Popis.

Vytrvalé byliny rostoucí jako pozemní nebo epifytické na stromech, jsou též nacházeny i ve skalních puklinách nebo rostou jako liány. Mnohé epifytní druhy mají dvojí kořeny, jedny slouží pouze k upevnění a druhé k jímání živin a vlhkosti z okolí a rostou i směrem vzhůru; nejsou však v žádném případě parazitické. U některých druhů vyrůstají řapíkaté listy z krátkého kmínku, u jiných v trsech přímo z kořenů. Čepele listů bývají tuhé a variabilního tvaru, jsou vejčité, eliptické či kopinaté a na bázi tupé, srdčité či dělené do několika rozličně tvarovaných laloků. Žilnatina listů bývá obvykle zpeřená, někdy i mřížkovitá, u některých jsou žilky na líci výrazně bíle zbarvené a listy jsou tak velmi zdobné.  Na vrcholu obvykle dlouhé stopky roste palice, přisedlá nebo se stonkem, válcovitá, kuželovitá, kyjovitá, kulovitá nebo též hranatá, krátká i 1 m dlouhá. Pod ní se nachází toulec různého tvaru, od lineárního přes kopinatý, eliptický či vejčitý až po srdčitý neb okrouhlý, který může být situován vodorovně až svisle a bývá zkroucený, číškovitý či plochý. Barvu mívá bílou, smetanovou, růžovou, lososovou, světle nebo tmavě červenou, hnědou, zelenou nebo též bývá vícebarevný.  Oboupohlavné květy jsou na palici agregovány do husté spirály a bývají u jednotlivých druhů různé ve velikosti i tvaru. Mají čtyři okvětní plátky ve dvou kruzích a obsahují čtyři tyčinky se zploštěnými nitkami a s vejčitými prašníky pukající podélnými otvory a dále dvoupouzdrý, podlouhlý semeník se štěrbinovitou nebo štětičkovitou bliznou. Květy rozkvétající postupně od spodu k vrcholu jsou protogynické, produkují nektar a jsou opylovány hmyzem, hlavně včelami, brouky, mouchami i mravenci.

Rozmnožování.

V přírodě se toulitky šíří hlavně semeny, která roznášejí ptáci konzumující plody. Jsou to bobule začínající dozrávat v postupně se prodlužujícím plodenství nejdříve po šesti měsících po opylení. Jsou bílé, zelené, červené i namodralé, podlouhlé nebo vejčité a obsahují dvě až čtyři zploštělá, hladká semena s lepkavým přívěskem, kterým se snadno přichycující k peří ptáků. Oplodí bobule je středně tenké, sladký mezokarp je průsvitný. Semena po zaschnutí ztrácejí klíčivost.  Rostliny vyrostlé ze semen však většinou nezdědí užitné vlastnosti, které měla jejich vyšlechtěná mateční rostlina a proto se v zahradnické praxi toto množení již málo používá. Pro jejich přenos na další generaci je nutno použít vegetativní rozmnožování. Tradiční metodou se to děje u některých druhů rozdělováním trsů a u jiných oddělováním postranních odnoží, takto se však získá jen omezený počet nových jedinců. Ve speciálních provozech se proto používá moderní způsob množení, tzv. mikropropagace rostlin, kdy za použití rostlinných buněk vzniká z mateřské rostliny velký počet identických potomků.

Význam.

Některé druhy toulitek jsou přes určitou náročnost při pěstování ceněny jako pokojové rostliny, které svým neobvyklým květenstvím v kombinaci s pestře zbarveným toulcem navozují téměř exotické prostředí. Pro svůj plnohodnotný růst potřebuji hlavně stálou teplotu okolo 20 až 25 °C, zvýšenou vzdušnou vlhkost, dostatek rozptýleného světla a pravidelnou péči v podobě udržování mírně vlhkého substrátu a doplňování spotřebovaných živin. Při zajištění vhodných podmínek dokáži kvést po celý rok, některé druhy se prezentují i dekorativními listy. Také se ke slavnostním příležitostem často kupují u odborníků vypěstované řezané květy, které vydrží dlouho čerstvé.

Nejznámější druhy.

Z více než 800 známých druhů se pro floristické potřeby pěstuje jen několik málo druhů. Patří mezi ně hlavně: Rostliny prodávané zákazníkům již nejsou čisté přírodní druhy, ale jsou to kříženci nebo po desetiletí šlechtěné kultivary, které se od původních odlišují velikosti a barvou listů, toulců nebo květů a také trvanlivostí a odolností proti chorobám a nepřízni klimatu.

Toulitka ("Anthurium") je rod rostlin pocházejících z vlhkých tropických lesů ve vyšších nadmořských výškách Střední a Jižní Ameriky. Toulitky mají své drobné květy rozprostřené v palicovitém květenství s nápadným, vytrvalým listenem (toulcem). Rod je tvořen asi 825 druhy a je největší z celé čeledi árónovitých. Pro vzhled i trvanlivost květenství i listenů jsou některé druhy, i přes poměrnou náročnost, pěstované téměř po celé zeměkouli.

Anthurium (; Schott, 1829), is a genus of about 1000 species of flowering plants, the largest genus of the arum family, Araceae. General common names include anthurium, tailflower, flamingo flower, and laceleaf.


Hokejová kariéra.

Hrál na pravém křídle a hokejku držel též na pravou stranu. Byl jedním z prvních hráčů, kteří začali používat střelu zvanou,golfák ́ ́. V NHL začal hrát v roce 1951, ale odehrál pouhých 18 utkání a proto mohl stále ve své druhé sezóně získat Calder Trophy pro nejlepšího nováčka, kterou také získal za 54 bodů v 67 zápasech v dresu Montreal Canadiens, kde odehrál dalších 12 sezón. V dresu Montrealu Canadiens získal šestkrát Stanley Cup. Na sklonku kariéry odešel do New York Rangers, kde odehrál dvě sezóny. Jako druhý v historii nastřílel v jedné sezóně NHL 50 gólů, před ním se to povedlo pouze jeho spoluhráčovi Maurici Richardovi. V roce 1955 se mu podařilo nastřílet 5 gólů v jednom zápase proti Toronto Maple Leafs. Za svou kariéru získal několik ocenění. Dvakrát vyhrál bodování NHL a jednou získal Hart Trophy za nejužitečnějšího hráče celé NHL. Celkem 11krát si zahrál v NHL All-Star Game. Jeho číslo 5 bylo vyřazeno týmem Montreal Canadiens v den jeho smrti. Časopis The Hockey News ho v roce 1998 zvolil jako 42. nejlepšího hráče historie NHL. V roce 1972 byl uveden do Hockey Hall of Fame v Torontu. Za svou kariéru odehrál 883 zápasů a nasbíral celkem 822 kanadských bodů, z čehož činilo 393 gólů. Ani jednou se mu nepodařilo nasbírat 100 bodů v jedné sezóně, nejblíže jím byl v sezóně 1960/1961, kdy nasbíral 95 bodů v 64 zápasech. V Play-off odehrál celkem 132 zápasů a nasbíral 118 bodů.

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry se věnoval trénování a trénoval jako hlavní trenér tři kluby NHL: New York Rangers, Atlanta Flames a Montreal Canadiens.

Joseph André Bernard Geoffrion (14. února 1931, Montreal – 11. března 2006, Atlanta) známý pod přezdívkou Boom-Boom Geoffrion byl kanadský profesionální hokejista a později hokejový trenér. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Joseph Bernard André Geoffrion (; February 14, 1931 – March 11, 2006), nicknamed Boom Boom, was a Canadian professional ice hockey player and coach. Generally considered as one of the innovators of the slapshot, he was inducted into the Hockey Hall of Fame in 1972 following a 16-year career with the Montreal Canadiens and New York Rangers of the National Hockey League. In 2017 Geoffrion was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Historie.

O výstavbě dálnice rozhodla kanadská vláda v roce 1958, cílem bylo zpřístupnit bohatá naleziště ropy v Beaufortově moři. Celá trasa byla dokončena v roce 1979, slavnostní otevření se konalo 18. srpna 1979 v yukonském Flat Creek.  Jméno nese po inspektoru Williamu Dempsterovi z Královské jízdní policie, jenž jako mladý konstábl často jezdil se psím spřežením z Dawson City do Fort McPherson v Severozápadních teritoriích.  Dálnice je jedinou silnicí v Kanadě, která překračuje severní polární kruh. Je dodnes jednou ze dvou takových na americkém kontinentě. Druhou je aljašská Dalton Highway v USA.

Průběh trasy.

Dálnice začíná přibližně 40 km (25 mil) východně od Dawson City, kde se odděluje od Klondike Highway, a pokračuje přes Ogilvie a Richardson Mountains až do Inuviku. Když je delta řeky Mackenzie v zimě zamrzlá, pokračuje dálnice ještě 194 kilometrů do Tuktoyaktuku na pobřeží Severního ledového oceánu.  Přibližně v polovině délky v Eagle Plains je čerpací stanice a také možnost přenocování. Podél celé trasy se nachází jen dvě obydlená místa, osady Fort McPherson a Tsiigehtchic. Mnoho úseků dálnice vede po starých stezkách pro saně tažené psími spřeženími.

Provoz.

Dempster Highway bývá dvakrát ročně na několik týdnů uzavřena: během období tání, kdy se Mackenzie vylévá z břehů, a na podzim, kdy začíná opět zamrzat.  Kvůli obtížným fyzikálním podmínkám v oblasti, kterou prochází, je konstrukce silnice unikátní. Těleso dálnice leží na štěrkovém loži, které jej izoluje od permafrostu. Síla štěrkové vrstvy se pohybuje od 1,2 do 2,4 metru.

Dempster Highway, také "Yukon Highway 5" nebo "Northwest Territories 8", je 738 kilometrů dlouhá dálková silnice se štěrkovým povrchem v kanadských Severozápadních teritoriích a v teritoriu Yukon, spojující dálnici Klondike Highway s městem Inuvik v deltě řeky Mackenzie.

The Dempster Highway, also referred to as Yukon Highway 5 and Northwest Territories Highway 8, is a highway in Canada that connects the Klondike Highway in Yukon to Inuvik, Northwest Territories on the Mackenzie River delta. The highway crosses the Peel River and the Mackenzie Rivers using a combination of seasonal ferry service and ice bridges. Year-round road access from Inuvik to Tuktoyaktuk opened in November 2017 with the completion of the Inuvik-Tuktoyaktuk Highway, creating the first all-weather road route, connecting to the Canadian road network with the Arctic Ocean, in Canada.


Historie budovy.

Dům byl jedním z nejprestižnějších ve městě, před válkou ho obývali továrenští specialisté a pracovníci komunistické strany. Z vojenského hlediska měl dům nesmírnou hodnotu, protože přímo okolo něho vedla cesta k nedaleké řece Volze a z jeho oken bylo možné palbou z ručních zbraní pokrýt jedno z nejdůležitějších náměstí ve městě. To bylo hlavní příčinou toho, že velení sovětské 13. gardové střelecké divize označilo dům jako významný taktický bod a rozhodlo se jej prozkoumat. Úkolem byl pověřen Jakov Pavlov, spolu s dalšími třemi průzkumníky. V noci na 23. září 1942 pronikli do slabě bráněné budovy a zlikvidovali nepřátelské německé kulometné družstvo. Průzkumníci pak bránili dům do 3. října 1942, kdy jim přišel na pomoc zbytek jejich roty.  Od 3. října do 25. listopadu (58 dní) dům bránilo v obklíčení celkem 23 sovětských vojáků, průměrně jich však bylo jen 15 bojeschopných. Budovu v přestávkách mezi boji obehnali ostnatým drátem a minami, do oken umístili kulomety, na obranu před tanky přinesli protitankové pušky a dva minomety. Dům byl pravidelně pod palbou německého dělostřelectva a minometů, několikrát ho napadlo i letectvo. Během celé doby, kdy se bojovalo, žilo ve sklepení domu několik civilistů, kteří snášeli příkoří bojů o Stalingrad spolu s obránci budovy. V rukou sovětských vojáků pak dům zůstal až do konce bitvy o Stalingrad. V plánech a mapách, které byly po kapitulaci ukořistěné německým vojskům, byl Pavlovův dům vedený jako sovětská pevnost. Na počest seržanta Pavlova dostal dům jméno „Pavlovův dům“.

Symbol vytrvalosti.

Pavlovův dům se stal nehynoucím symbolem vytrvalosti a mužnosti obránců Stalingradu. Bráněný jen hrstkou obránců vytrval a nepadl ani v těch nejtěžších bojích do rukou nepřítele. Po válce byl částečně zrekonstruován a zakonzervován, východní část budovy, která je dnes muzeem, má podobu jako v době bojů.  Tento dům se stal rovněž stěžejním motivem ruského filmu Stalingrad (2013).

Pavlovův dům (: ) je cihlová trojposchoďová obytná budova stojící na okraji náměstí 9. ledna ve Volgogradu. Před druhou světovou válkou byla budova známa jako Dům odborníků. Nyní je nazván po jednom z hrdinských obránců z bitvy o Stalingrad.

Pavlov's House ( tr. "Dom Pavlova") was a fortified apartment building which Red Army defenders held for 60 days against a heavy "Wehrmacht" offensive during the Battle of Stalingrad. The siege lasted from 27 September to 25 November 1942 and eventually the Red Army managed to relieve it from the siege.


Mistrovství světa v basketbalu mužů 2006

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Libanon – Venezuela 82:72 (23:20, 36:40, 56:57)  19. srpna 2006 (13:00) – Sendai Rozhodčí: Fabio Facchini (ITA), Nobuyasu Aibara (JAP), Recep Ankaralı (TUR)  Venezuela: Mijares (5), Díaz (9), Aguilera (18), Torres (12), Lugo (16); Machado (-), Cedeño (4), Marriaga (1), Barrios (2), Bayona (-), Morris (5).  Libanon: Fahed (1), Tawbe (2), Feghali-Bechara (9), El-Khatib (35), Vogel (26); Abdelnour (-), Mahmoud (3), Samaha (6).  19. srpna 2006 (16:00) – Sendai Rozhodčí: Heros Avanessian (IRN), Virginijus Dovidavičius (LIT), Álvaro Darío Trías Iglesias (URU)  Srbsko a Černá Hora: Avdalović (6), Rakočević (20), Aškrabić (9), Raičević (9), Miličić (5); Popović (5), Tripković (6), Nikolić (9), Marinović (2), Perović (4).  Nigérie: Udoka (18), Ere (15), Varem (4), Awojobi (7), Nwosu (9); Akognon (3), Ibekwe (3), Oguchi (8), Muoneke (9), Anagonye (6), Nwankwo (-).  19. srpna 2006 (19:00) – Sendai Rozhodčí: Michael Aylen (AUS), Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA)  Argentina: Pepe Sánchez (2), Ginóbili (22), Nocioni (21), Scola (10),

Skupina B.

Německo – Japonsko 81:70 (34:20, 53:37, 66:56)  19. srpna 2006 (13:00) – Hirošima Rozhodčí: Petr Sudek (SVK), Alejandro César Chiti (ARG), Abreu Muhimua João (MOZ)  Německo: Hamann (9), Greene (3), Okulaja (11), Nowitzki (27), Femerling (7); Demirel (8), Schultze (6), Garrett (2), Herber (-), Roller (2), Grünheid (6), Jagla (-).  Japonsko: Orimo (10), Igarashi (13), Amino (6), K. Takeuchi (8), Furuta (2); Kawamura (2), Yamada (9), Sakurai (9), Kashiwagi (6), Setsumasa (3), Ito (-), J. Takeuchi (2).  19. srpna 2006 (16:00) – Hirošima Rozhodčí: Lazaros Voreadis (GRE), Ilija Belošević (SCG), Boris Ryzhik (UKR)  Angola: Lutonda (17), Cipriano (17), Almeida (22), Gomes (9), Mingas (10); Morais (-), Barros (-), Carvalho (-), Moussa (8).  Panama: Cota (7), Douglas (17), Hicks (14), Lloreda (6), Garcés (16); Peralta (-), Daley (2), Levy (4), D. Gómez (-), García (4).  19. srpna 2006 (19:00) – Hirošima Rozhodčí: José Aníbal Carrión (PUR), Rabah Noujaim (LEB), Eddie Viator (FRA)  Španělsko: José Manuel Calderón (5), Juan Carlos Navarro (16), Carlos Jiménez (6), Jorge Garbajosa (16), Pau Gasol (16); Rudy Fernández (2),

Skupina C.

Austrálie – Brazílie 83:77 (21:21, 40:38, 56:57)  19. srpna 2006 (13:00) – Hamamacu Rozhodčí: Guerrino Cerebuch (ITA)  Austrálie: Bruton (16), Kendall (8), Worthington (23), Mackinnon (15), Bogut (10); Barlow (-), Newley (6), Kickert (2), Bruce (-), Helliwell (3).  Brazílie: Leandrinho (18), Alex Garcia (6), Guilherme (10), Anderson (15), Tiago (16); Marcelinho Machado (3), Nezinho (-), Murilo (3), Estevam (2), Marcelinho Huertas (4).  19. srpna 2006 (16:30) – Hamamacu Rozhodčí:?  Řecko: Diamantidis (4), Zisis (2), Spanoulis (17), Vasilopoulos (-), Dikoudis (26); Papaloukas (8), Fotsis (16), Chatzivrettas (-), Tsartsaris (6), Papadopoulos (-), Kakiouzis (5).  Katar: Ali (9), Saeed (13), Turki (17), Mohammed (7), Mohammed Abdullah (10); Mousa (4), Abdi (2), Bashir (-), Salem (2).  19. srpna 2006 (19:30) – Hamamacu Rozhodčí: Eddie Rush (USA), Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Dubravko Muhvić (CRO)  Turecko: Ender (9), İbrahim (16), Serkan (10), Ersan (11), Kerem

Skupina D.

USA – Portoriko 111:100 (23:24, 57:51, 87:74)  19. srpna 2006 (13:30) – Sapporo Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), José Antonio Martín Beltrán (ESP), Domingos Francisco Simão (ANG)  USA: Paul (11), Anthony (21), Johnson (9), Jamison (-), Brand (6); Hinrich (15), James (15), Battier (6), Wade (13), Bosh (5), Howard (10).  Portoriko: Arroyo (23), Apodaca (8), Lee (6), Latimer (-), Santiago (9); Ramos (5), Reyes (8), Hatton (4), Dalmau (13), Ayuso (14), Rivera (8), Narváez (2).  19. srpna 2006 (16:30) – Sapporo Rozhodčí: Cristiano Jesus Maranho (BRA), Shmuel Bachar (ISR), Daniel Alfredo Delgado (VEN) Slovinsko: Bečirovič (16), Udrih (14), Ožbolt (11), Nachbar (17), Jurak (10); Lakovič (6), Nesterovič (4), Zagorac (2), Milič (6), Dragič (-), Slokar (1), Brezec (9).  Senegal: Diouf (10), Pène (9), Aw (18), Mamadou N'Diaye (15), Savané (11); Makhtar N'Diaye (3), Faye (-), Cissé (2), Niang (4), N'Doye (1), Badiane (6).  19. srpna 2006 (19:30) – Sapporo Rozhodčí: Romualdas Brazauskas (LIT), Scott Butler (AUS), Yuji Hirahara (JAP) Čína: Sūn Yuè (-), Wáng Zhìzhì (10), Dù Fēng (10), Yì Jiànlián (9), Yáo Míng (30); Chén Jiānghuá (-), Liú Wěi (3), Zhāng Qìngpéng (-), Wáng Shìpéng (3), Zhū Fāngyŭ (4).  Itálie: Basile (27), Soragna (14), Gigli (10), Rocca (5), Garri (10); Belinelli (6), Marconato (-), Mordente (7), Pecile (-), Michelori (3), Di Bella (2).  20. srpna 2006 (13:30) – Sapporo Rozhodčí: José Antonio Martín Beltrán (ESP), Scott Butler (AUS), Yuji Hirahara (JAP)  Portoriko: Arroyo (29), Dalmau (11), Ayuso (20), Apodaca (5), Santiago (12); Ramos (4), Reyes (4), Hatton (-), Latimer (2), Lee (1).  Senegal: Diouf (10), Cissé (14), Pène (9), N'Doye (13), Makhtar N'Diaye (14); Niang (-), Aw (2), Savané (2), Mamadou N'Diaye (-), N'Dongo N'Diaye (7), Badiane (8).  20. srpna 2006 (16:30) – Sapporo Rozhodčí: Cristiano Jesus Maranho (BRA), Shmuel Bachar (ISR), Romualdas Brazauskas (LIT)  Itálie: Di Bella (9), Belinelli (26), Soragna (9), Marconato (9), Garri (7); Basile (5), Mancinelli (2), Mordente (7), Michelori (2), Rocca (4), Gigli (-).  Slovinsko: Bečirovič (9), Lakovič (14), Nachbar (8), Nesterovič (17), Brezec (8); Jurak (6), Ožbolt (3), Udrih (5), Milič (2), Slokar (4).  20. srpna 2006 (19:30) – Sapporo Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), Milivoje Jovčić (SCG), Daniel Alfredo Delgado (VEN)  USA: Paul (13), Anthony (16), Battier (5), James (11), Howard (16); Johnson (11), Hinrich (6), Jamison (3), Wade (26), Bosh (3), Miller (-), Brand (11).  Čína: Liú Wěi (8), Wáng Shìpéng (17), Zhū Fāngyŭ (9), Wáng Zhìzhì (2), Yáo Míng (21); Chén Jiānghuá (6), Zhāng Qìngpéng (-), Sūn Yuè

Osmifinále.

Argentina – Nový Zéland 79:62 (21:16, 37:29, 59:44)  26. srpna 2006 (10:00) – Saitama Rozhodčí: Nikolaos Zavlanos (GRE), Shmuel Bachar (ISR), Milivoje Jovčić (SCG)  Argentina: Pepe Sánchez (4), Ginóbili (28), Nocioni (2), Scola (10), Oberto (23); Herrmann (2), Delfino (2), Prigioni (4), Wolkowisky (4).  Nový Zéland: Henare (5), Penney (11), Boucher (-), Cameron (6), Bradshaw (9); Dickel (15), Jones (9), Vukona (-), Frank (5), Rampton (2).  26. srpna 2006 (13:00) – Saitama Rozhodčí: Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA), Eddie Viator (FRA)  Litva: Kalnietis

Čtvrtinále.

Španělsko – Litva 89:67 (28:11, 47:30, 65:42)  29. srpna 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Cristiano Jesus Maranho (BRA), Saša Pukl (SLO)  Španělsko: José Manuel Calderón (4), Juan Carlos Navarro (22), Carlos Jiménez (5), Jorge Garbajosa (4), Pau Gasol (25); Rudy Fernández (10), Carlos Cabezas (-), Felipe Reyes (4), Sergio Rodríguez (2), Berni Rodríguez (2), Marc Gasol (7), Alex Mumbrú (4).  Litva: Mantas Kalnietis (14), Linas Kleiza (15), Mindaugas Žukauskas (5), Darius Songaila (2), Darjuš Lavrinovič (17); Tomas Delininkaitis (4), Arvydas Macijauskas (-), Giedrius Gustas (2), Kšyštof Lavrinovič (8), Simas Jasaitis (-), Robertas Javtokas (-).  29. srpna 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Terry Moore (USA), Scott Butler (AUS), Ilija Belošević (SCG)  Argentina: Pepe Sánchez

Semifinále.

Řecko – USA 101:95 (14:20, 45:41, 77:65)  1. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Fabio Facchini (ITA), Cristiano Jesus Maranho (BRA), Ilija Belošević (SCG)  Řecko: Diamantidis (12), Chatzivrettas (2), Fotsis (9), Kakiouzis (15), Papadopoulos (8); Papaloukas (8), Schortsianitis (14), Spanoulis (22), Dikoudis (8), Tsartsaris (3).  USA: Hinrich (12), Anthony (27), Johnson (3), James (17), Brand (-); Battier (1),

Finále.

Španělsko – Řecko 70:47 (18:12, 43:23, 54:34)  3. září 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Carl Jungebrand (FIN), Terry Moore (USA), Pablo Alberto Estévez (ARG)  Španělsko: José Manuel Calderón (7), Juan Carlos Navarro (20), Carlos Jiménez (4),

O 3. místo.

USA – Argentina 96:81 (21:27, 50:49, 69:62)  2. září 2006 (19:30) – Saitama Rozhodčí: Juan Carlos Arteaga (ESP), Nikolaos Zavlanos (GRE), Scott Butler (AUS)  USA: Hinrich

O 5. - 8. místo.

Turecko – Litva 95:84 (19:10, 23:27, 40:48, 75:75)  31. srpna 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Petr Sudek (SVK), José Antonio Martín Beltrán (ESP), Milivoje Jovčić (SCG)  Turecko: Hakan (2), Serkan (12), Ersan (13), Fatih (-), Kaya (-); Cenk (8), Ermal (24), Engin (9), Ender (18), Kerem (9), Semih (-).  Litva: Gustas

O 5. místo.

Francie – Turecko 64:56 (20:7, 35:20, 49:43)  2. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Reynaldo Antonio Mercedes (DOM), Saša Pukl (SLO), Yosuke Miyatake (JAP)  Francie: Bokolo (5),

O 7. místo.

Litva – Německo 77:62 (30:17, 47:41, 58:54)  3. září 2006 (16:30) – Saitama Rozhodčí: Eddie Rush (USA), Lazaros Voreadis (GRE), Alejandro César Chiti (ARG) Litva: Gustas (8), Macijauskas (6),

Soupisky.

1. Španělsko 2. Řecko  3. USA  4. Argentina  5. Turecko  6. Francie  7. Litva  8. Německo  10. Angola  11. Srbsko

Rozhodčí.

Všichni rozhodčí byli profesionálové.

15. Mistrovství světa v basketbalu mužů v roce 2006 proběhlo od 19. srpna do 3. září v Japonsku. Mistrovství se zúčastnilo 24 týmů, které se utkali ve čtyřech základních skupinách po šesti týmech. Z každé skupiny postoupily čtyři nejlepší týmy do vyřazovacích bojů o medaile. Týmy na pátém a šestém místě byly vyřazeny. Mistrem světa se stalo Španělsko.

The 2006 FIBA World Championship was the 15th FIBA World Championship, the international basketball world championship for men's teams. The tournament was hosted by Japan and held from August 19 to September 3, 2006. It was co-organised by the International Basketball Federation (FIBA), Japan Basketball Association (JABBA) and the 2006 Organizing Committee.


Životopis.

Narodil se v bohaté hugenotské rodině majitelů lodí a první vzdělání získal v rodném městě. V deseti letech osiřel a dále studoval v Ženevě a Paříži. Na univerzitě v Edinburghu získal v roce 1817 titul doktora medicíny. Svoje budoucí povolání si zvolili pod vlivem Roberta Jamesona, který tam vyučoval mineralogii a geologii. Ve Skotsku a na Hebridách také uskutečnil své první geologické expedice. Svoji práci zhodnotil v roce 1820, kdy vydal "Geologický průzkum Skotska," ve kterém se zabýval zejména vyvřelinami. Po získání doktorátu se přestěhoval do Paříže (1817-1832), přičemž učinil vícero výprav do Itálie, Chorvatska, Uherska, Rakouska, Švýcarska, Německa a jinam. V roce 1830 se stal předsedou ustavujícího zasedání Francouzské geologické společnosti () a od roku 1835 jejím prezidentem. V roce 1832 vydal "Geologické a paleontologické paměti".  Poté se trvale usadil v Rakousku. Mezi lety 1836 a 1839 uskutečnil několik velmi dlouhých cest po Balkáně. Nejdelší byla první, během níž v roce 1836 prozkoumal Rilu, údolí řeky Strumy, Pirin, Černý Drin a Ochridské jezero. Tuto část cesty uskutečnil s Augustem Viquesnelem, který vykonával práce topografa. Bez něj ještě téhož roku popsal Sofijskou kotlinu a Vitošu. V roce 1837 prozkoumal severní a jižní svahy Staré planiny od průlomu řeky Iskăr, přičemž zaměřil, že se se nachází na sever od Sofie, až k Černému moři včetně toku Kamčiji. Dále popsal střední tok Tundži a prokázal, že Stará planina není propojena s pohořím Strandža. A následně změřil pohoří ve východní Thrákii. Poté se věnoval popisu řeky Marici a Hornothrácké nížiny, přičemž se dotkl východních svahů Rodop. Dále se zabýval pravým břehem Jižní Moravy a přilehlými pohořími, přičemž definoval jejich propojení s Jižními Karpaty. V letech 1838 a 1839 cestoval znovu s Augustem Viquesnelem po Albánii a Bosně. Společně vytvořili mapu Černé Hory (na sever od 42. rovnoběžky) a definovali pramen Jižní Moravy. Pokračovali po pravém břehu Ibaru a vytvořili mapu Kopaoniku. Svoje poznatky z těchto cest shrnul Boué ve svém mistrovském díle "Evropské Turecko; poznatky z geografie, geologie, přírodní historie apod.", které vyšlo v Paříži v roce 1840.  Na svých cestách po Německu, Rakousku a jižní Evropě, studoval především různé geologické formace a stal se tak jedním z průkopníků geologického průzkumu. Na císařské akademii věd ve Vídni vydal zásadní články o geologii Balkánu. V roce 1847 obdržel Wollastonovu medaili.

Ami Boué, vlastním jménem Amédée, (16. května 1794 Hamburk – 21. listopadu 1881 Vídeň) byl geolog francouzského původu, který žil převážně v Německu, Francii a Rakousku.

Ami Boué (16 March 179421 November 1881) was a geologist of French origin. He was born at Hamburg, and received his early education there and in Geneva and Paris.


Život.

Dětství a mládí strávil Sascha Schneider, syn redaktora a majitele tiskárny, v Petrohradě. Roku 1881 přesídlila rodina nejdříve do Curychu a po smrti otce do Drážďan.  Roku 1889 po maturitě začal Sascha své umělecké studium na malířské akademii v Drážďanech. Roku 1893 si zařídil se svými kolegy ateliér a od roku 1894 pořádal výstavy. Svou vlastní uměleckou dílu si zařídil roku 1900 v Míšni a v té době vytvořil např. v Lipsku působivé nástěnné malby. Byl to skvělý kreslíř, malíř i sochař, intelektuální a velmi jemný muž, zahleděný svým dílem do šera chrámů a do světa ikonostasu, o čemž svědčí názvy jeho obrazů "Anarchista", "Poutník a sfinga", "Jidáš", "Pán světa".  Roku 1903 se Schneider seznámil s německým spisovatelem Karlem Mayem a stal se jedním z nejbližších spisovatelových přátel. Dlouhé roky tohoto přátelství jsou doloženy tvorbou nádherných obálek se slohově čistými symbolickými kompozicemi pro nová vydání Mayových knih. Schneider také vytvořil portréty některých významných postav z děl Karla Maye (např. Marah Durimeh či mrtvý Vinnetou, stoupající k nebi). Roku 1906 vymodeloval Schneider pro sebe a Maye postavy sfing, dodnes střežící spisovatelův hrob.  V tomto období žil Schneider společně s malířem Hellmuthem Jahnem. Jahn začal Schnedidera vydírat hrozbou zveřejnění jeho homosexuality, která byla v Německu trestná podle § 175 říšského trestního zákoníku. Schneider uprchl do Itálie, kde v těch časech nebyla homosexualita nezákonná. V Itálii potkal malíře Roberta Spiese, se kterým procestoval Kavkaz. Pak se na čas vrátil do Lipska, aby po půl roce odcestoval do Itálie, kde se usadil ve Florencii. Když vypukla první světová válka, znova se vrátil do Německa a žil v Hellerau (nedaleko Lipska). Po roce 1918 spoluzaložil kulturistický institut nazvaný "Kraft-Kunst", ve kterém si vybíral některé z cvičících jako modely.  Schneider, který onemocněl těžkou cukrovkou, utrpěl při plavbě na lodi v okolí Swinemünde diabetický záchvat. Z něj se již nevzpamatoval a ve Swinemünde zemřel. Pohřben je na hřbitově v Loschwitz.

Sascha Schneider, plným jménem Rudolph Karl Alexander Schneider (21. září 1870 Petrohrad, Rusko – 18. srpna 1927, Swinemünde, Německo) byl německý malíř, známý především jako autor obálek knih německého spisovatele Karla Maye.

Rudolph Karl Alexander Schneider, commonly known as Sascha Schneider (21 September 1870 – 18 August 1927), was a German painter and sculptor.


O systému.

Celý princip PIM se začal rozvíjet kolem roku 2003 především ve Spojených státech. Hlavním impulsem byl rychlý rozvoj informačních technologií a také nastupující trend prodeje většiny produktů přes internet nebo na mobilních aplikacích. V posledních letech proniká PIM pomalu také do České republiky. Prodej online klade zvýšené nároky na kvalitu a množství produktových informací. Ty jsou nezbytné k tomu, aby zákazník produkt na internetu nalezl a mohl porovnávat jeho parametry. Mezi tyto informace patří název produktu, cena, jeho kategorie, složení, marketingové popisky, recenze apod.  Navíc se informace o produktech již nenabízejí jen prostřednictvím webu, ale rozsáhlým souborem kanálů, jako jsou "mobilní telefony, tablety, kamenné obchody, tištěné katalogy, letáky" atd. Tento růst klade zvýšené nároky na synchronizaci informací napříč distribučními kanály.  S produktovými informacemi se pracuje v celé řadě oddělení. Obchodní oddělení se stará o ceny, marketingové oddělení o popisky nebo obrázky, produktové oddělení o zakládání produktových karet v ERP, oddělení nákupu o příjem dat od dodavatelů, IT o udržitelnou správu dat atd. Tato rozptýlenost informací o produktech mezi různé zaměstnance, složky, soubory značně ztěžuje nezbytnou spolupráci mezi odděleními. Cílem PIM systémů je vytvoření jedné centrální platformy pro všechny oddělení.

Procesy.

Práce s produktovými informacemi v softwerech PIM se dělí do 4 procesů:

Pozice PIM v podniku.

Díky jasnému zaměření systémů PIM je zřejmé, že je to jen jeden systém z mnoha, které organizace potřebuje. Pokud se ovšem jedná o produktové informace, systém PIM má centrální roli mezi různými zdroji informací o produktech a distribučními kanály. Je jakýmsi mezičlánkem mezi ERP systémem a distribucí informací.  PIM systémům je předpovídáno, že se v příštích letech stanou standardní součástí softwarového vybavení ve většině velkých firem a zařadí se po bok hromadně používaných ERP, CRM.

PIM v ČR.

V České republice je pojem PIM zatím poměrně neznámý. Možná proto se o problematice produktových informací hovoří zejména v souvislosti s e-commerce.

PIM ve světě.

V zahraničí již většina velkých firem, které nabízejí širokou škálu produktů, systémy PIM využívá. Tento trend se díky nadnárodním společnostem pomalu začíná dostávat i do ČR. Mezi největší poskytovatele PIM řešení v zahraničí patří "SAP Hybris, Stibo Systems, IBM, Informatica" nebo "Riversand".

PIM základ automatizace sazby tiskovin.

Systém PIM, jakožto centrální databáze produktových informací, je nejčastějším nástrojem úplné automatizace sazby tiskovin ADTP (Automated desktop publishing). Software automatizované sazby lze propojit s PIM systémem. Data se podle zvoleného nastavení hromadně překopírují z PIM do grafického souboru (InDesign, QuarkXPress) bez zásahu grafika. Tento proces značně zrychluje grafické práce.

Správa produktových informací (, "PIM") je označení pro software správy všech důležitých informací o určitém produktu. PIM zahrnuje procesy a technologie, které pomáhají sbírat, centralizovat informace o produktech a řídit jejich distribuci do různých marketingových kanálů.

Product information management (PIM) is the process of managing all the information required to market and sell products through distribution channels. This product data is created by an internal organization to support a multichannel marketing strategy. A central hub of product data can be used to distribute information to sales channels such as e-commerce websites, print catalogs, marketplaces such as Amazon and Google Shopping, social media platforms like Instagram and electronic data feeds to trading partners.


Předcházelo.

Dne 28. června 1813, během příměří Napoleona s Ruskem a Pruskem, se rakouský kancléř, kníže von Metternich setkal v Drážďanech s císařem Napoleonem, který zde v tu dobu pobýval. Důsledkem tohoto rozhovoru bylo následné připojení habsburského Rakouska k protinapoleonským spojencům. (Napoleon nepřistoupil na rakouské požadavky v mírové smlouvě.)  Rakousko poté srpnu 1813 vyhlásilo válku Francii a po ukončení příměří, válka znovu vypukla. Francouzská armáda byla soustředěna kolem Drážďan a proto velící francouzský maršál Gouvion de Saint-Cyr nařídil stavbu opevnění kolem města.  Hlavní (tzv. Česká) armáda pod velením maršála Karla Philippa Schwarzenberga, o síle asi 200 000 mužů, překročila 22. srpna české hranice a 23.-24. srpna dosáhla Drážďan. První útoky na město začaly již následující den.

Bitva.

Před bitvou se Prusku a Rusku, kteří stáli proti Napoleonovi, připojilo i Rakousko a dále měli spojenci podporu Anglie. V samotné bitvě měl Napoleon k dispozici minimálně 90 000 vojáků. Spojenecká vojska složená z vojsk Rakouska a Ruska byla složena z nejméně 150 000 vojáků, hlavním velitelem byl generál Schwarzenberg. V ruském vojsku veleli generálové Wittgenstein, Miloradovič a Kleist.  Potyčky spojeneckých a francouzských vojsk pokračovaly zejména v jižních předměstích Drážďan. Spojenecká vojska však vyčkávala s hlavním útokem na město až na 26. srpna. Napoleon tak měl čas k návratu a navýšení počtu vojáků ve městě a dokonce i převzít řízení obranných operací. Tím spojenci propásli vhodný okamžik, kdy bylo město obsazeno pouze asi 30 000 muži, a Francouzi ubránili město. Téhož dne byl těžce zraněn rakouský generál Václav Frierenberger a velení dělostřelectva po něm převzal generál Friedrich Karl von Langenau.  Spojenci utrpěli 27. srpna za hustého deště katastrofální porážku. Napoleon začal silnou palbu z děl, neměl však dostatek jízdy na pronásledování protivníka. Poslal jen armádní sbor o síle 30 000 mužů, kterému velel generál Vandamme, ti překročili Krušné hory a pronásledovali Rusy do Čech. Když ale spojencům dorazily posily, musel se Vandamme vzdát. Viz bitva u Chlumce. Byl tak zmařen Napoleonův plán obklíčit spojence.  Jednalo se o poslední vítězství Napoleona během německého tažení. Po této bitvě už brzy následovala Bitva národů u Lipska.  Památník generála Moreau v Drážďanech, městské čtvrti Zschertnitz na jihu města na kopci Räcknitzhöhe, připomíná smrtelné zranění generála Moreaua v této bitvě.

Bitva u Drážďan se uskutečnila 26. a 27. srpna 1813 u saského města Drážďany. Byla jednou z napoleonských bitev během německého tažení.

The Battle of Dresden (26–27 August 1813) was a major engagement of the Napoleonic Wars. The battle took place around the city of Dresden in modern-day Germany. With the recent addition of Austria, the Sixth Coalition felt emboldened in their quest to expel the French from Central Europe. Despite being heavily outnumbered, French forces under Napoleon scored a victory against the Allied army led by Field Marshal Schwarzenberg. However, Napoleon's victory did not lead to the collapse of the coalition, and the lack of effective French cavalry units, caused by a very heavy loss of French horses during the past 1812 French invasion of Russia, precluded a major pursuit. Three days after the battle, the Allies surrounded and captured a French corps at the Battle of Kulm.


Historie.

Počátky a období Merovejců a Karlovců.

Blízkost řeky Mázy a dostatek surovin v této oblasti přitahovaly osadníky již od 5. tisíciletí př. n. l. Na konci období Římanů a na začátku období Merovejců se z osady stala pevnost, v té době známá jako "Héristal". Řeku Mázu zde protínala důležitá cesta z Tongerenu do Cách a převoz cestujících přes řeku z Herstalu do Jupille pravděpodobně zajišťovala pramice.  V 7. století se v Herstalu narodil Pipin II. Prostřední, majordomus Austrasie, Neustrie a Burgundska za merovejského krále Theudericha III. Pipin Prostřední si pravděpodobně vybral Herstal jako hlavní sídlo vzhledem k blízkosti velkých měst jako Tongeren, Maastricht a Lutych. V Herstalu se narodil i jeho syn Karel Martel a pravděpodobně i jeho pravnuk Karel Veliký, který zde žil přinejmenším patnáct let. Karel Veliký později přesunul své sídlo do Cách, a tak skončilo období slávy Herstalu coby hlavního města říše.

Od pozdního středověku po současnost.

Herstal se stal součástí vévodství Dolní Lotrinsko, které bylo na konci 12. století připojeno k Brabantskému vévodství. Navzdory blízkosti Lutychu se území Herstalu stalo součástí biskupství Lutych až roku 1740, kdy jej lutyšský kníže-biskup Georges-Louis de Berghes koupil od Fridricha II. Velikého. V té době byl Herstal známý svými řemeslníky – výrobci keramiky, kováři a hodináři.  V 19. století Herstal prožíval období rozvoje průmyslu uhlí a oceli. Světový věhlas mu přineslo založení zbrojovky Fabrique Nationale (FN) roku 1889. Působilo zde také několik výrobců motocyklů. 7. srpna 1914, na začátku první světové války, v Herstalu německá armáda popravila 27 civilních obyvatel a zničila 10 domů.  Po druhé světové válce nastalo dlouhé období úpadku těžkého průmyslu, což vedlo k drastickému snížení počtu pracovních míst v těchto oblastech. Na jejím území působí 200 společností, např. Techspace, který vyrábí přesné součástky k raketám Ariane pro Evropskou kosmickou agenturu.

Herstal (valonsky "") je frankofonní obec v Belgii. Leží na řece Máze ve valonské provincii Lutych. Má 38 772 obyvatel a rozkládá se na ploše 23,54 km2 (údaje z 1. července 2013).

Herstal, formerly known as Heristal, or Héristal, is a municipality of Belgium. It lies in the country's Walloon Region and Province of Liège along the Meuse river. Herstal is included in the "Greater Liège" agglomeration, which counts about 600,000 inhabitants.


Život a dílo.

Mládí.

Irving Penn studoval u ruského fotografa Alexeje Brodoviče na Philadelphia Museum School, kterou absolvoval v roce 1938. Pennovy kresby byly zveřejněny v časopisu Harper's Bazaar a je o něm známo, že také maloval. Během druhé světové války se stal známý svými módními fotografiemi modelek a glamouru.  Penn mnoho let fotografoval módní snímky pro časopis "Vogue". Byl jedním z prvních fotografů, který komponoval subjekty proti prostému šedému nebo bílému pozadí a tuto jednoduchost používal velmi účinně. V exteriérech instaloval své jednoduché studio, na svislé kolmé tyče natáhl pozadí a vymodeloval ostrý roh. Situováním modelu do tohoto neortodoxního prostředí zvyšoval Penn dramatičnost portrétu, který je často „vklíněn“ do rohu. Penn se vždy snažil o absolutní zjednodušení a čistotu fotografického obrazu. Kolem portrétovaného nechával imaginární prostor, kde občas záměrně ukázal malý detail prozrazující, že jde o ateliér. Mezi jinými portrétoval například také osobnosti jako byli Martha Grahamová, Marcel Duchamp, Georgia O'Keeffe, W. H. Auden, Igor Fjodorovič Stravinskij, Marlene Dietrichová nebo modelka Karen Graham. Z českých modelek portrétoval pro titulní stránku "Vogue" například Karolínu Kurkovou.  Penn místo studiového blesku využíval na většině svých portrétech přirozeného osvětlení z okna. Pro svou cestu do Nové Guiney a dalších míst si Penn vyrobil jednoduché přenosné studio se světlíkem směrovaným na sever s působivými výsledky. Portrétní snímky pořízené tímto způsobem vypadají téměř stejně jako jeho portréty celebrit, plně zkrášlené, přirozeně osvětlené, před neutrálním pozadím, jeho kmenoví náčelníci se etnograficky podobají modelům z 19. století.  V roce 1950 se oženil se svou oblíbenou modelkou Lisou Fonssagrives a založil vlastní ateliér v roce 1953. Společně měli jednoho syna Toma.

Fotografický styl.

Jasnost, kompozice, pečlivé uspořádání objektů či lidí, lehkost, forma a jednoduchost je typický rukopis Pennových děl. V jeho fotografiích zátiší, objektů a nalezených zátiší se lze setkat s neobvyklým uspořádáním, jasností a mnoha detaily a podrobnostmi.  Zatímco jeho printy jsou vždy čisté a jasné, Pennovy fotografované předměty se velmi liší. Častokrát pořídil své fotografie dlouho před tím, než je okolí začne oceňovat jako významná díla v „současném moderním pojetí“. Například řada jeho aktů modelek, které byly v rozmezí od tenkých až po buclaté nasnímal v letech 1949–1950, ale až do roku 1980 nebyly vystavovány.  Jeho komponovaná zátiší jsou pečlivě uspořádané soubory potravin nebo předmětů. Tyto kompozice lze označit jako abstraktní souhru linií a objemu.  V roce 1986 požádal Irving Penn českého fotografa Jiřího Poláčka, aby mu pomohl realizovat fotografování zvířecích lebek v Národním Muzeu v Praze. Společně s Dušanem Šimánkem Pennovi asistovali a zajišťovali vyvolání černobílých filmů 8x10 palců. Poláček vyjednával akci s muzeem a zajišťoval chod celé akce. Velkou lebkovýstavu přezvětšených zvířecích lebek předvedl Penn v New Yorku 1988–1989 jako Cranium architecture.

Odkaz.

Vydal mnoho knih, včetně nedávno vydané "A Notebook at Random", které nabízí velkorysý výběr fotografií, obrazů a dokumentů jeho práce. Pennova manželka Lisa Fonssagrives zemřela v roce 1992.

Výstavy a ocenění.

V roce 2002 se konala jeho samotná výstava 53 fotografií na Metropolitan Museum of Art. Motivem těchto děl jsou jednoduchá sochařská témata, jako například Venuše.  V červenci roku 2005 vystavoval Penn v National Gallery of Art ve Washingtonu pod názvem "Irving Penn: Platinum Prints". V období od ledna do dubna 2008 vystavoval svých 67 portrétů v Morganovo Knihovně a muzeu v New York City pod názvem "Close Encounters".  V září 2009 J. Paul Getty Museum plánuje vystavovat největší kolekci Pennových prací. Expozice "The Small Trades" obsahuje 252 velkoformátových portrétů z období 1950–1951, které vyfotografoval v New Yorku, Paříži a Londýně. Sbírky muzea Smithsonian American Art Museum vlastní jeho černobílý originál "The Tarot Reader" – fotografii z roku 1949 Jeana Patchetta a surrealistické malířky Bridget Tichenor.  Pennův archiv fotografií, sbírka osobních předmětů a materiály vztahující se k jeho kariéře, jsou v držení Ryerson & Burnham Libraries v Institutu umění v Chicagu.  Jeho práce byly vystavovány (nebo přímo jsou součástí sbírek) kromě jiných také v Muzeu moderního umění (MoMA) v New Yorku, Metropolitním muzeu umění, Národní galerii umění ve Washingtonu nebo v Institutu umění v Chicagu.  V roce 1985 obdržel cenu Hasselblad Award a o dva roky později ocenění Kulturpreis der Deutschen Gesellschaft für Photographie (Cena za kulturu Německé fotografické společnosti).

Irving Penn (16. června 1917, Plainfield, New Jersey – 7. října 2009, New York) byl americký fotograf, který je známý svými portrétními a módními fotografiemi.

Irving Penn (June 16, 1917October 7, 2009) was an American photographer known for his fashion photography, portraits, and still lifes. Penn's career included work at "Vogue" magazine, and independent advertising work for clients including Issey Miyake and Clinique. His work has been exhibited internationally and continues to inform the art of photography.


Biografie.

Narodil se v Greenfieldu v Massachusetts a byl vychováván rodiči v Chicagu. V mládí vedl potulný život jako podnikavý zlodějíček a uživatel drog. Jako mnoho dalších členů Beat generation cestoval nejednou napříč Spojenými státy americkými. Ačkoli později Huncke vyjádřil lítost nad ztrátou rodinných pout, ve své autobiografii "Guilty of Everything" (v překladu "Vinen vším") konstatuje, že jeho dlouhé výkony trestů byly zčásti důsledkem nedostatku podpory ze strany rodiny.  Huncke opustil Chicago poté, co se jeho rodiče rozvedli. V r.1939 cestoval stopem do New Yorku, kde se během následujících 10 let stal známým jako "starosta 42. ulice", která se spolu s křižovatkou Times Square stala jeho působištěm. Stýkal se zde s mnoha lidmi, prostitutkami, námořníky,...  Během 2. světové války se plavil do přístavů v Jižní Americe, Africe a Evropě. Dokonce se vylodil na pláži v Normandii pouhé tři dny po invazi. Na palubách lodí se snažil překonat svou drogovou závislost, případně ji mírnit pomocí morfinu, jenž mu dodávali lodní zdravotníci.  Po návratu na 42. ulici se záhy setkal s Williamem Burroughsem, jenž potřeboval prodat střelnou zbraň a právě injekční stříkačky s morfinem. Jejich první setkání nebylo nijak srdečné, vzhledem k Burroughsovému vzhledu a chování jej Huncke podezříval, že pracuje pro FBI. Poté co se ujistil, že Burroughs je "čistý", koupil od něj morfin a následně jej a Ginsberga zasvětil do užívání této drogy. W. S. Burroughs později toto téma setkání popsal ve svém prvním románu "Feťák". Herbert Huncke se pak stal i blízkým přítelem Burrougsovy družky Joan, s níž sdílel zápal pro amfetaminy. Koncem jara 1947 mu Burroughs poslal do New Yorku peníze na autobus, aby ho přivítal na své farmě v New Waverly v Texasu, kde pěstoval marihuanu.  Na sklonku 40. let angažoval Hunckeho a další závislé osoby Alfred Charles Kinsey do svého výzkumu Sexuální chování muže. I když se Herbert Huncke mnohokrát ocitl ve vězení za své kriminální prohřešky, nikdy nezradil své přátele a neudal je policii. Ke konci 40.let havarovali Allen Ginsberg, Jack Melody a žena s přezdívkou „Detroit Redhead“ při prchání před policejním motocyklem v Queensu. Přestože se Huncke této honičky nezúčastnil, byl zatčen a uvězněn v Manhattanu, neboť bydlel společně s Ginsbergem.

Herbert Huncke ve filmu.

Herbert Huncke se objevuje v některých dokumentech zaměřených na Beat generation, např.:

Herbert Edwin Huncke (9. ledna 1915 – 8. srpna 1996) byl americký spisovatel, básník, toxikoman a drobný podvodník z Times Square, později spisovatel a básník aktivně se zapojující do dění v různých kulturních a sociálních hnutích dvacátého století v USA.

Herbert Edwin Huncke (January 9, 1915 – August 8, 1996) was an American writer and poet, and active participant in a number of emerging cultural, social and aesthetic movements of the 20th century in America. He was a member of the Beat Generation and is reputed to have coined the term.


Stavba.

Realizaci programu provádělo konsorcium Skjold Prime tvořené francouzskou loděnicí DCNS (především bojový řídící systém Senit 2000) a norskými firmami Umoe Mandal a Kongsberg Defence & Aerospace. Celkem bylo loděnicí Umoe Mandal postaveno šest jednotek této třídy. Jako první byl do služby 17. dubna 1999 zařazen "Skjold" (P960). Když se osvědčil, bylo v červnu 2002 přiobjednáno dalších pět jednotek pojmenovaných "Storm" (P961), "Skudd" (P962), "Steil" (P963), "Glimt" (P964) a "Gnist" (P965).  Jednotky třídy "Skjold":

Konstrukce.

Trup člunů je koncipován jako katamaran, který se při maximální rychlosti pohybuje na vzduchovém polštáři (koncepce Air Cushion Catamaran – ACC byla ověřena u minolovek třídy "Oksøy"). Pohon pomocí vodních trysek mu přitom dává velkou rychlost a obratnost. Trup je vyroben z kompozitu a je pokryt materiálem pohlcujícím radarové vlny. Francouzský koncern DCNS vybavil všech šest jednotek třídy bojovým řídícím systémeme Senit 2000, vyvinutým ve spolupráci s firmou Kongsberg Defence and Aerospace (při modernizaci ho dostaly i hlídkové čluny třídy "Hauk"). Pro řízení palby slouží systém Saab Ceros 200 kombinující radarové a optotronické senzory. Dále jsou vybaveny víceúčelovým radarem Thales MRR-3D-NG a průzkumným systémem CS-3701.  Čluny jsou silně vyzbrojeny. Hlavňovou výzbroj představuje jeden 76mm rychlopalný kanón Oto Melara Super Rapid v přídově věži. Dále nesou osm norských protilodních střel Kongsberg Naval Strike Missile s dosahem 150 km. Čluny jsou též vybaveny dvojitým protiletadlovým raketovým kompletem velmi krátkého dosahu Mistral s dosahem 4 km.  Pohonný systém je koncepce COGAG se dvěma páry plynových turbín – dvě jsou typu Pratt & Whitney ST18M a dvě typu Pratt & Whitney ST 40M. Ty dodávají energii dvojici vodních trysek Kamewa. Pro případ nouze mají čluny pomocné diesely MTU 6R TE92. Vzduch do vzduchového polštáře vhání dva dieselové motory MTU 12V TE92. Nejvyšší rychlost dosahuje 55 uzlů (přes 100 km/h).  Prototyp byl původně vybaven pohonem koncepce CODAG, později ale byl přestavěn do výše uvedeného standardu.

Třída Skjold je třída raketových člunů norského královského námořnictva. Byly vyvinuty speciálně k pobřežním operacím a vyznačují se vysokou rychlostí, silnou výzbrojí a sníženou zjistitelností (stealth). Postaveno bylo šest jednotek. Třída je v aktivní službě.

"Skjold"-class corvettes (skjold means "shield" in Norwegian) are a class of six large, superfast, stealth missile corvettes in service with the Royal Norwegian Navy. The boats were formerly classed as MTBs (motor torpedo boats) but, from 2009, the Royal Norwegian Navy has described them as corvettes ("korvett") because their seaworthiness is seen as comparable to corvettes, and because they do not carry torpedoes. They were built at the Umoe Mandal yard. With a maximum speed of, the "Skjold"-class corvettes were the fastest combat ships afloat at the time of their introduction.


Život.

Richard Belcredi studoval v Litomyšli gymnasium a v Praze a Vídni práva, a v roce 1854 byl povolán jako okresní hejtman ve Znojmě, roku 1860 do Slezského zemského sněmu a poté do rakouské Říšské rady (poslancem 1861–1865). V roce 1862 se stal hlavou zemské vlády Rakouského Slezska (v jiných korunních zemích monarchie se tato funkce nazývala místodržícím), a konečně roku 1864 tajným radou a místodržícím Čech. Byl členem Panské sněmovny Říšské rady.  V doplňovacích zemských volbách v Čechách v únoru 1864 byl zvolen i na Český zemský sněm, kde zastupoval kurii velkostatkářskou. Rezignoval v říjnu 1865. Na sněm se vrátil ještě v doplňovacích volbách v září 1871.  Zasloužil se o zřízení prvního českého gymnázia v Brně. Za své zásluhy byl vyznamenán Řádem zlatého rouna a velkokřížem Královského uherského řádu sv. Štěpána.

„Ministerstvo tří hrabat“.

Poté co se císař František Josef I. v roce 1865 zklamán odklonil od liberálů kolem ministerského předsedy Antona von Schmerlinga kvůli neustálým turbulencím (viz Dějiny Rakouska), věnoval se osobě Richarda Belcrediho, známého svým konzervativismem a jmenoval jej státním ministrem a ministerským předsedou.  Zprávu, že byl požádán, aby se ujal funkce státního ministra v čele vlády, přijal jako osobní oběť a ujal se jí pouze z pocitu zodpovědnosti věrného úředníka. Poté napsal své ženě: "„císař je mnou přímo posedlý a prohlásil, že v této neveselé době plné nebezpečí ve mně spatřuje čestného muže, na kterého by se mohl bezvýhradně spolehnout. Kéž dostojím jeho očekávání a neodmítnu jedinou jeho naději“".  Po odchodu z úřadu předsedy ministerské konference působil v letech 1881–1895 jako prezident Správního soudního dvora ve Vídni.

Zajímavost.

V roce 1888 byla na jeho počest pojmenována jedna z významných pražských ulic, spojující Letnou s Holešovicemi jako Belcrediho třída. Tento název jí vydržel až do německé okupace a pak ještě krátce po skončení války. Od roku 1990 nese ulice jméno Milady Horákové.

Richard hrabě Belcredi (12. února 1823 Jimramov, Morava – 2. prosince 1902 Gmunden, Horní Rakousy) byl rakouský politik z moravské větve původně italského šlechtického rodu Belcrediů; ministerský předseda Rakouska a český místodržící.

Count Richard von Belcredi (; 12 February 1823 – 2 December 1902) was an Austrian civil servant and statesman, who served as Minister-President (and 'Minister of State') of the Austrian Empire from 1865 to 1867. During 1881–1895, Belcredi was President of the Cisleithanian Administrative Court.


Život.

Vystudoval inženýrství a učil ve varšavské židovské komunitě na střední škole. Během let 1927 – 1934 byl varšavským radním a nadto byl roku 1931 zvolen do polského senátu 4. října roku 1939 jen pár dní po obsazení Varšavy nacisty se Czerniaków stal hlavou 24členného Judenratu (židovské rady), jehož úkolem bylo plnění nacistických nařízení v později vzniklém ghettu.  Vzhledem k přípravám Němců na masovou deportaci varšavských Židů do nově postaveného vyhlazovacího tábora Treblinka bylo Judenratu uloženo vypracovat seznamy Židů k deportaci. 22. července 1942 Judenrat obdržel od SS instrukce, které tvrdily, že všichni varšavští Židé budou „přesídleni“ na východ. Výjimkou byli Židé pracující německý válečný průmysl, personál nemocnic, členové Judenratu se svými rodinami a členové policie v ghettu s rodinami. V průběhu dnu se Czerniakówovi podařilo sehnat další výjimky pro hrstku jednotlivců, v to počítaje například kanalizační dělníky, manžele žen pracující v továrnách a některé středoškolské studenty. Avšak přes všechny své prosby nebyl schopen získat výjimky pro sirotky ze sirotčince Janusze Korczaka. Nacistické rozkazy také stanovovaly počet deportovaných na 6000 denně; ti měli být dodáváni Judenratem a shromažďováni židovskou policií. V případě nesplnění rozkazu mělo být okamžitě popraveno přibližně sto zajatců, mezi kterými byli zaměstnanci Judenratu i Czerniakówova vlastní manželka. Poté, co si uvědomil skutečnost, že deportace znamená smrt, Czerniaków prosil o ušetření sirotků. Když neuspěl, vrátil se do své kanceláře a spolkl kyanidovou kapsli, kterou u sebe nosil. Své ženě zanechal dopis na rozloučenou, kde uvedl: a svému spolupracovníku z Judenratu napsal: Czerniaków si vedl deník od 6. září 1939 do dne své smrti. Publikován a přeložen do angličtiny byl roku 1979. Adam Czerniaków je pohřben na hřbitově v ulici Okopowa ve Varšavě. Byl ztvárněn Donaldem Sutherlandem ve filmu Vzpoura z roku 2001. Výňatky z jeho deníku jsou použity v novém dokumentárním filmu Nedokončený film.

Adam Czerniaków (30. listopadu 1880, Varšava – 23. července 1942, tamtéž) byl polsko-židovský inženýr a senátor v předválečném Sejmu. 23. července 1942 spáchal ve Varšavském ghettu sebevraždu požitím kyanidové tablety. Stalo se tak pouhý den po začátku masové deportace Židů z Varšavského ghetta do vyhlazovacích táborů.

Adam Czerniaków (30 November 1880 – 23 July 1942) was a Polish engineer and senator who was head of the Warsaw Ghetto Jewish Council ("Judenrat") during World War II. He committed suicide on 23 July 1942 by swallowing a cyanide pill, a day after the commencement of mass extermination of Jews known as the Grossaktion Warsaw.


Život.

Emilie Kittlová se narodila v Praze jako druhá nejstarší dcera z pěti dětí důlního podnikatele, majitele realit a kulturního mecenáše Emanuela Kittla (1844–1910) a operní pěvkyně Jindřišky, rozené Šrutové (1859–1898). Byla umělecky velmi nadaná: malovala, psala, učila se hře na housle u profesora Ferdinanda Lachnera a v osmi letech měla svůj první houslový koncert. Ve 13 letech v Praze začala navštěvovat hodiny zpěvu u profesorky Marie Loewe–Destinnové (1837–1921) Jméno své učitelky si zvolila za umělecký pseudonym. Mimo to Ema studovala herectví v dramatické škole při Národním divadle v Praze.  Debutovala roku 1897 v drážďanské dvorní opeře v roli Santuzzy v opeře "Sedlák kavalír". Úspěch jejího debutu byl tak obrovský, že byla okamžitě přijata k pětileté spolupráci v berlínské Státní opeře.  Poprvé úspěšně vystoupila v roce 1898 na scéně berlínské Krollovy opery opět jako "Santuzza" v opeře "Sedlák kavalír". V roce 1901 zpívala Destinnová na Wagnerovských operních slavnostech ("Bayreuther Festspiele" neboli "Richard-Wagner-Festspiele") v roli Senty v opeře "Bludný Holanďan" a byla bouřlivě oslavována. Roku 1904 zpívala v premiéře Leoncavallovy opery "Roland z Berlína", ve stejném roce v německé premiéře Smetanova "Dalibora". V roce 1906 zpívala v Berlíně v opeře "Salome" od Richarda Strausse. Následovaly výstupy v dalších rolích jako "Carmen", "Valentina", "Mignon", "Elisabeth", "Selika" a Destinnová se stala primadonou berlínské opery, v níž vystoupila v padesáti úlohách během deseti let. Roku 1905 debutovala v londýnském operním domě Covent Garden v titulní roli Pucciniho "Madam Butterfly". Zpívala i další role, např. roku 1909 v premiéře opery "Tess" od d’Erlangera. V Londýně působila až do roku 1914 a znovu od r. 1919.  Po úspěšných hostováních ve Vídni, Londýně, Praze a Paříži byla v roce 1908 pozvána také do newyorské Metropolitní opery. O rok později tam ztvárnila "Mařenku" ve Smetanově "Prodané nevěstě", o jejíž uvedení v MET se sama zasloužila. Premiéru dne 19. února 1909 dirigoval Gustav Mahler. Opera byla uvedena v němčině v překladu Maxe Broda.. Roku 1910 "Lízu" v premiéře Čajkovského "Pikové dámy", roku 1908 "Marthu" v opeře "Nížina", 1909 titulní roli v "La Wally" A. Catalaniho. Zde zpívala 10. prosince 1910 v premiéře Pucciniho opery "Děvče ze zlatého Západu" ("La fanciulla del West") po boku jednoho z nejslavnějších tenorů všech dob Enrica Carusa roli "Minnie".  Jenom v Národním divadle v Praze, když v něm roku 1900 odzpívala tři vystoupení, se jí nedostalo žádného ohlasu ani uznání. Jedno z jejích angažmá v Praze bylo z politických důvodů přerušeno. Stále častěji vystupovala také v jiných divadlech v Praze, hostovala tam celkem 86krát, z toho v roce 1908 nadšeně oslavována konečně i v Národním divadle. Jeho čestným členem byla prohlášena ve stejném roce. Krátce nato byla vyznamenána titulem komorní zpěvačka při pruském císařském dvoře. Roku 1914 zakoupil její přítel Dinh Gilly za její peníze zámek ve Stráži nad Nežárkou, její útočiště až do konce života.  O rok později odjela koncertovat do Ameriky. Její cesta skýtala odboji skvělou možnost, jak dopravit za hranice důležité informace. Když se v roce 1916 z Ameriky vrátila do Čech, čekala ji na hranicích c. k. rakouská policie, Destinnové se ale podařilo proklouznout. Od té doby ale byla pod soustavným dohledem a měla přísný zákaz vycestovat za hranice Rakouska. Uchýlila se na svůj zámek ve Stráži nad Nežárkou. V posledním roce 1. světové války, 1918, se Destinnová opět vrátila na české scény a všude slavila úspěchy. Na konci koncertů zpívala českou národní hymnu "Kde domov můj", čímž vyjadřovala na svých vystoupeních národní manifest.  Destinnová patřila mezi osoby, které se nechaly tetovat; na svém těle měla vytetované hady.

Závěr kariéry a smrt.

Po první světové válce na světových operních scénách nastoupila mladá generace, a pro Destinnovou zůstala jen pohostinská vystoupení; v Londýně na festivalu československé hudby jedenáctkrát hostovala v Královské opeře Covent Garden. V sezóně 1919–1920 opět hostovala v newyorské Metropolitní opeře, již pod jménem Emmy Destinn. Nejčastěji vystupovala v Československu.  V roce 1923 se provdala za důstojníka československého letectva Josefa Halsbacha. Těžce onemocněla ale včasná operace jí zachránila život. V roce 1925 podnikla krátké turné po Jugoslávii a vystoupila v Bratislavě. Téhož roku ji na zámku ve Stráži navštívil i T. G. Masaryk.  Roku 1926 se začala loučit s operní i koncertní kariérou. Poslední pražský koncert v Lucerně a turné po 20 městech Československa. V roce 1928, u příležitostí 10. výročí vzniku Československé republiky, zpívala svůj poslední koncert v Londýně. Pro značnou obezitu a nepohyblivost se stáhla do ústraní na svůj zámek ve Stráži nad Nežárkou a jen příležitostně zpívala na koncertech. „Není ničeho horšího, než když se musíte dívat na starou ženu na jevišti,“ bylo její krédo, které ji přimělo k dobrovolnému odchodu ze scény. Sbírala starožitnosti a částečně se věnovala vyučování zpěvu. Vinou špatného hospodaření svého i svého manžela se zadlužila.  28. ledna 1930 podstoupila v Českých Budějovicích operaci očí, během níž došlo k prudkému zhoršení jejího zdravotního stavu, patrně v důsledku mozkové mrtvice. Oční lékař ji obratem dopravil do nemocnice, kde jí však už nedokázali pomoci. Na její poslední cestě na hřbitov českých velikánů na Vyšehradě se s ní přišlo rozloučit velké množství lidí.

Národní oslavy a ocenění.

V Československu byla oslavována a ctěna jako národní hrdinka. Její soprán platil za vzor čisté krásy. S neobyčejnou sílou a škálou výrazu bravurně zvládla repertoár více než 80 velkých operních rolí.

Dílo.

Ema Destinnová zkomponovala několik písní a napsala několik básní a románů. Byla vynikající interpretkou díla Wolfganga Amadea Mozarta, Richarda Wagnera a italské operní hudby, ale zářila rovněž v dílech Smetany a Zdeňka Fibicha.

Příspěvky v tisku.

Emma destinová přispívala do řady deníků a časopisů, např. Zlatá Praha, Národní listy, Volné směry a dalších.  Podle některých zdrojů též publikovala básně a beletrii v časopise Lumír pod pseudonymem Vít Kárník. "Lexikon české literatury" však tento pseudonym ani její příspěvky do tohoto časopisu neuvádí. Příspěvky v Lumíru z let 1915–1916 podepsané Vít Kárník jsou prozaické.

Sbírka starožitností.

Zařízení interiérů zámku ve Stráži nad Nežárkou s velkou sbírkou starožitností a kuriozit Emy Destinnové bylo rozptýleno; z větší části bylo rozprodáváno na úhradu dluhů, již od roku 1923. Soukromým sběratelům pak rovněž prostřednictvím zpěvaččiny komorné.

Emilie Paulina Jindřiška Kittlová, známá pod pseudonymem Ema Destinnová, resp. Emmy Destinn (26. února 1878 Praha-Nové Město – 29. ledna 1930 České Budějovice), byla světoznámá česká operní pěvkyně a všestranně vzdělaná osobnost.

Emmy Destinn ( (); 26 February 1878 – 28 January 1930) was a Czech operatic soprano with a strong and soaring lyric-dramatic voice. She had a career both in Europe and at the New York Metropolitan Opera.


Historické dělení Protobulharů.

Do 8. století byli Bulhaři a příbuzensky blízké národy rozděleni do čtyř velkých skupin.

Zánik Velkého Bulharska a založení volžsko-kamského státu.

V polovině 5. století se po smrti Attily začala Hunská říše rozpadat na jednotlivé turkické státní útvary. Jedním z nich byla i "Onogurie" (Velké Bulharsko) - nejstarší bulharský stát, který se rozkládal mezi Černým a Kaspickým mořem. Svůj největší rozkvět zažila v polovině 7. století za chána Kubrata († 651 nebo 660).  Tento stát neměl dlouhého trvání a po smrti svého vládce se rozpadl. Vládu si rozdělilo mezi sebou jeho pět synů a takto oslabená říše se nedokázala ubránit náporu dalšího kočovného národa, Chazarů. Jeho kočovné obyvatelstvo se rozdělilo na dvě skupiny. První, pod vedením jednoho z Kubratových synů, chána Asparucha odtáhla do jihovýchodní Evropy, sjednotila se s místním osídlením a roku 681 zformovala bulharský stát, který na Balkáně trvá dodnes. Druhá skupina se pod vedením starších Kubratových synů Batbajana a Kotraga smíchala s chazarskými a sarmatskými (Alani) kmeny a zůstala na svém původním území.  Její část v čele s chánem Kotragem se v 8. století přesunula po toku řeky Volhy na sever až na její soutok s Kamou, na území dnešního Tatarstánu a Baškortostánu, kde společně s dalšími turkickými a ugrofinskými skupinami na přelomu 9. a 10. století vytvořila první feudální útvar v severovýchodní Evropě: Bulharskou volžsko-kamskou říši s hlavním městem Bulgar. Černí Bulhaři, v čele s Batbajanem, kteří se již usadili, zůstali v původních sídlech a byli Chazary podmaněni.

Rozkvět Volžského Bulharska.

Nový bulharský chanát zůstal sice v poplatné závislosti na Chazarech, ale to mu v dalším rozvoji nebránilo. Podle svědectví, které zanechal arabský diplomat Ahmad Ibn Fadlán, bylo Volžsko-kamské Bulharsko počátkem 10. století kvetoucí zemí. Razilo vlastní stříbrné mince, budoval chrámy, školy, paláce a dokonce domy se systémem ústředního topení a kanalizací. Zprávy arabských cestovatelů hovoří o velkých kamenných městech Bulgaru a Biläru. Například druhé největší město Bilär bylo ve své době větší než Paříž či Kyjev. Výhodná poloha na říční obchodní tepně umožnila Bulharům kontrolovat obchod probíhající mezi Skandinávií a ruským severem a významnými obchodními středisky Blízkého východu, například Derbentem na západním pobřeží Kaspického moře, Bagdádem či středoasijskou Chórezmskou říší, které se povětšinou nacházely pod nadvládou Arabů. Tento chanát profitoval také z obchodu se Střední Asií, Čínou i Evropou a dosáhl na svou dobu nevídané civilizační úrovně. Karavany obchodovaly se švédskými Varjagy a procházely zemí až do Íránu. Nález české mince z 11. století ve vykopávkách v Kazaňském kremlu svědčí o rozvinutém obchodu s centrální Evropou. Do Bulharska, ale také k Chazarům, přicházely též arabské kupecké karavany. Roku 922 po diplomatických rozhovorech s Bagdádem přijalo Volžské Bulharsko za státní náboženství islám a staré turkické runové písmo bylo nahrazeno písmem arabským. Na příkaz bagdádského chalífy al-Muktadira zprostředkovalo poselstvo, jehož členem byl také Ibn Fadlán, vládnoucí elitě přijetí islámu. Následoval rozvoj věd, filozofie, literatury a umění; bulharské mešity šířily vzdělání a kulturu v sousedních zemích. Za vlády kyjevského knížete Svjatoslava (962–972/973) orientovaného na expanzi, došlo k přímému střetnutí Bulharů s Rusy. Poté, co Svjatoslav společně s Oguzy rozvrátil říši Chazarů, dobyl a vyraboval Bulgar. Bulhaři, kteří dosud platili tribut Chazarům, byli dočasně zpoplatněni z Kyjeva. Byla uzavřena mírová smlouva s křesťanskou Kyjevskou Rusí a vzájemné „dobré“ vztahy přetrvaly přes 200 let.

Konec státu.

V první třetině 13. století však tento kvetoucí stát musel čelit kočovným nájezdníkům z východu. V zimě na rozmezí let 1237/38 chanát napadli Tataři, vedení princem Bátúem. Tři útoky bulharský stát odrazil, ale napočtvrté byl poražen. Tataři (Mongolové) volžsko-bulharský stát rozvrátili, zničili a začlenili jeho území i zbytky lidu do své veleříše, která tak právě zde zahájila své dobývání a pustošení východní a střední Evropy. Po dělení říše (1259) se toto území stalo součástí nástupnické Zlaté hordy („Džučiho ulusu“).

Panovníci Bulharského volžsko-kamského chanátu.

Během historie nesli panovníci několik titulů turkického původu, počínaje chánem, poté baltavarem, ilteberem a nakonec emírem. Krom bulharských panovníků na území Bulharské volžsko-kamské říši vládli i mongolští a tatarští chánové.

Volžské Bulharsko, Volžsko-kamské Bulharsko nebo Bulharská volžsko-kamská říše bylo státem turkického kočovného etnika Bulgarů (Protobulhaři), který se rozkládal od 2. poloviny 7. století až do roku 1238 kolem středního toku řeky Volhy, jižně od jejího soutoku s Kamou. Po vpádu Mongolů se stal součástí jejich chanátu Zlaté hordy.

Volga Bulgaria (, ) or Volga–Kama Bulghar, was a historic Bulgar state that existed between the 7th and 13th centuries around the confluence of the Volga and Kama River, in what is now European Russia. Volga Bulgaria was a multi-ethnic state with large numbers of Turkic Bulgars, a variety of Finnic and Ugric peoples, and many East Slavs. The very strategic position of Volga Bulgaria allowed it to create a monopoly between the trade of Arabs, Norse and Avars.


Margravine Philippine of Brandenburg-Schwedt

Rodina.

Filipína byla jednou z pěti dětí markraběte Fridricha Viléma a jeho manželky Žofie Doroty. Jejími sourozenci byli Sofie Dorota, vévodkyně württemberská, a Alžběta Luisa, princezna Pruská. Samotné manželství Filipíniných rodičů nebylo vůbec šťastné, Fridrich Vilém byl dokonce velmi známý svojí krutostí a brutalitou.  Prarodiči z otcovy strany jí byli Filip Vilém Braniborsko-Schwedtský a jeho manželka Jana Šarlota Anhaltsko-Desavská. Z matčiny strany to byl Fridrich Vilém I. a Žofie Dorotea Hannoverská.

Život.

Filipína se narodila 10. října 1770 ve městě Schwedt.  Její teta, královna Luisa Ulrika Švédská, si ji již v mladém věku vybrala jako možnou budoucí královnu Švédska. Sama matka Filipíny byla u královny velmi oblíbená a Luisa Ulrika si přála, aby si Filipína vzala jejího syna Gustava, který byl později známý jako Gustav III. Švédský. Tyto plány ale byly překaženy ve chvíli, kdy si Gustav vzal Žofii Magdalenu Dánskou. Luisa Ulrika se tedy rozhodla Filipínu provdat za jejího druhého syna Karla, který se později proslavil jako Karel XIII., ten si ale nakonec pod nátlakem staršího bratra Gustava vzal Hedviku Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpskou.  Filipína si tedy nakonec 10. ledna 1773 v Berlíně vzala lankraběte Hesensko-kasselského, Fridricha II., který byl v tu dobu o celých 25 let starší, než jeho snoubenka. Filipína byla již jeho druhá manželka, první byla kněžna Marie Hannoverská, která zemřela rok před Filipíninou a Fridrichovou svatbou. Marie dala Fridrichovi tři syny, Viléma, Karla a Fridricha, kterým se Filipína stala nevlastní matkou. Ona sama žádné děti s Fridrichem neměla.  Během manželství vedla Filipína značně nezávislý život. Dne 1. března 1777 dokonce porodila nemanželského syna jménem Georg Philippson. Jeho otcem byl württemberský státník "Georg Ernst von Levin Wintzingerode". Mimo tohoto nemanželského syna ale Filipína pomohla Fridrichovi smířit se se svými dětmi z prvního manželství, od kterých se roku 1754 naprosto odcizil.  Dne 31. října 1785 Fridrich zemřel. Filipína jako vdova žila nejdříve v Hanau, ale po invazi francouzské revoluční armády se z důvodu bezpečnosti raději přestěhovala do Berlína. Pruský král Fridrich Vilém II. jí v té době daroval i moderní palác. V roce 1794 se tajně provdala, i když s vědomím a souhlasem krále.  Filipína Braniborsko-Schwedtská zemřela dne 1. května 1800 a byla pohřbena v katedrále v Berlíně. Jediným možným dědicem se tak stal její druh manžel Wintzingerode.

Filipína Braniborsko-Schwedtská ("Filipína Augusta Amálie Braniborsko-Schwedtská", 10. října 1745, Schwedt – 1. květen 1800, Berlín) byla dcerou markraběte braniborského, Fridricha Viléma Braniborsko-Schwedtského, a princezny pruské Žofie Doroty. Vdala se za landkaběte Hesensko-kasselského; Fridricha II.

Margravine Philippine Auguste Amalie of Brandenburg-Schwedt (10 October 1745 – 1 May 1800) was a Landgravine consort of Hesse-Kassel by marriage to Frederick II, Landgrave of Hesse-Cassel.


Historie.

Výstavní pavilony s názvem "Galerie des machines" se objevily i na pařížských světových výstavách v letech 1867 a 1878. Hala sloužila pro demonstraci strojních zařízení. Uvnitř byl instalován kolejový most, který vozil návštěvníky z jednoho konce na druhý a umožňoval získat ucelený přehled o všech strojích, z nichž většina byla v provozu. V některých dnech most přepravil až 100.000 návštěvníků. Po skončení výstavy zůstal pavilon stát. Od roku 1902 začal sloužit jako Zimní velodrom. V roce 1909 rozhodlo město Paříž o jeho odstranění kvůli rozšíření Champ-de-Mars a o rok později byl zbořen.

Architektura.

Hala z roku 1889 byla společným projektem architektů Charlese Louise Ferdinanda Duterta (1845–1906) a inženýra Victora Contamina (1840–1893). Pozemek na stavbu se nacházel u École militaire v jižní části Champ-de-Mars, který sloužil jako výstavní plocha. Stavba měla obdélníkový půdorys 422,49 m × 114,38 m a byla 40 sloupy rozdělena na širokou hlavní loď a dvě menší boční lodě. Příčné oblouky bez mezipodpěr se zvedaly do výšky 46,67 m. Výstavní plocha činila 47 324,9 m.  Na rozdíl od např. Bibliothèque Sainte-Geneviève (1843) či pařížského Východního nádraží (1849), jejichž prosklené železné konstrukce stály na klasických zděných stěnách, měla hala nosníky i na bocích, takže i fasáda byla prosklená. Vzhledem k tomu, že pavilony světové výstavy bylo nutno rychle a snadno smontovat a demontovat, byly všechny komponenty zcela prefabrikované. Výroba ocelových vazníků a dalších stavebních dílů byla provedena u "Compagnie de Fives" v Lille a u "Société des anciens Établissements Cail" nedaleko Paříže.

Galerie des machines (česky "Hala strojů") byl výstavní pavilon ze železa a skla, který byl postaven v Paříži pro světovou výstavu 1889. V roce 1910 byl demontován.

The Galerie des machines (officially Palais des machines) was a pavilion built for the Exposition Universelle (1889) in Paris. Located in the Grenelle district, the huge pavilion was made of iron, steel and glass.


Vznik a vývoj.

První rotační stroje vznikly v 19. století a rozšířily se hlavně v USA pro tisk novin, kdy jako první zkonstruoval v roce 1845 tiskový rotační stroj Američan Robert Hoe, ale teprve Marinoni použil nekonečný pás papíru, na který se dalo tisknout oboustranně.  Klasická ("horká") sazba pro tisk z výšky se otiskla a odlila do zakřivených segmentů, které se montovaly na tiskový válec.  Od poloviny 20. století se u rotačních kotoučových strojů stále víc prosazoval ofsetový tisk (z plochy), při němž se na hladké desce vytvoří hydrofilní (smáčené vodou a netisknoucí) a hydrofobní (mastné a tisknoucí) plošky, které rozdílně přijímají barvu a podle toho pak také tisknou. Ofsetová sazba se snáze vytváří, zejména při použití počítačů, nepracuje s olovem a snadno umožňuje vícebarevný tisk. Protože se obraz přenáší nepřímo, prostřednictvím přenosového válce, není sazba zrcadlově obrácená. V poslední době se vyvíjejí i jiné principy rotačního tisku, například tzv. bezvodý ofset, kdy není nutné mít ve stroji vlhčící zařízení a separace barvy na tiskových a netiskových prvků dochází odlišnými vlastnosti silikonu a materiálu tiskových prvků.

Princip tiskové technologie ofset.

Ofset funguje na základě odlišných fyzikálně-chemických vlastností tisknoucích a netisknoucích prvků, odpudivost vody a mastnoty. Tisková deska se skládá z ploché desky, proto tisk z plochy, tisknoucích prvků (fotocitlivá vrstva) a netisknoucí prvky (eloxovaný hliník). Tiskový prvek je oleofilní a zároveň je hydrofóbní, ale pouze s použitím vlhčícího roztoku, kdy netisknoucí prvek je hydrofilní a zároveň oleofóbní, pokud nejde o bezvodý ofset.  Barva není mísitelná ve vlhčícím roztoku, tvoří tedy vzájemně emulzi, za normálních podmínkách. Vlhčící roztok je polární látka, která má vysokou smáčenlivost, tedy nízké povrchové napětí.  Záměrem je, aby smáčecí úhel vlhčícího roztoku byl co nejmenší. Čím nižší povrchové napětí, tím je roztok rovnoměrněji navlhčen a tím je kvalitnější výsledný obraz.  Vlhčící zařízení nanese tenký film vlhčícího roztoku na netisknoucí místa a poté navalovací válce nanesou tenký film barvy na tisknoucí místa. Vzniklý obraz na formě se přenese na přenosový válec (gumový povrch) a z něj na potiskovaný materiál. Při vysoké rychlosti jsou první dva kroky spojovány a vlhčící roztok je emulgován do tiskové barvy. Po nanesení filmu na formu dochází k selekci kapalin dle povrchu tisknoucích a netisknoucích prvků.

Ofsetový kotoučový stroj.

Kotoučový ofsetový stroj je rozměrově dosti veliký tiskový stroj s automatickým odvíjením papíru. Název kotoučový stroj je odvozen právě od kotouče papíru, kdy je papír odvíjen z role.  Většinou se skládá z jedné či více tiskových věží, které jsou vzájemně propojeny do jednoho celku. Každá tisková věž je schopna vyrobit přesně daný počet stran (např. 16), počet tiskových věží v kotoučovém stroji tedy určuje celkový počet stran produktu (novin). Kotoučové stroje se dnes většinou používají pro tisk novin, časopisů a jiných vysoko nákladových tiskovin. Používaný papír je většinou papír gramáže 45 g/m2, dodávaných v rolích. Tiskovina vyrobená na rotačním stroji mívá na spodní části strany malé vpichy, způsobené speciálními kovovými jehlami (tzv. punkturami), které slouží pro podávání či držení novin při průchodu již zkompletovaného výtisku v poslední části rotačního stroje, tzv. skládacím aparátu, kde probíhá složení a oříznutí produktu na koncový formát.  Právě tento skládací aparát je typický pro novinové rotační stroje.  Válce rotačky se otáčejí rychlostí více než 10 otáček za sekundu, což odpovídá rychlosti tisku kolem 40.000 výtisků za hodinu. V dnešní době se jako tisková technika převážně používá offset, a to i při tisku novin.  Novinový tiskový stroj se skládá z těchto částí: odvíječ papíru, tisková věž - tisková jednotka, dráha papíru, skládací zařízení a velín.

Odvíječ papíru.

Umožňuje odvíjení pásu papíru z role a udržuje ho ve stálém napnutí. Odvíječ umožňuje výměnu kotouče ve stroji. Kotoučové stroje mohou mít více odvíječů. Tak je možné tisknout několik archů najednou a v dokončovacím aparátu zknihařit dohromady. Tím se zvyšuje produktivita stroje, protože se tiskne na více pásů papíru současně.

1. Odvíjecí jednotka STOP.

V této jednotce se provádí výměna kotouče papíru v klidu. Pro výměnu kotouče je nutné celý stroj úplně zastavit. To znamená uvést stroj do klidu, kdy není produkční. Po výměně kotouče se opět musí stroj postupně rozjet až do vyčerpání role papíru. Kvůli novému rozjezdu přibývá makulatura. Většinou se používá na tisk samolepících folií.

2. Odvíjecí jednotka pro přelepení v klidu.

Tato odvíjecí jednotka obsahuje také pouze rameno pro jeden kotouč, ale za odvíječem se nachází jednotka zásoby papíru, tj. amorfní jednotka. Odvíječ se zastaví, provede přelepení papíru na novou roli a znovu spustí. Po dobu výměny kotouče se papír čerpá ze zásobárny papíru. To umožní tisk v plné rychlosti i při výměně kotouče.

3. Odvíječ NONSTOP „letmý přelep“.

V této jednotce se nacházejí dva nebo tři kotouče při chodu stroje. Otočné rameno ke konci kotouče přibližuje kotouč nový s oboustrannou lepicí páskou. Rameno papír přitiskne k pásu papíru a v tu chvíli starou roli odsekne rotační nůž. Tento způsob umožňuje tisk za plného chodu stroje, bez zdržení a mít role ve stroji v zásobě.

Vtahovací jednotka.

Je to soustava válců jak poháněných tak přítlačných a s pružným povrchem. Vtahovací jednotka může být součástí odvíječe, ale většinou bývá až za ním jako samostatná část. Má za úkol vtahovat do stroje pás papíru a udržovat ho ve správném napnutí a synchronizovat jeho rychlost se strojem. Dále pomáhá tlumit rušivé změny v napnutí pásu (např. vlnění) a stabilizuje polohu pásu. Pás napíná jak příčně tak podélně a to na hranici přetržení. Vtahovací jednotka musí být pro každý pás samostatná.  Součást této jednotky je tzv. tanečník. Je to válec s pružným upevněním do vertikálního pohybu. Slouží pro odstranění rušivých vlivů a napíná pás papíru.

Tisková věž - Tisková jednotka.

U kotoučového tisku mohou být tiskové jednotky postaveny jak horizontálně (za sebou), tak vertikálně (nad sebou). Jsou podobné jako u archového tisku s malými odlišnostmi. U kotoučového tisku se používají čtyřválcové tiskové jednotky guma/guma, pětiválcové (jsou nejvariabilnější), šestiválcové (ypsilonka), satelitní neboli devítiválcová.  U časopiseckého stroje (horizontální uspořádání) jsou tiskové jednotky stálé, neměnné.  Nejčastější tisková jednotka se skládá ze dvou formových válců, dvou přenosových válců, které slouží i jako protitlakové válce. U formových válců je barevníková soustava válců a vlhčící zařízení. Díky protilehlému rozložení válců jedna tisková jednotka tiskne v barvě 1/1, tedy obě strany současně potiskne jednou barvou.

Barevník.

Kvůli vyšším rychlostem tisku je řešen jiným způsobem než u archového tisku. Kvůli vysoké rychlosti se na rozdíl od archových se u barevníků pro kotoučový tisk neobjevuje lízač. Většinou se používá filmový barevník, který má lízač nahrazen filmovým válcem. Ten mívá povrch se spirálovou drážkou. Druhá možnost je použít barevník s rastrovým válcem založené na technologii anicolor. Třetí možnost je použít injector systém. U něho je barva pomocí čerpadla vháněna do trysek a nanášena na první roztírací válec.

Vlhčící zařízení.

Převážně se používají turbovlhčící systémy, tryskové vlhčící zařízení (soustava trysek, které stříkají vlhčící roztok na distribuční válec). Existují také vlhčící zařízení s kartáčovými válci, které nastřikují vlhčící roztok přímo na distribuční válec vlhčícího systému. Vlhčící roztok by měl být mírně kyselý pH 5.

Sušicí tunel.

Toto zařízení není potřeba u novinových strojů. Bývá v podobě sušicího tunelu. V něm se ohřívá vzduch pomocí plynových hořáků. Papír tunelem prochází mezi tryskovými tyčemi, kterými na papír fouká horký vzduch (papír je na vzduchovém polštáři). Průměrná teplota bývá 130 °C. Po sušicím tunelu následuje silikonovací jednotka. Protože papír je po výstupu ze zařízení přesušený, je velice křehký, silikonovací jednotka na papír nanese tekutý silikon. Papír se tím zvlhčí. Po vlhčení se lépe skládá a silikon zároveň zabrání otěru barvy o válce. Po silikonavací jednotce se nachází chladicí zařízení. Je to soustava válců, které jsou duté, a je do nich vháněná studená voda. Papír se ochladí na původních 30 °C.

Dráha papíru.

Potištěný papír, který vychází z tiskové věže, vchází na dráhu papíru, která se někdy nazývá obracecí či řezací částí stroje. Zde se pás papíru, který je prozatím ve stejné šíři jako role papíru, dle požadavků na finální produkt (počet stran, počet knih a jejich skladba ve výtisku) řeže, obrací či převádí na další dráhy. Na dráze papíru jsou také umístěny různé kontrolní a dignostické prvky tiskového stroje (skenery upravující soutisk CMYK, měření tahů drah papíru, čidla reagující na přetržení papíru). Tyto dráhy papíru jsou většinou umístěny nad tiskovými věžemi, jedná se tedy o nejvýše položenou část tiskového stroje (zhruba 10 metrů nad zemí). Již upravené pásy papíru poté vstupují do skládacího zařízení.

Dokončovací agregát.

Kotoučové stroje jsou vybaveny skládacími a dokončovacími jednotkami, které jsou konstruovány na míru podle typu zakázek. Pomocí těchto jednotek je možné pás skládat do složek, knihařit složky, nanášet lepidlo... Výstupem stroje jsou již hotové publikace.  Pás se rozřeže podélně na pásy užší a to kotoučovými noži. Jednotlivé pásy papíru je možné snášet i souběžně na sebe a knihařit najednou.  Papír se ke skládacímu zařízení vede pomocí soustavy vodících tyčí (umožňují změnit polohu pásu, obrátit jej). Papír se vede do nejdůležitější částí skládacího zařízení, skládací trojhran (trychtýř). Z trojhranu putuje papír složený podélným lomem mezi tahové válce, které lom zafixují. Složený pás putuje do skládacího válce, kde se pomocí jehlového a řezacího válce pás příčně nařeže a pak složí. Lom se provádí pomocí skládacího nože, který vmáčkne papír do klapky. Tím skládání může skončit a složený papír jde pomocí vykladače ze stroje. Pokud chceme ale více lomů, tak nám zaváděcí klapka po druhém lomu zavede papír dál. Tam pomocí skládacích nožů následují další lomy. Po posledním lomu papír opět putuje vykladačem na transportní systém, ze kterého jsou výtisky odebírány. Některé transportní systémy umožňují i vkládání příloh tištěných na jiném stroji.  Místo skládacího a dokončovacího aparátu může být jen nožový aparát na nařezání pásu na archy a následné stohování na paletu. Také může být na konci stroje dutinka s navíječem a pás papíru se opět navine. To se využívá nejčastěji na samolepicích foliích a etiketách.  Vykladač jednotlivých složek může být do baličky, odkud balíky jedou po pásu. Také se publikace řetězy vedou do bubnů, kde probíhají vklady. Většinou je možné vložit jen dva až tři vklady najednou.

Velín.

V dnešní době jsou všechny funkce a pochody rotačního stroje plně ovládány právě z velínu a zejména z bezpečnostních důvodů se tiskaři při samotném tisku na stroji nepohybují. Při tzv. předtiskové přípravě do rotačního stroje "zavede" tiskař papír a založí tiskové desky, což se pochopitelně děje před samotným spuštěním stroje k tisku. Při tzv. výjezdu stroje pak tiskaři pomocí ovládacích pultů provádějí zabarvování novin a kontrolují je pomocí digitálních nátisků či denzitometrů, což jsou přístroje na měření tloušťky barevného filmu na výtisku. Dále tiskaři provádějí korekce "pasování", což je nastavení tiskových desek, respektive formových válců, do identické pozice (ve smyslu soutisku barev CMYK), aby bylo dosaženo dokonalého překrytí všech čtyř barevných separátů na sebe. V případě špatně nastaveného soutisku dochází k tzv. rozpasování, což se projeví vychýlení některé z barev z obrázku a celkovou nečitelností strany. Novinový rotační stroj však už ze své konstrukce a použitého papíru není schopen tak kvalitního soutisku a zabarvení jako např. stroje archové. Dále je z velínu možno ovládat celou řadu nastavení tiskového stroje (dopouštění tiskové barvy, nastavení formátu novin, nastavení středů tiskových stran, barevníkové zóny atd.)  Elektronická kalibrace umožňuje rychlejší a efektivnější nastavení stroje. Úpravy stroje (např. zóny barevníku) se projeví až po několika stech výtisků a počítačem se tyto makulatury sníží.

Kotoučový stroj, amatérsky řečeno rotačka, je typ tiskového stroje, u něhož je potiskovaný materiál odvíjen z role a skrze stroj je protahován jako pás papíru. Slovo rotačka je technologie jakéhokoliv rotačního tisku, který má formu i tlakové médium ve formě válce. Kotoučový stroj je již specifikovaná technologie rotačního tisku, kdy je potiskovaný materiál odvíjen z role.

A rotary printing press is a printing press in which the images to be printed are curved around a cylinder. Printing can be done on various substrates, including paper, cardboard, and plastic. Substrates can be sheet feed or unwound on a continuous roll through the press to be printed and further modified if required (e.g. die cut, overprint varnished, embossed). Printing presses that use continuous rolls are sometimes referred to as "web presses".


Dobytí a zřízení Egejského vévodství.

Italské městské státy, mezi nimi zejména Janovská republika, Pisa a Benátská republika soustředili svůj imperiální zájem na egejské ostrovy již dávno před čtvrtou křížovou výpravou (1204). Italští obchodníci měli své obchodní stanice v Konstantinopoli a italští piráti často ve 12. století útočili na osadníky v Egejském moři. Po pádu Konstantinopole a (dočasném) vyvrácení Byzantské říše křižáky roku 1204 Benátčané, kteří na této výpravě měli lví podíl, mohli své plány v Egejském moři realizovat.  Vévodství Naxos bylo založeno v roce 1207 vůdcem benátské flotily, která čtvrtou křížovou výpravu do Konstantinopole doprovázela, Marcem Sanudem, synovcem benátského dóžete Enrica Dandola. Dobytí Kyklad byl od Marca Sanuda nezávislý a velmi riskantní podnik, ke kterému neměl od latinského císaře Jindřicha Flanderského svolení. Na jeho výpravě Marca doprovázel jeho bratranec Marino Dandolo, bratři Andrea(Ondřej) a Geremia(Jeremiáš) Ghisiové, a také Ravano delle Carceri, pán z Euboje a Philocalo Navigaioso, pán z Lémnu. Pro svou kampaň si Sanudo zařídil zapůjčení devíti galér z benátského loďstva. Sanudova flotila zakotvila v přístavu Potamidides na severozápadě Naxu a odtud Benátčané dobyli většinu ostrova.  Východní ortodoxní Řekové přesto pokračovali v odporu a zřídili si tábor kolem pevnosti Apalyros. Marco Sanudo Apalyros oblehl. Navzdory podpoře hlavních rivalů Benátek v Itálii Janovanů, pevnost po pěti až šesti týdnech obléhání padla.  Poté co byl v roce 1210 obsazen celý ostrov, Marco a jeho spolubojovníci brzy dobyli Milos a ostatní ostrovy v Kykladském souostroví a Marco Sanudo se prohlásil "Vévodou Egejského moře" nebo také "Vévodou z Naxu" a centrum své moci zřídil na Naxu. Sanudo zde vybudoval mocnou pevnost a Kyklady rozdělil na padesát šest provincií, které podělil jako léna mezi své spolubojovníky. Většina z nich vládla velmi autonomně a nejspíš platili Sanudovi nějaké dávky. Carcerimu a Navigaoisovi poté byly jejich ostrovy uděleny jako léno samotným latinským císařem, díky čemuž se fakticky stali vazaly Latinského císařství. Marco Sanudo se poté také stal vazalem císaře v Konstantinopoli raději, než být vazalem Benátek.  Dobyvatel Marco Sanudo vládl dvacet let (1207 - 1227). Ve svém osobním držení měl ostrovy Naxos, Páros, Antipáros, Milos, Sifnos, Kythnos, Ios, Amorgos, Kimolos, Sikinos, Syros a Folegandros. Bratranec Dandolo držel ostrovy Andros, Tinos, Mýkonos, Skyros, Skopelos a Serifos. Bratři Ghisiové měli v držení ostrov Cea. Théru spravoval Jacopo Barozzi, Anafi Leonardo Foscolo, Kythiru Marco Venier a Antikytheru držel Jacopo Viaro.

Administrativa, ekonomika a náboženství.

Spolu s novými pány přišel do země západoevropský feudalismus, což způsobilo zpřetrhání starého byzantského systému vlastnictví půdy zvaného "Pronoia". Obyvatelé povětšinou žili se svým novým benátským panstvem relativně v klidu a míru. Marco Sanudo a jeho nástupci na trůnu prováděli vůči Řekům velmi smířlivou a uvážlivou politiku, udělujíce jim dokonce léna ve snaze je ke státu více připoutat.  Benátčané s sebou do země přinesli také katolictví. Avšak jako ve všech křižáckých státech byli křesťané západního vyznání v Naxoském vévodství pouze menšinou, většinu tvořili původní Řekové pravoslavného, tj.ortodoxního vyznání. Marco Sanudo na Naxu jmenoval jako hlavního oficiálního náboženského představitele latinského arcibiskupa, ale ani Sanudo ani jeho nástupci se nepokoušeli ortodoxní řeckou většinu na katolictví obrátit násilím. Přesto však vévodové z Naxu omezili vliv východního kléru a nechali vyloučit všechny východní křesťany z významných státních pozic. Takto náboženským klíčem rozdělení křesťané postupně vytvořili sociální rozvrstvení, kde katolíci tvořili vládnoucí vrstvu ve městech, zatímco řečtí ortodoxní převažovali na venkově. Početné katolické minority tam žijí dodnes. Římskokatolická diecéze Naxos vznikla ve 13. století, od roku 1522 byla arcidiecézí.  Velkou starostí egejských Benátčanů byly nákladné obchodní cesty na ostrovy daleko od Anatolie, které nyní mohli ovládat, ačkoliv zůstávaly součástí Latinského císařství a později obnovené Byzantské říše až do doby, kdy je ve 14. století definitivně dobyli Turci a připojili je k Osmanské říši. Mimo zajišťování ochrany obchodních námořních tras pro obchodní lodě Benátčané exportovali do Benátek korund a mramor, které se těžili na Naxu. Některá latinská feudální práva na Naxu a dalších ostrovech se zachovala až do roku 1720, kdy je zrušili osmanští Turci.

Pozdější historie.

"Anály" latinského Egejského vévodství se při popisování historie vévodství soustřeďují především na rodiny Sanudo, Dandolo, Ghisi, Crispo a Sommaripa, Venier a Quirini, Barozzi a Gozzadini. Na Naxu se vystřídalo celkem dvacet jedna vévodů jako vazalové latinských císařů i villehardouinských knížat z Achaje, Anjouovců v Neapolském království (1278) a po roce 1418 Benátské republiky.  V roce 1236 bylo Vévodství Naxos nominálně uděleno Guillaumu II. z Villehardouinu, budoucímu achajskému knížeti. Vévoda Marco II. Sanudo ztratil ve prospěch Byzantské říše, jejíž flotilu vedl na konci 13. století admirál italského původu Licario, mnoho ostrovů, kromě Páru a Naxu. V roce 1317 zaútočila Katalánská společnost na zbytky vévodství. Roku 1383 příslušníci rodu Crispi vedli otevřené ozbrojené povstání a z naxoského trůnu svrhli dynastii Carceri- Niccolo II. vládl 1364-71 jako manžel vévodkyně Florentie I. Sanudo (1361-71), poté v l.1371-83 Niccolo III. Carceri. Během vlády vévodů z dynastie Crispi se sociální systém a zemědělství rozložily úplně a dominanci získalo pirátství.

Úpadek a osmanské dobytí.

Ještě před tím, než bylo za vlády posledního vévody z Naxu Giacoma IV. sultánem Selimem II. (1566-1574) dobyto, bylo vévodství přinuceno osmanským Turkům platit tribut. Sultán jmenoval posledního zástupce státu Egejské vévodství, portugalského žida Josefa Nasiho, který vládl v letech 1566 - 1579.  Josef Nasi se oženil se svou sestřenicí, doñou Reynou Nasi, dědičkou rodu Mendesů, který poskytl Nasimu i jeho majetku útočiště po Alhamberském dekteru o vyhnání židů. Po Josefově smrti roku 1579 sultán vyvlastnil většinu vdovina majetku, který čítal asi devadesát tisíc dinárů, které měla vyhrazeny ve své ketubě. Spolu se zbytkem svého dědictví doña Reyna držela také hebrejský knihtisk, nejprve ve svém paláci v Belvederu a později na předměstí Konstantinopole.  Vláda západních křesťanů po tomto datu však nebyla zcela vymýcena. Rod Gozzadini z Bologny, který vládl na ostrově Sifnos dále nesli titul „vévody z Naxu“. Pod benátskou správou zůstaly i některé další menší ostrovy v Kykladském souostroví. Ostrov Tenos Benátčané drželi až do roku 1714. Poslední benátské přístavy v Moreji (Peloponésu) byly dobyty roku v roce 1718. Dalmátský šlechtic Gaspar Graziani začal někdy po roce 1519 nosit titul „vévoda z Naxu“, který pravděpodobně ztratil buď v roce 1619, když získal titul moldavského knížete, nebo o rok později, když byl popraven.

Další benátská území v egejském moři.

Některá další území kontrolovala Benátská republika přímo jako svou kolonii a ne jako součást Vévodství Naxos či Latinského císařství. Od vůdce čtvrté křížové výpravy Bonifáce z Montferratu roku 1204 Benátky odkoupily Krétu a od roku 1207 do roku 1211 ji dobývali od Maltézana Enrica Pescatora, který Krétu ovládl roku 1206. Giacomo Tiepolo zde byl ustanoven jako první vévoda. Benátky také kontrolovaly většinu ostrova Eubója, kde měli své obchodní kolonie a dále ovládaly několik přístavů na řecké pevnině.

Vévodství Naxos, známé také pod názvem Egejské vévodství (italsky a řecky ) byl křižácký stát založený Benátčanem Marcem Sanudem v letech po čtvrté křížové výpravě roku 1207 na Kykladských ostrovech v Egejském moři. Centrum státu se nacházelo na ostrovech Naxos a Páros.

The Duchy of the Archipelago (, ), or also Duchy of Naxos or Duchy of the Aegean, was a maritime state created by Venetian interests in the Cyclades archipelago in the Aegean Sea, in the aftermath of the Fourth Crusade, centered on the islands of Naxos and Paros. It included all the Cyclades (except Mykonos and Tinos). In 1537 it became a tributary of the Ottoman Empire, and was annexed by the Ottomans in 1579; however, Christian rule survived in islands such as Siphnos (conquered by the Ottomans in 1617) and Tinos (conquered in 1715).


Charakteristika.

Každoročně je v rámci světového poháru pořádáno devět až deset akcí (podniků). První z nich se uskutečňuje v listopadu či prosinci a poslední probíhá v březnu. Závody se konají téměř každý víkend; jednotlivé soutěže však mohou probíhat již od středy nebo čtvrtka. Sezóna tak stejně jako u dalších zimních sportů zasahuje do dvou kalendářních let. Ženská sezóna 1986/87 nesla název Evropský pohár, ačkoli účast v něm nebyla teritoriálně omezena pouze na evropské biatlonistky.  Během každého podniku se běží tři mužské soutěže a stejný počet ženských; někdy k nim přibudou i smíšené štafety. Disciplíny konkrétního závodu jsou předem známy podle stanoveného harmonogramu. Soutěže mužských a ženských štafet se běhají čtyřikrát až šestkrát během jednoho sezónního cyklu, soutěže smíšených štafet jedenkrát až dvakrát. Dějišti konání jednotlivých podniků jsou až na výjimky evropská biatlonová sportoviště.  Vrcholné biatlonového akce – mistrovství světa a zimní olympijské hry – byly až do roku 2010 řazeny do kalendáře světového poháru a body zde získané se závodníkům připočítávaly do celkové klasifikace sezony. Od roku 2011 se takto započítává jen biatlonové mistrovství světa; olympijské hry se v současné době nezapočítávají vzhledem k menšímu množství sportovců, kteří v nich mohou za každou zemi startovat.  Nejlepší biatlonisté v mužské a ženské kategorii, kteří nasbírají nejvyšší počet bodů v celkové klasifikaci sezóny, získávají velký křišťálový glóbus pro vítěze ročníku. Vítězové jednotlivých disciplín jsou pak oceněni malými křišťálovými glóby.

Bodová klasifikace.

Bodová klasifikace od sezóny 2008/09: Body pro pořadí národů se přidělují jinak.

Finanční odměny.

Odměna za start se žlutým číslem (vedoucí závodník světového poháru) i s červeným číslem (vedoucí závodník disciplíny) je 250 €, na mistrovství světa 350 €.

Biatlonisté podle individuálních výher.

Tabulka uvádí biatlonisty s deseti a více výhrami v individuálních započítávaných do hodnocení Světového poháru, tedy včetně mistrovství světa, ale bez štafetových triumfů. Do tabulky nejsou zahrnuta prvenství ze Zimních olympijských her 2014 v Soči a dalších, odkud se výsledky do světového poháru nezapočítávají.

Světový pohár v biatlonu je každoročně pořádaný vrcholný okruh závodů v biatlonu. Mužská část byla založena v sezóně 1977/78 a ženská se k ní připojila od sezóny 1982/83. Organizátorem poháru je Mezinárodní biatlonová unie (IBU). Držiteli rekordního počtu celkových výher jsou mezi muži s počtem sedmi titulů Francouz Martin Fourcade a mezi ženami s počtem šesti výher Švédka Magdalena Forsbergová.

The Biathlon World Cup is a top-level biathlon season-long competition series. It has been held since the winter seasons of 1977–78 for men and 1982–83 for women. The women's seasons until 1986–87 season were called the European Cup, although participation was not restricted to Europeans.


Začátky kariéry.

Gené skončil v roce 1987 druhý v Katalánském motokárovém šampionátu, to mu bylo 13 let. O rok později vyhrál Španělský motokárový šampionát. V roce 1989 už jezdil Evropský i Světový šampionát. V roce 1990 vyhrál Gené seniorskou kategorii Španělského motokárového šampionátu, a stal se nejmladším vítězem této kategorie. V roce 1991 zkoušel opět Světový šampionát, skončil však až na 13. místě.  Pro rok 1992 se Gené přemístil do Formule Ford, kde ve Španělském šampionátu skončil celkově na 5. místě, když zaznamenal jedno vítězství a dvě pole positions. V roce 1993 skončil na 2. místě v Evropském šampionátu, dosáhl na 3 pódia a jedno vítězství. NA 2. pozici skončil i v sérii Formule Ford Festival. Roku 1994 byl Marc oceněn titulem Nejlepší nováček roku v šampionátu Britské Formule 3, v roce 1995 byl celkově na 10. příčce. O rok později vyhrál šampionát FISA Superformula a v roce 1997 se zúčastnil 5 závodů série Formule 3000, nicméně nedokázal ani jednou bodovat. Roku 1998 vyhrál šampionát Open Fortuna by Nissan.

Formule 1.

Velký průlom udělal Gené v roce 1999, když si zajistil místo u týmu Minardi ve Formuli 1. Ve slabém týmu to pro něj byl těžký rok, ale po několika 9. a 8. místech dokázal při Grand Prix Evropy 1999 získat bod za 6. místo. Byly to první body pro Minardi od roku 1995. Ve stejném týmu pokračoval i v následující sezóně, ale bodový zisk už nedokázal zopakovat.  Pro rok 2001 byl již Gené bez závodního angažmá, a tak podepsal smlouvu s týmem Williams jako testovací jezdec. A za tento tým nakonec odjel i několik závodů. Prvním z nich byla Grand Prix Itálie 2003, když nemohl závodit Ralf Schumacher kvůli otřesu mozku. Gené nahradil Schumachera velice dobře, když zaznamenal 4 body za 5. místo. Pro další závod byl již ale Schumacher v pořádku. V následující sezóně se však zranil znovu a Gené místo něj odjel závody ve Francii a Velké Británii. Nezaznamenal žádné body a v roli náhradníka jej vystřídal Antonio Pizzonia.  V listopadu 2004 podepsal Marc smlouvu s týmem Ferrari jako testovací jezdec. V této roli se v týmu sešel se svým bývalým stájovým kolegou z Minardi, Lucou Badoerem. V roce 2007 prodloužil Marc s týmem smlouvu. Omezení testování ve Formuli 1 mu ještě více ubralo práci, ale pro rok 2010 je spojován s nově vzniklým týmem Campos Grand Prix.

Ostatní závody.

Gené je také spojen s týmem Peugeot v sériích Le Mans. V roce 2008 měl Marc těžkou nehodu, vyvázl však jen se zlomeným prstem na noze. O rok později usedl do kokpitu Peugeotu společně s Davidem Brabhamem a Alexem Wurzem a společně vyhráli prestižní závod 24h Le Mans. Gené odjel závěrečný úsek závodu a dojel s vozem až do cíle na 1. pozici. Dominance automobilky Audi v této sérii tak byla přerušena. V letech 2008 a 2009 odjel také vytrvalostní závod 1000 km Spa, v roce 2008 závod vyhrál, o rok později skončil na 12. místě.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Marc Gené Guerrero (* 29. května 1974, Sabadell) je závodní jezdec, známý především z Formule 1 a série Le Mans. V současné době je testovacím jezdcem stáje Ferrari. Jeho bratr Jordi je také závodním pilotem, momentálně působí v sérii WTCC.

Marc Gené i Guerrero (born 29 March 1974) is a Spanish professional racing driver. He is best known as a tester for Williams and Ferrari in Formula One, Minardi Formula One driver and factory driver for Peugeot's Le Mans team, with which he won the 2009 24 Hours of Le Mans. His brother Jordi is also a racing driver, competing in the WTCC for SEAT.