1974 as the Standard Oil Building. With 83 floors and a height of 1,136 feet (346 m), it is the fourth-tallest building in Chicago, surpassed in height by Willis Tower, Trump International Hotel and Tower, and Vista Tower.


Původ a počátky vlády.

Narodil se jako čtvrtý syn rakouského vévody Leopolda III. a Viridis Viscontiové.  Už jako chlapec se podílel na vládě se starším bratrem Leopoldem v Předních Rakousích a v roce 1406 se ujal vlády v Tyrolsku a územích před Arlbergem. Zpočátku se musel bránit Appenzellernům, žijícím severně od Tyrol, poté Benátčanům, kteří se usídlili na území tridentské kapituly a nakonec Wittelsbachům ze severu. Fridrich si počínal velmi dobře a všechny tyto útoky zažehnal. Dalšímu konfliktu čelil ze strany tyrolské šlechty vedené hofmistrem Heinrichem Rottenburgem.

Říšská klatba.

Vévoda Fridrich podporoval během kostnického koncilu papeže Jana XXIII. a za pomoc při papežově útěku roku 1415 byl dokonce dán císařem Zikmundem do klatby a k tomu uvězněn. Z kostnického vězení se podařilo vznešenému vězni na jaře roku 1416 uprchnout a po čase se s císařem smířil. Přišel však o území v Aargau, které získalo Švýcarské spříseženstvo. Území před Arlbergem opět ovládl až v roce 1424. Vládu v Tyrolsku se pokoušel udržet i Fridrichův bratr Arnošt Železný, což se nakonec podařilo i díky podpoře sedláků a měšťanů.

Regent v Rakouských zemích.

Od roku 1420 sídlil Fridrich v Innsbrucku. Díky příjmům z obchodování a těžby stříbra v Gossensassu a ve Schwazu se stal nejbohatším Habsburkem. V letech 1424–1435 byl opatrovníkem Fridricha a Albrechta, synů zemřelého bratra Arnošta.  Zemřel roku 1439 a pohřben byl v cisterciáckém klášteře Stams.

Manželství a potomci.

Byl dvakrát ženatý. Z prvního manželství s Alžbětou Falckou († 1408) se narodila dcera:  Z druhého manželství s Annou Brunšvickou († 1432) měl čtyři děti, z nichž se dospělosti dožil pouze jeden syn:

Fridrich IV. Habsburský zv. "s prázdnou kapsou" (1382 – 24. června 1439) byl vévoda a hrabě tyrolský v letech 1406–1439. Stal se zakladatelem tzv. starší tyrolské větve Habsburků.

Frederick IV (1382 – 24 June 1439), also known as Frederick of the Empty Pockets (), a member of the House of Habsburg, was Duke of Austria from 1402 until his death. As a scion of the Habsburg Leopoldian line, he ruled over Further Austria and the County of Tyrol from 1406 onwards.


Historie.

Deaflympiáda se koná každé čtyři roky. Po Olympijských hrách samotných je Deaflympiáda druhou sportovní událostí s nejdéle trvající historií. První hry, které se konaly v Paříži v roce 1924, byly také vůbec první mezinárodní sportovní akcí sportovců se zdravotním postižením. Pravidelný čtyřletý cyklus pořádání her byl narušen druhou světovou válkou, kdy se konala zimní Deaflympiáda až v roce 1949. Deaflympiáda neboli v Tiché hry, označení z roku 1924, na které se do Paříže v roce 1924 sjelo pouhých 148 sportovců z devíti evropských států, se nyní rozrostla do celosvětově významné akce.  Oficiální názvy her se v průběhu let měnily. Původní název v letech 1924–1965 byl „mezinárodní hry neslyšících“. Občas se vyskytovalo také označení „mezinárodní tiché hry“ podle anglického označení "The Silent Games". Od roku 1966 do roku 1999 se jim říkalo „Světové hry neslyšících“ a nebo se příležitostně hovořilo o „Světových tichých hrách“. Od roku 2001 se užívá současné označení Deaflympiáda, v anglickém jazyce Deaflympics (často mylně je uváděn termín Deaf Olympics).  Sportovci, kteří se chtějí kvalifikovat na Deaflympiádu, musí mít na svém „lepším uchu“ (ucho s nižší sluchovou ztrátou v dB) sluchovou ztrátu minimálně 55 dB. Aby byly podmínky pro všechny sportovce s různou kompenzací sluchu stejné, nesmí sportovci během sportovního výkonu používat sluchadla, kochleární implantáty a další sluchové kompenzační pomůcky. Dalším příkladem, v čem se sportovní hry neslyšících liší od sportovních akcí slyšících sportovců, je způsob organizace a technické zajištění her. Protože se nemohou neslyšící závodníci orientovat podle zvukových signalizací, využívá se na startovištích několika alternativních možností. Například fotbaloví rozhodčí používají vlajkové signalizace namísto píšťalek nebo jsou na tratích instalovány světelné signalizace nahrazující výstřel ze startovací pistole. Je také obvyklé, že diváci nepodporují sportovce pokřiky nebo potleskem, ale vytváří vlny zvedáním a skláněním paží.

Hostující národy a pořadatelská města.

Do roku 2019 byly letní deaflympijské hry pořádány ve 21 městech v 17 zemích, z toho pouze pětkrát proběhly mimo Evropu (Washington, DC 1965, Los Angeles 1985, Christchurch 1989, Melbourne 2005 a Tchajpej 2009). Poslední letní hry se konaly v Samsunu v Turecku v roce 2017. Zimní deaflympijské hry pořádalo 16 měst v 11 zemích. Poslední zimní hry se konaly v Chanty-Mansijsku v Ruské federaci v roce 2015.  Zimní hry v roce 2011 pořádané na Slovensku ve Vysokých Tatrách byly zrušeny z důvodu nedostatečné připravenosti organizačního výboru pořádat hry. Mezinárodní výbor neslyšících sportovců podal trestní oznámení na Slovenský organizační výbor deaflympijských her a na jeho prezidenta Jaromíra Rudu. Trestní stížnost požaduje vrácení finančních prostředků, které byly převedeny na účet Slovenského organizačního výboru deaflympijských her z národních sportovních federací neslyšících, na pokrytí ubytování a dalších výdajů souvisejících s deaflympijskými hrami. Podle slovenského deníku "SME", „Jaromír Ruda, šéf organizačního výboru Slovenského, [je] mistr slibů a obviněný z podvodů souvisejících s deaflympijskými hrami ve výši 1,6 milionů euro.“ V dopise prezidentovi Mezinárodního výboru pro sport pro neslyšících ICSD Craig Crowley a deaflympionikům ze Spojených států amerických vyjádřil Ruda „své hluboké omluvy za zrušení 17. zimních deaflympijských her“. V současné době byl slovenský neslyšící výbor a Slovenská asociace odborových svazů neslyšících pozastavena. V roce 2013 zvláštní trestní soud v Banské Bystrici odsoudil Rudu s trestem odnětí svobody ve výši 14 a půl roku za podvod se 1,6 miliony eur, které měly být použity na zimní deaflympijské hry.

Deaflympiáda (dříve užívané názvy Tiché hry, Světové hry neslyšících a Mezinárodní hry neslyšících) je sportovní událost zaštiťovaná Mezinárodním olympijským výborem (International Olympic Commitee, zkratka IOC), které se účastní neslyšící sportovci na vrcholové úrovni. Nejvýraznějším rozdílem mezi Deaflympiádou a dalšími sportovními událostmi (olympiádou, paralympiádou a speciální olympiádou) zaštiťovanými MOV, je nahrazení zvukové signalizace na závodiších (např. výstřel ze startovací pistole, pokyn z megafonu nebo píšťalky rozhodčích) vizuální signalizací. Hry organizuje od roku 1924 Mezinárodní výbor sportu neslyšících "(Comité International des Sports des Sourds," zkratka CISS).

The Deaflympics (previously called World Games for the Deaf, and International Games for the Deaf) are an International Olympic Committee (IOC)-sanctioned event at which deaf athletes compete at an elite level. Unlike the athletes in other IOC-sanctioned events (the Olympics, the Paralympics, and the Special Olympics), the Deaflympians cannot be guided by sounds (e.g., the starter's guns, bullhorn commands or referee whistles). The games have been organized by the "Comité International des Sports des Sourds" (CISS, "The International Committee of Sports for the Deaf") since the first event in 1924.


Život.

Remigius se narodil u Laonu v dnešním departmentu Aisne okolo roku 437. Jeho starší bratr Principius se stal biskupem soissonským a Remigius se již v mládí rozhodl pro duchovní život. Pro nižší svěcení se připravoval v poušti, a po smrti remešského biskupa Bennagia byl zvolen jeho nástupcem. Ačkoli funkci přijmout zpočátku nechtěl, svou výmluvností ještě více utvrdil církevní obec, aby jej ve věku 22 let potvrdili ve funkci, ačkoli ještě nepřijal žádné svěcení.  Výbojné kmeny, zejména z germáni a frankové z Porýní, pustošili poslední zbytky římské říše a zabírali nová území. Král franků Chlodvík I. nejprve sídlil na území dnešní Belgie, potom u Soissons a nakonec v Paříži. Když se Chlodvík I. poznal s Remigiem, získal si mladý biskup rychle královy sympatie, zejména pro svou výmluvnost. Biskup se jej snažil obrátit na křesťanskou víru, ale Chlodvík I. nebyl plně přesvědčený, nicméně vrátil biskupovi bohoslužebné vybavení, které při průjezdu Remeší jeho armáda ukořistila.  Královna Chrodechilda, manželka Chlodvíka už pokřtěná byla, nechala pokřtít už dříve i své dvě děti. Když Chlodvík táhl proti Germánům, modlila se Chrodechilda za manželovo vítězství i za uzdravení syna. Chlodvík vyhrál a viděl zdravého syna. Nakonec uvěřil tomu, že za to může víra jeho ženy. V roce 498 se královně spolu s Remigiem podařilo Chlodvíka ke křtu přimět.  Po křtu krále a asi třítisícového královského dvora na Vánoce 498 došlo k zakládání nových biskupství a šíření křesťanské víry. Chlodvík začal nad Remigiem držet ochrannou ruku, a považoval jej za svého rádce. Remigius zemřel ve věku 97 let v Remeši. Je pohřběn v hroce v dnešní remešské katedrále Panny Marie. K přenesení ostatků došlo před rokem 1099. Jeho církevní svátek (ve stupni "připomínka") připadá na 13. ledna.

Svatý Remigius z Remeše (franc. "Remi de Reims", asi 437 u Laonu – 13. ledna 533 Remeš) byl franský křesťanský duchovní, biskup remešský. Pokřtil franského krále Chlodvíka I. a založil několik diecézí. K přenesení ostatků došlo před rokem 1099. Je označován jako "apoštol franků".

Saint Remigius, or ( – January 13, 533), was the Bishop of Reims and "Apostle of the Franks". On 25 December 496 he baptised Clovis I, King of the Franks. This baptism, leading to the conversion of the entire Frankish people to Christianity, was a momentous success for the Church and a seminal event in European history.


Generally Accepted Accounting Principles (United States)

Historie a orgány.

Historie vychází z třicátých let 20. století. Krach na burze v New Yorku v roce 1929 byl rozhodujícím bodem pro změnu a vytvoření metod k přípravě finančních výkazů a Americké komise pro cenné papíry tzv. SEC.  Vytvořením pravidel byla roku 1934 v USA pověřena tehdy nejvyšší burzovní instituce „Security and Exchange Commission“, která požádala a pověřila vytvořením těchto pravidel organizaci „Výbor pro vydávání účetních standardů – Financial Accounting Standards Board tzv. FASB“. Díky této soukromé organizaci postupně vznikaly „Všeobecně uznávané účetní zásady – Generally Accepted Accounting Principles tzv. GAAP“.  V roce 1929 došlo k pádu americké burzy a následné ekonomické krizi, která vedla k většímu zájmu vedení o zobrazování účetních výkazů. Potřebou bylo vytvoření jednotného účetního systému. O jeho vytvoření se zasloužili Americký svaz účetních (American Institute of Certified Accountants tzv. AICA) a Newyorská burza. Byl založen Výbor pro účetní postupy (Commitee on Accounting Procedure – CAP). V roce 1972 byl CAP přejmenován na FASB (Financial Accounting Standards Board), od tohoto roku je FASB, neboli Rada pro účetní standardy, jediným orgánem, který má pravomoci vytvářet systém US GAAP. Východiskem pro FASB je, že účetní standardy představují důležitý prvek, který má zařídit správné fungování ekonomiky, a to prostřednictvím poskytování přesných a pochopitelných informací, na základě kterých bude docházet ke správným rozhodnutím. Předmětem FASB jsou podnikatelské a neziskové jednotky v privátním sektoru.  Dříve než došlo ke změně názvu, bylo důležité vytvořit nezávislou Komisi pro dozor nad cennými papíry a finančními trhy (Security Exchange Commitee tzv. SEC). Vznikla tzv. pravidla CAP, která jsou závazná pro akciové společnosti veřejně obchodující na burze US GAAP. Účetní systém US GAAP je postaven na souboru vydaných vyhlášek FASB, které se nazývají SAFC (Statements of Financial Accounting Concepts).  FASB je samostatnou nezávislou organizací, skládající se ze 7 členů. Tři členové jsou auditoři (účetní profese), dva členové jsou finanční ředitelé významných akciových společností (průmyslové odvětví), jeden člen zastupuje vládu a jeden člen je ze školství. Vzhledem k největšímu zastoupení účetní profese, mají auditoři velkou moc utvářet US GAAP prakticky samostatně, stačí jen když získají další jeden hlas jiného člena. Na druhou stranu, aby návrh účetní profese byl zamítnut, musí být všichni ostatní členové proti.  FASAC (Financial Accounting Standards Advisory Council) má funkci poradního orgánu FASB. Další funkcí tohoto orgánu je pak stanovení účetnictví a výkaznictví jednotek federální vlády.  Dalším orgánem, který byl založen v roce 1984, je Rada pro vládní účetní standardy GASB (Governmental Accounting Standards Board). Tato rada má za cíl vytvářet účetní standardy pro státní a místní orgány, což znamená, že její úlohou je poskytování informací o financích státu, místních vlád a veřejných univerzit a fakult. Obdobně jako FASB má i GASB svůj poradní orgán se zkratkou GASAC (Governmental Accountig Standards Advisory Council).

Hierarchické úrovně US GAAP.

US GAAP se skládají ze 3 úrovní, jimiž jsou fundamentální postuláty, koncepční rámec a účetní standardy.  Fundamentální postuláty představují principy, na kterých stojí účetní systém USA. Z hierarchického hlediska jsou řazeny na nejvyšší úrovni a lze je klasifikovat do dvou skupin, a to na základní předpoklady a základní principy. Mezi základní předpoklady lze řadit koncept ekonomické jednotky (Business Entity Concept), předpoklad trvání podniku (Going Concern Assumption), akruální koncept (Accrual Concept), oceňování peněžní jednotkou Oceňování peněžní jednotkou), předpoklad stabilního dolaru (Stable Dollar Assumption), periodicita zjišťování výsledku hospodaření a finanční pozice podniku (Periodicity). Jako základní principy lze na prvním místě řadit zásadu pravdivého a věrného zobrazení (True and Fair View), historickou cenu (Historical cost), opatrnost (conservatism), princip uznání výnosů (revenue recognition principle), princip přiřazování nákladů výnosům (matching principle), princip periodické alokace (periodic allocation principle), princip věcné a časové souvislosti, konzistence (consistency) a princip obsahu před formou (substance over form).  Další hierarchickou úrovní je Koncepční rámec US GAAP, na kterém jsou výkazy finančního účetnictví postaveny. Koncepční rámec je součástí celé řady konceptů, které určují cíle finančního výkaznictví, dále požadavky kvalitativní charakteristiky účetních výkazů, stanoví zásady jejich rozpoznání, kvantifikace, vykazování a zveřejňování. Veškeré zmíněné koncepty představují základ pro zpracování účetních standardů. Součástí koncepčního rámce je většina předpokladů a principů, které jsou uvedeny v kategorii fundamentálních postulátů. Vedle těchto předpokladů a zásad jsou uvedena omezení, které účetnictví má.  Za nejnižší hierarchickou úroveň jsou považovány účetní standardy SFASs (Statements of Financial Accounting Standards), které je možné definovat jako nejpodrobnější úroveň regulace účetnictví.

Všeobecně uznávané účetní principy (US GAAP), anglicky "Generally Accepted Accounting Principles", jsou účetní standardy platné pro společnosti v USA. Vznikly z nutnosti vytvořit pravidla pro společnosti, které budou používat jednotné účetní zásady, metody a formy účetní závěrky. Vznikly pro společnosti, jejichž akcie jsou kotovány na burze cenných papírů.

Generally Accepted Accounting Principles (GAAP or U.S. GAAP) is the accounting standard adopted by the U.S. Securities and Exchange Commission (SEC). While the SEC previously stated that it intends to move from U.S. GAAP to the International Financial Reporting Standards (IFRS), the latter differ considerably from GAAP and progress has been slow and uncertain. More recently, the SEC has acknowledged that there is no longer a push to move more U.S companies to IFRS so the two sets of standards will "continue to coexist" for the foreseeable future.


Linux.

Operační systém Linux může využít runlevely pomocí programů projektu sysvinit. Po spuštění jádra Linuxu program codice_2 čte soubor codice_3, kde je definováno chování pro každý runlevel.

Standardní specifikace Linuxu.

Konkrétní implementace nevyžadují poskytnutí těchto specifických runlevelů ani využití zde popsaných významů a mohou mapovat kterýkoli zde popsaný runlevel na jiný runlevel, který poskytuje ekvivalentní funkčnost.

Debian GNU/Linux.

Debian, stejně jako většina distribucí od něho odvozených, nerozlišuje mezi runlevely 2 až 5.

Ubuntu.

Ubuntu 6.10 (Edgy Eft) a novější obsahuje Upstart jako náhradu za tradiční init proces, ale stále používá tradiční init skripty a SysV-rc nástroje Upstartu pro spuštění většiny služeb a emulaci runlevelů.

Red Hat Linux a Fedora.

Red Hat Enterprise Linux a většina jeho odvozenin (např. CentOS) používá runlevely takto:

SUSE Linux.

SUSE používá podobné nastavení jako Red Hat Enterprise Linux:  Správci systému mohou modifikovat služby, které běží pod specifickým runlevelem použitím codice_4 | System Services (runlevel), codice_5 nebo codice_6 – jako na distribucích založených na Red Hat Enterprise Linuxu.

Slackware Linux.

Slackware Linux používá runlevel 1 pro údržbu jako na ostatních distribucích Linuxu. Runlevely 2, 3 a 5 identicky nastavené pro konzoli (se všemi službami aktivními), runlevel 4 přidává X Window System.

Unix.

Solaris.

V systému Solaris verze 10, je SMF (Service Management Facility) je použit místo SVR4 runlevelů. Ty jsou emulovány pro zachování kompatibility s původními startovacími skripty.

FreeBSD, OpenBSD a NetBSD.

Varianty BSD nevyužívají koncept runlevelů, ale v některých verzích init(8) poskytuje emulaci některých běžných runlevelů.

AIX.

Systém AIX nevyužívá System V R4 (SVR4) runlevel specifikaci s dostupnými runlevely od 0 do 9 a zároveň a až c. 0 a 1 jsou rezervované, 2 je standardní běžný Multi User Mode a runlevely 3 až 9 jsou definovatelné správcem systému. Runlevely od a do c dovolují vykonávání procesů v tomto runlevelu bez ukončení procesů spuštěných v jiném.

Runlevel je v informatice označení režimu unixového systému, který implementuje styl System V init. Obvykle existuje sedm runlevelů číslovaných od nuly do šesti. Při spuštění systému je systém nastartován do vybraného runlevelu. Runlevely "nejsou" spouštěny sekvenčně, tzn. je vždy spuštěn buď runlevel 2 nebo 3 nebo 4, nikoliv 2 a poté 3 a následně 4.

A runlevel is a mode of operation in the computer operating systems that implement Unix System V-style initialization. Conventionally, seven runlevels exist, numbered from zero to six. "S" is sometimes used as a synonym for one of the levels. Only one runlevel is executed on startup; run levels are not executed one after another (i.e. only runlevel 2, 3, or 4 is executed, not more of them sequentially or in any other order).


Historie.

Sloup byl postaven v dórském stylu, v letech 180–196, po smrti císaře Marka Aurelia. Předlohou stavbě byl Trajánův sloup, který byl vystavěn v roce 113 na Traianově fóru, na počest římských vítězství nad Dáky.  Skládá se z dvaceti osmi bloků z carrarského mramoru. Jeho trup vysoký 29,62 metru s průměrem 3,7 metru stojí na deset metrů vysokém podstavci. Na spirálovém vyvýšeném pase, stylem připomínající Trajánův sloup, je vytesano stošestnáct bojových scén zachycujících obě vojenské tažení Marka Aurelia v letech 172–175 proti Markomanům a Sarmatům. Oproti Trajánovu sloupu jsou scény provedeny hlubšími vrypy, které činí postavy plastičtější a výraznější.  Reliéfy jsou velmi významným historickým dokladem a jediným zachovaným ikonografickým svědectvím bojů mezi Římany a středoevropskými germánskými kmeny v době Markomanských válek. Jednotlivé výjevy i samotné postavy jsou zdrojem mnoha informací. Vzhled římských vojenských táborů, způsob přemostění řeky, vzhled osob či příbytků Germánů, představují jedinečný zdroj poznatků a dokladů týkajících se zmíněných událostí.  Latinské pojmenování sloupu je důkazem toho, že sloup byl původně zasvěcen císaři a jeho manželce Faustině. Jejich pozlacené sochy původně stály na vrcholové platformě monumentu, přístupné po vnitřním točitém schodišti se stodevadesáti stupínky. V roce 1589 dal papež Sixtus V. obě sochy odstranit a nahradit bronzovou sochou apoštola Pavla s mečem. Současně byl sloup zrekonstruován architektem Domenikem Fontanou. Fontana vytvořil nový mramorový základ, na který použil stavební materiál ze zbouraného Septizonia na Palatinu.  Na věčnou památku této události dal papež do podstavce vytesat nápis: SIXTVS V PONT MAX COLVMNAM HANC COCLIDEM IMP ANTONINO DICATAM MISERE LACERAM RVINOSAMQ(UE) PRIMAE FORMAE RESTITVIT A. MDLXXXIX PONT IV  SIXTUS V., NEJVYŠŠÍ PONTIFEX, OBNOVIL TENTO SLOUP, VĚNOVANÝ CÍSAŘEM ANTONINEM, BOHUŽEL POŠKOZENÝ, DO SVÉ PŮVODNÍ PODOBY. ROKU 1589, VE ČTVRTÉM ROCE SVÉHO PONTIFIKÁTU.

Sloup Marka Aurelia ( "Columna Centenaria Divorum Marci et Faustinae", "Colonna di Marco Aurelio") je starověká stavební památka, nacházející se na náměstí Piazza Colonna v Římě.

The Column of Marcus Aurelius (, ) is a Roman victory column in Piazza Colonna, Rome, Italy. It is a Doric column featuring a spiral relief: it was built in honour of Roman emperor Marcus Aurelius and modeled on Trajan's Column.