Jméno.

Jméno Kinský se vyvinulo ze středověkého německého přepisu původního jména "Wchynsky", tj. Vchynský ze Vchynic a z Tetova, přídomku odvozeného od jména vesnice a tvrze nedaleko Lovosic na Litoměřicku. Toto jméno se později začalo psát Chynský a v období třicetileté války se začalo užívat transkripce ve tvaru Kinský nebo Kinski.

Erb.

Erb této rodiny obsahuje tři stříbrné vlčí zuby na červeném štítě, jdoucí zprava doleva (heraldicky ovšem zleva doprava). Původně byl tento štít rozdělen těmito zuby na poloviny. Existují i vyobrazení, kde se jedná o tři žluté vlčí zuby na černém pozadí.  V historii se lze setkat i s tím, že tyto vlčí zuby jdou zezdola nahoru, přičemž u Radslava Kinského (na konci 16. století) se pravý vrchol dotýká horního okraje štítu. Právě podobnost jejich erbu s erbem Tetauerů z Tetova vedla k jejich povýšení do panského stavu.  Erb na budově pražského Paláce Kinských je v neděleném poli a jeho součástí je heslo „Bůh, čest, vlast“, nemá žádného štítonoše a je doplněn knížecím pláštěm a mimo jiné kolanou Řádu zlatého rouna.  Blason: V červeném poli tři stříbrné kančí zuby, rostoucí z levé strany štítu. Přikryvadla červeno-stříbrná, v klenotu červené a stříbrné křídlo. Znak bývá doplňován hraběcí korunou, eventuálně knížecí korunou či knížecím pláštěm (pouze pro hlavu rodu).

Historie rodu.

Historie rodu Kinských je dlouhá a jelikož se zpočátku jednalo o nevýznamný vladycký rod, jsou jeho počátky plné nejasností. V tomto období se jednalo spíše o významnější sedláky, než o významný šlechtický rod. Výraznějšího mocenského i finančního vzestupu se tento rod dočkal až po třicetileté válce, odkdy je historie dobře známa.

Z Medvědíče.

Počátky historie roku Kinských jsou nejasné, bývají do ní zahrnováni i lidé s přídomkem „z Medvědíče“, jejich spojitost s Kinskými je však neprokázaná. Že jde o předky tohoto rodu se usuzuje pouze z nepřímých indicií, jako je držba Medvědic. Nejčastěji bývá za prvního předka Kinských označován Martin z Medvědíče († asi 1209). Po něm je známo několik osob, které byly s Martinem z Medvědíče nějak příbuzné, nicméně nelze najít přímou linii. V tomto období se jednalo o bezvýznamný rod, který neměl žádné ambice.

Vchynští do Jana Dlaska.

Prvním nezpochybnitelným předkem tohoto rodu je Bohuslav z Žernosek († 1282). Měl čtyři syny (Bohuslav, Protivec, Víremil, Zdeslav), kteří jako první používali přídomek „ze Vchynic“, ten převzali od vesnice a tvrze nedaleko Lovosic. Do zhruba roku 1350 lze rod považovat za jednotný, ačkoli z oddělení spravování majetku mezi jednotlivé příbuzné vyplývalo, že dojde k rozštěpení tohoto rodu. Kolem roku 1350 tak vzniklo větší množství větví, z nichž některé nelze sledovat dále než jednu nebo dvě generace a ztratil s rodemy kontakt. Rod se nerozpadl podle významnosti, neboť v tomto období byli pouze vladykové, bez většího významu; za hlavní se považuje větev, která držela Vchynice, a to z toho prostého důvodu, že nevymřeli a dali základ pozdějšímu významu.  Tvrz Vchynice a hrad Oparen – Opárno podržel v tomto období Smil. Smil († před rokem 1417) měl šest synů, jejichž jména jsou sice známa, ale jelikož např. jméno Jan se v rodě vyskytovalo často, není zcela jasné, zda některé z těchto dětí není ztotožňováno s někým jiným. Tito bratři však nepochybně drželi Měrunice, Siřejovice a Rochov. Smil mladší držel Opárno a Vchynice. Dále následuje období řady nejasností, ze kterých vyplývá, že hrad Opárno byl rozdělen na dvě části, které patrně drželi potomci Smila mladšího. Potomci pravděpodobně Martina (syn Smila staršího) vytvořili Měrunickou větev.  Počátkem 16. století držel Vchynice i Opárno Jan Dlask spolu se svým bratrem, jehož jméno není známo. Zdá se být zřejmé, že dnešní Kinští jsou potomky Jana Dlaska. Synové jeho bratra prodali roku 1543 Vchynice, poté vlastnili statek v Tuchořicích, kde poměrně brzy vymřeli.  Jan Dlask měl tři syny – Jiříka, Václava a Kryštofa, kteří založili tři nové větve. Lze tvrdit, že od tohoto okamžiku je historie rodu Kinských relativně přehledná a čitelná. Každý z jeho synů založil vlastní větev, přičemž větev založená Jiříkem vymřela koncem 17. století a větev založená Kryštofem odešla do zahraničí, kde ztratila s Kinskými kontakt. Jedinou pokračující větev tak založil Václav.

Vzestup rodu.

Dlaskův prostřední syn Václav se oženil s Annou z Vřesovic a držel Černoc, Keblany a Petrovice, což nebyl nikterak významný majetek. Václav byl zavražděn roku 1542 a teprve roku 1554 se mohl správy rodového majetku ujmout Radslav. Radslav byl velmi úspěšný a velmi brzy se mu povedlo rozšířit rodový majetek o Benešov nad Ploučnicí, Bystřici, Kamenici, Malhostice, Teplici, Tolštein a Zahořany. V letech 1611–1618 byl dvorním hofmistrem. Byl poručníkem Tetourovských sirotků, kde si všiml jisté podoby mezi jejich erby, na základě čehož začal požadovat, aby i jemu byl přidělen panský titul, pro což i zfalšoval některé listiny. Tyto listiny byly českou kanceláří potvrzeny v roce 1596 a roku 1611 byl povýšen do panského stavu. Zemřel bezdětný, proto majetek odkázal synovcům.  Jeho bratr Jan byl méně úspěšný, přesto držel Chřenice, Jeneč, Kunratice, Vlachovo Březí a Zásmuky. Roku 1576 se stal purkrabím na Karlštejně a v této funkci roku 1586 urazil císaře Rudolfa II., za což byl obžalován za faleš a od potrestání ho zachránila jen jeho smrt roku 1590. Jan měl šest dcer a šest synů: Rudolf byl zabit roku 1597, Jan padl roku 1599, Radslav byl zvolen direktorem (1618), po bitvě na Bílé hoře byl odsouzen k trestu smrti, ale podařilo se mu uprchnout do Nizozemí. Také Oldřich se aktivně zapojil do stavovského povstání, při defenestraci vyhazoval Martinice z okna Pražského hradu, zemřel bezdětný a jeho majetek byl zabrán, nicméně později byl přidělen Vilémovi. Vilém v průběhu povstání vystupoval nejasně, připadl mu Oldřichův majetek a roku 1628 získal hraběcí titul. Byl zavražděn v Chebu roku 1634 spolu s Albrechtem z Valdštejna, když se zapletl do jeho spiknutí. Měl sice dva syny, ale tato větev vymřela v další generaci.  Jediná pokračující větev tak byla od Janova syna Václava, který působil jako komorník pozdějšího krále a císaře Matyáše a roku 1611 byl přijat do panského stavu. Od krále získal majestátem Chlumec a Kolín. Roku 1615, kdy vyšla najevo celá řada jeho podvodů, byl odsouzen k trestu smrti, který mu o rok později císař změnil na doživotí. Václav pak uprchl do Krakova, odkud se však již v roce 1618 vrátil a podařilo se mu získat zpět Chlumec. Roku 1620 proti němu vypuklo povstání poddaných a byl opět vězněn, ale po bitvě na Bílé hoře dostal milost a byl mu navrácen Chlumec a za Kolín obdržel nějaké statky v okolí Chlumce.  Jeho syn Jan Oktavián zdědil veškerý majetek po otci, dále pak po Radslavovi Zásmuky, které prodal, a po Vilémovi zdědil Českou Kamenici. Roku 1676 získal hraběcí titul. Jan Oktavián měl čtyři dcery a dva syny. František Oldřich vystřídal řadu dvorských funkcí, mj. působil i v císařské radě, ale zemřel bezdětný. Václav Norbert Oktavián také vystřídal řadu funkcí u dvora a roku 1705 se stal nejvyšším kancléřem. Ze dvou manželství měl 18 dětí, přičemž dospělosti se dožilo osm dcer a sedm synů. Z nich vzešly tři rodové linie, mezi něž rozdělil svůj veliký majetek.

Rozdělení rodu.

Pět ze synů Václava Norberta Oktaviána se aktivně věnovalo politické či vojenské kariéře, přičemž dosáhli značných úspěchů. Na další rozvoj rodu však měli vliv jen Štěpán Vilém (1679–1749), který získal knížecí titul, Filip Josef (1700–1749), který založil knížecí větev Kinských a František Ferdinand Kinský (1678–1741), který založil chlumeckou větev.  Norbert Oktavián Kinský je tak poslední společný předek všech nynějších Kinských, v jeho majetku byl Chlumec, Choceň, Chroustovice, Kamenice, Koloděje, Nový hrad, Prčice, Rataje, Rosice, Rychmburk a Sloup.  Štěpán Vilém zdědil Choceň, Rataje, Rychmburk a Rosice, pracoval v diplomatických službách, byl mj. nejvyšším komorníkem a později nejvyšším hofmistrem. Za své zásluhy byl roku 1746 resp. 1747 povýšen na českého a říšského knížete, kteroužto hodnost získal dědičně pro představitele nejstarší mužské větve. Jeho syn František Josef zemřel roku 1752 bez mužských potomků a jeho dědictví včetně knížecích titulů přešlo na dědice Štěpánova mladšího bratra Filipa Josefa.

Knížecí větev.

Zakladatel větve Filip Josef (1700–1749) působil v letech 1728–1735 v diplomatických službách jako rakouský vyslanec v Anglii, dále v České dvorské kanceláři ve Vídni, v letech 1738–1745 ve funkci nejvyššího kancléře, v níž se projevoval jako český vlastenec. Kromě toho patřil k průkopníkům manufakturní výroby, na sloupském panství úspěšně podnikal ve sklářství, méně úspěšně v plátenictví a experimentoval s hedvábnictvím. Držel velkostatek Česká Kamenice, koupil a zrekonstruoval zámek Zlonice (1720), Mšené (1742) a Budenice (1748).  Mladší bratr Filipa Josefa, Josef Jan Maxmilián Kinský (1705–1780) studoval na arcibiskupském semináři v Praze, podnikl kavalírskou cestu na Maltu, Rhodos a do Palestiny, jako rytíř maltézského řádu přijal závazek celibátu. Držel Zlonice, Budenice a spolu s bratrem dědil Sloup; na svých panstvích provedl pozemkovou reformu. Patřil k nejvýznamnějším českým podnikatelům ve sklářském a textilním průmyslu (Sloup v Čechách, Nový Bor, Bělá pod Bezdězem). Kníže Filip Josef se oženil se s Marií Karolínou z Martinic, se kterou měl čtyři dcery a čtyři syny. Prvorozený syn František Oldřich, 3. kníže Kinský (1726–1792) zdědil choceňský fideikomis, druhorozený Jan Josef Maxmilián (1736–1804) Zlonice a Sloup. Jan Josef Maxmilián Kinský měl pouze syna Bedřicha, který zemřel bezdětný (Sloup se tak dostal do držení chlumecké větve). František Josef vyjma Zlonic a Budenic ještě zdědil Kamenici, přikoupil Hospozín. Roku 1752 zdědil knížecí titul a vstoupil do armády, kde získal hodnost polního maršálka. Z mužských potomků ho přežil pouze syn Josef (1754–1798), který byl říšským dvorním radou.  Jan Josef dále rozšířil majetek rodu a koupil Kostelec nad Ohří, Peruc, Přestavlky, Vejvanovice. Měl syny Ferdinanda a Františka Josefa, kteří založili dvě další větve; a jelikož i Ferdinand (1781–1812) měl dva syny Rudolfa (1802–1836) a Josefa (1806–1862), rozdělila se knížecí větev celkem na tři části: choceňskou (hlavní knížecí větev), kosteleckou a peruckou.

Choceňská větev.

Starší syn knížete Ferdinanda (1781–1812) Rudolf (1802–1836) podporoval české národní obrození, byl spoluzakladatelem a prvním kurátorem Matice české, podporovatelem Národního muzea. Pověřil Františka Palackého studiem genealogie svého rodu. Přikoupil Heřmanův Městec, Choceň a Horažďovice. Se svou ženou Vilemínou Eliškou, rozenou z Colloredo-Mannsfeldu, měl čtyři dcery a syna Ferdinanda Bonaventuru (1834–1904), který vlastnil Heřmanův Městec, Horažďovice, Choceň, Kamenici, Rosice a Zlonice. Ferdinand byl dědičným členem rakouské panské sněmovny, ale více než veřejným životem se zabýval hospodářstvím a správou rodinného majetku. Díky němu se rod Kinských začal orientovat na průmysl a na jejich velkostatcích vznikla celá řada cukrovarů, pivovarů, atp. Oženil se s Marií Annou z Lichtenštejna, se kterou měl tři dcery a tři syny. Prvorozená Vilemína se vdala roku 1878 za Františka Josefa, knížete z Auerspergu z nedalekých Slatiňan, syn Karel (1858–1919) se věnoval diplomacii, restauroval park v Budenicích; zemřel bezdětný. Druhý syn Rudolf (1859–1930) měl šest dcer. Jedině jejich bratr Ferdinand Vincenc (1866–1916) měl kromě čtyř dcer i tři syny a roku 1908 zdědil po matčině bratrovi do té doby lichtenštejnské panství Moravský Krumlov.  Dalšími pokračovateli a představiteli hlavní knížecí větve rodu Kinských jsou:  Po roce 1989 tato větev uplatňovala restituční nároky (mj. zámek Budenice a nedaleká hrobka rodu Kinských u kostela sv. Isidora v Jarpicích), které ale nebyly českými soudy uznány.

Kostelecká větev.

Tuto větev založil hrabě Josef (1806–1862), druhý syn knížete Ferdinanda (1781–1812). Josef zdědil Kostelec nad Orlicí a Borovnici, jeho synové se stejně jako on věnovali vojenství. Josef měl syny Bedřicha Karla (1834–1899), Volfganga (* 1836) a Františka (* 1841).  Bedřich Karel (1834–1899) měl ve vlastnictví Kostelec nad Orlicí, věnoval se politice, po jeho smrti převzal správu kosteleckého panství jeho syn František Josef (1879–1976). František Josef v roce 1938 a 1939 podepsal všechny tři Deklarace českých šlechtických rodů, kterými se tyto rody postavily za Československo a přihlásily se ke svému češství. Třetí deklaraci, Národnostní prohlášení prohlášení české šlechty v září 1939, podepsali i jeho synové Bedřich Karel (1911–1999), Alfons (1912–1998), Josef (1913–2011) a František Antonín (1915–1993). Po roce 1948 se František Josef rozhodl neemigrovat, což vedlo k jeho perzekuci. Spolu s ním v Československu zůstal i jeho syn Josef Kinský z Vchynic a Tetova (1913–2011), který po roce 1989 zrestituoval zámek v Kostelci nad Orlicí. O rekonstrukci empírového zámku se po roce 1989 významně zasloužili právě Josef a jeho syn František (* 1947). Zámek je spolu s okolním pečlivě upraveným anglickým parkem zpřístupněn veřejnosti – konají se v něm kulturní akce (koncerty, výstavy, v suterénu zámku je od roku 2010 umístěno Muzeum města Kostelec nad Orlicí). Zámecký park je proslulý vzácnými dřevinami, rododendrony a na jaře rozsáhlými pláněmi kvetoucích sněženek, bledulí a sasanek.  Josef Kinský byl Čestným občanem města Kostelec nad Orlicí. V roce 1992 se stal společníkem a jednatelem společnosti Cihelna Kinský, spol. s r. o. v Kostelci nad Orlicí a působil i v dalších společnostech (Písník Kinský či Bytová výstavba Kinský). Jeho manželkou byla Bernadetta Kinská (rozená Merveldt, 1922–2016), synové jsou František Kinský (* 1947) a Antonín Kinský, rytíř Vojenského a špitálního řádu sv. Lazara Jeruzalémského (1955–2012). František Kinský je od roku 2010 zastupitelem města Kostelec nad Orlicí (za Iniciativu občanů), v roce 2014 a znovu v r. 2018 byl zvolen starostou města. Preferenční hlasy voličů jej vynesly v roce 2012 do zastupitelstva Královéhradeckého kraje, kde byl do r. 2016 předsedou výboru pro kulturu a památkovou péči. Jeho manželkou je Martina Kinská rozená Forejtová, děti – dcera Barbora Jarošová-Kinská a syn Kristian Kinský.

Perucká větev.

Zakladatelem této hraběcí větve je František Josef (1784–1823), syn knížete Josefa (1751–1798). František Josef měl tři syny, Eugen Kinsky (1818–1885) vlastnil Valašské Meziříčí. Větev vymřela po meči jeho synem Rudolfem roku 1921 a po přeslici 1942.

Chlumecká větev.

Zakladatelem této větve je hrabě František Ferdinand Kinský (1678–1741), nejstarší bratr zakladatelů knížecí větve. Byl politicky aktivní, působil jako nejvyšší kancléř a poslanec zemí Koruny České při říšském sněmu. V Rakousku vyženil Matzen a Angern. Dospělosti se dožilo pět z jeho dětí, dvě dcery a tři synové (Josef, František Josef a Leopold Ferdinand). Josef (1736–1804) se stal polním maršálkem, zemřel bezdětný. Jeho bratr František Josef (1739–1805) patřil k nejvýznamnějším osvícenským učencům a pedagogům své doby. Absolvoval vojenskou akademii Theresianum, poté vystudoval právnickou fakultu univerzity v Praze, působil u apelačního soudu, roku 1759 vstoupil do armády, stal se brzy generálmajorem, vojenským pedagogem a reformátorem. Založil pražskou kadetní školu a zreformoval vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě. V letech 1773–1774 spoluzaložil Soukromou učenou společnost v Praze (pozdější Královská česká společnost nauk). Svou bohatou knihovnu odkázal Univerzitní knihově v Praze, zasloužil se o Pražskou techniku a mimo jiné se hlásil ke Komenskému a nazýval jej „prvním naším buditelem“. Po matce zdědil a vlastnil do roku 1783 zámek Radim, zemřel bezdětný. Nejstarší syn Leopold Ferdinand (1713–1760) zdědil Chlumec a Matzen, byl nejvyšším lovčím v království Českém. Leopold měl dvě dcery a dva syny – Františka Ferdinanda a Filipa. Mladší syn Filip (1742–1827) se oženil s příbuznou z knížecí větve, čímž získal Rychmburk a Chroustovice, mimoto zdědil Sloup a Zvíkovec. Postupně prodal prakticky všechno dědictví a stal se zbrojmistrem, zemřel bez dědiců. Jeho bratr František Ferdinand (1738–1806) měl (kromě dalších dětí) tři syny, kteří rozdělili tuto větev na tři větve. Byli jimi Josef Leopold (1764–1831), Karel (1766–1831) a Kristián (1776–1835). František Ferdinand byl dědem Berthy von Suttner – první ženské nositelky Nobelovy ceny za mír. Jedním z přímých potomků (praprapravnukem) Leopolda Ferdinanda byl Zdenko Radslav Kinský (1896–1975), signatář všech tří Deklarací české šlechty v letech 1938 a 1939. Jeho syn Radslav Kinský (1928–2008) byl významný český imunolog, zakladatel reprodukční imunologie a třetí český velkopřevor lazariánů. Marie a Constantin Kinští v roce 2015 v areálu někdejšího kláštera ve Žďáru nad Sázavou, který v roce 1991 zdědili, založili Muzeum nové generace, Marie mimo to od roku 2013 je organizátorkou a zakladatelkou festivalu současného tance a pohybového divadla KoresponDance. Za tyto činnosti obdrželi společně v roce 2016 skleněnou medaili Kraje Vysočina.  Rodokmen chlumecké větve Kinských (držitelé jsou uvedeni tučně):  František Ferdinand Kinský (1678–1741)

Vedlejší a vymřelé větve.

Rozdělení po roce 1350.

Po roce 1350 se rod Vchynských rozpadl na několik částí, z nichž některé zcela ztratily význam a staly se tak nevysledovatelnými, některé si však podržely delší dobu určitý význam.

Medvědičtí z Medvědíče.

Někdy též Nedvědíč. Začátek této větve je dost nejistý, všeobecně sem bývá řazen Chotibor († 1346), někdy však bývá počátek posunut až do roku 1393. Jelikož v této větvi došlo k tomu, že poslední mužský potomek Hynek zemřel roku 1437 bezdětný, přešly Medvědice přes dceru jeho bratra Zikmunda († 1432) do vlastnictví jejího manžela, který se stal zakladatelem Nedvědických z Račiněvsi.

Razičtí ze Vchynic.

Pojmenování je podle Razic u Bíliny, které vlastnilo několik bratrů, dalším vývojem došlo k tomu, že Razice a podle ekonomické situace i několik okolních vesnic drželi jejich potomci. Žádný z nich nepřesáhl regionální význam. Koncem 16. století došlo k prodeji Razic, poslední potomek této větve zemřel roku 1612.

Žluničtí.

Jednalo se o větev, která byla částečně provázána s Razickými, ze kterých možná i vzešla. O této větvi se toho ví poměrně málo, jisté je, že roku 1412 vlastnil Žlunice a že zemřel roku 1415, z jeho mužských potomků již nikdo neměl syna a tak po smrti Jindřicha (1455) tato větev zanikla.

Ohničtí a Kremyžští.

Se oddělili koncem 14. století. Tuto větev založil Litolt, jeho synové byli Dobš a Jan. Jan se stal roku 1428 purkrabím v Bílině, jelikož byl finančně úspěšný koupil 1440 Bříšťany. Větev se sice nerozdělila, protože Janův syn Bohuslav dědil po obou bratrech (1441), ale nebyl finančně úspěšný a roku 1455 prodal Ohníč a následně na to roku 1460 i Bříšťany. Tím tato větev končí.

Rozdělení po roce 1410.

Měruničtí.

Někdy po roce 1410 spravoval Měrunice Smilův syn Martin, nejpravděpodobněji jeho potomci založili na držbě větší části vesnice samostatnou větev. Tato větev nebyla nijak významná a není ani valně zdokumentována, jisté je, že do počátku 16. století získali několik dalších statků, které však v letech 1530–1560 prodali. Poslední známí potomci této větve žili v roce 1594 v Nehvízdkách, kde patrně ještě koncem 16. století vymřeli.

Synové Jana Dlaska.

Drastská větev.

Nejstarší syn J. Dlaska Jiřík († 1566) založil tzv. drastskou větev. Jiřík se oženil s Dorotou Sekerkovou ze Sedčic a zhruba roku 1560 koupil Drasty a část Klecan. Jeho syn Adam († 1571) se nechal vyplatit starším synem Jaroslavem († 1614), jeho syn zemřel bezdětný. Jaroslav dlouhodobě (1589–1611) působil jako místokomorník. Navíc byl finančně relativně úspěšný a roku 1589 koupil Krakovec.  Nejstarší syn Jaroslava Jiří získal Blšany a Krakovec, po bitvě na Bílé hoře mu byly sice zabaveny, ale již roku 1623 je jako zadlužené získal zpět. Jeho druhý syn Adam vlastnil Košťálov a Zhoř, poté co mu byly zabrány, odešel do dánské armády (1628), jeho syn Jaroslav Petr († 1669) byl generálem švédské jízdy, ale ani on ani jeho syn († 1685) se nedomohli navrácení zabaveného majetku. Třetí syn Jan Bedřich byl politicky aktivní a v roce 1620 byl odsouzen ke ztrátě majetku, poté sice podědil majetek po ženě, ale odkázal ho své druhé ženě, čímž se majetek dostal mimo rod Kinských.  Poslední bratr Radslav Jaroslav († 1644) měl dvě dcery a dva syny Bedřicha Jaroslava († 1653) a Petra Jiřího, jehož synem Františkem Antonínem tato větev vymřela.

Nizozemská větev.

Tuto větev založil Kryštof Dlask ze Vchynic († 1555) – nejmladší syn Jana Dlaska († 1521) se zcela odtrhl od rodu, jeho dva synové Burian starší a Ferdinand Kryštof (†1617) emigrovali do Nizozemí. Burkart (†1595), syn Ferdinanda Kryštofa, se stal předkem všech Vchynských dále žijících v Belgii a Nizozemí. Jeho potomci se pokoušeli udržovat s českou větví styky ještě v roce 1739, ale jako protestanti byli katolickými Kinskými odmítnuti.

Kinští v současnosti.

Po komunistickém převratu v Československu roku 1948 byly linie rodu vyvlastněny.  Po Sametové revoluci byly Giovannimu a Piovi z hraběcí linie Kinských dal Borgo v letech 1998–2002 v restitucích navráceny mj. zámek Karlova Koruna a Žehuňská obora v Kněžičkách s loveckým zámečkem Neugebau (dnes Hotel Obora Kinský). Dále získali hrad Kost, dříve patřící hrabatům dal Borgo-Netolický. Jejich otec, hrabě Norbert Kinský, se roku 1924 oženil s Annou Marií dal Borgo-Netolickou, čímž rod získal další majetek jako např. "Palazzo dal Borgo" v Pise, kde vyrůstala. K obhospodařování pozemků, lesů a vodních ploch v okresech Hradec Králové, Nymburk, Mladá Boleslav, Pardubice, Kolín a Jičín založila tato rodová linie roku 2004 společnost "Kinský dal Borgo a.s." se sídlem v Chlumci nad Cidlinou.  Jejich strýc, hrabě Radslav Kinský roku 1991 zrestituoval také někdejší klášter a zámek ve Žďáru nad Sázavou.  Zámek Kostelec nad Orlicí byl roku 1997 navrácen Josefu Kinskému, potomku jedné z mladších knížecích linií.  Potomci další rodových větví včetně představitelů hlavní knížecí linie (Karel Maxmilián, XII. kníže Kinský) žijí v zahraničí. Dolnorakouský hrad Heidenreichstein připadl Kinským roku 1961 sňatkem hraběte Kristiána Leopolda (1924–2011) z morkovického rodu s Josephinou Marií, hraběnkou van der Straten-Ponthoz. Johannes „Hans“ Kinský (1937–2004) z horažďovické linie roku 1966 získal zámek Stadl an der Raab.

Příbuzenstvo.

Spojili se s Švihovskými, Šliky, Schönborny, Ditrichštejny, Nesselrody, Poniatowskými, Martinici, Colloredo-Mannsfeldy, Kerpeny, Pálffyovci, Lichtenštejny či Thurny.

Rod Kinských (něm. "Kinsky von Wchinitz und Tettau" – "Kinští z Vchynic a Tetova") je staročeský rytířský a později panský, hraběcí a knížecí šlechtický rod pocházející z počátku 13. století. V 18. století patřili k přední středoevropské aristokracii. V současné době žijí členové rodu v Česku, Rakousku a dalších zemích. Zatímco restituční nároky kostelecké a chlumecké větve byly po roce 1989 uznány, nároky hlavní knížecí větve Kinských českými soudy uznány nebyly.

The House of Kinsky (formerly Vchynští, sg. "Vchynský" in Czech; later (in modern Czech) Kinští, sg. "Kinský"; ) is a prominent Czech noble family originating from the Kingdom of Bohemia. During the Thirty Years' War, the Kinsky family rose from minor nobles to comital (1628) and later princely status (1747) under the rule of the Habsburgs. The family, recorded in the "Almanach de Gotha", is considered to have been one of the most illustrious of Austria-Hungary.


Taxonomie.

Nizozemský zoolog Coenraad Jacob Temminck popsal kočku zlatou v roce 1827 jako dva druhy: "Felis aurata" a "Felis celidogaster". Byl totiž přesvědčen, že dvě základní barevné formy představují dva rozdílné druhy. V roce 1907 upravil toto dělení britský specialista na taxonomii Reginald Innes Pocock, když obě barevné varianty zařadil do jednoho druhu. Tentýž vědec v roce 1917 vyjmul kočku zlatou z rodu "Felis" a doporučil nadále používat zařazení do rodu "Profelis". První taxonomové považovali kočku zlatou a kočku Temminckovu ("Catopuma temmincki") za blízce příbuzné druhy a řadili je do stejného rodu ("Felis" či "Profelis"). Až v roce 1974 německý zoolog Helmut Hemmer obě šelmy oddělil do rozdílných rodů. Genetické studie odhalily, že tyto druhy nejsou blízce příbuzné a že jejich vzhledová podobnost vznikla na základě konvergenční evoluce. Zjistilo se nicméně, že kočka zlatá je blízce příbuzná s karakalem, s nímž je od roku 2006 řazena do rodu "Caracal". Rod "Caracal" se od ostatních kočkovitých oddělil zhruba před 8,5 miliony let, asi před 5,6 z tohoto rodu divergoval serval a zřejmě před 1,9 miliony let se vývojově odštěpili kočka zlatá a karakal. Ačkoliv přední vědecké a ochranářské instituce doporučují používat vědecké jméno "Caracal aurata", někteří vědci stále používají pojmenování "Profelis aurata".  Kočka zlatá vytváří dva poddruhy.  Předělem mezi oběma poddruhy je řeka Cross v Nigérii a Kamerunu a řeka Kongo. V prostoru mezi těmito dvěma řekami žijí přechodné formy těchto subspecií.

Vzhled.

Kočka zlatá je asi dvakrát větší než velcí jedinci kočky domácí. Je silně stavěná, má relativně dlouhé nohy (ale kratší než serval a karakal) a kulatou hlavu, která je vzhledem k velikosti těla poměrně malá. Tlapy má mohutné. Dosahuje hmotnosti 5–16 kg. Samice váží nejčastěji 6 až 8 kg, samci 8 až 14 kg. Délka těla se pohybuje od 61 do 101 cm. Ocas je v relativně krátký, což je jedním z typických znaků kočky zlaté. Měří 16 až 37 cm, přičemž nejčastěji okolo 30 cm. Výška v kohoutku osciluje mezi 38 až 51 cm. Vyskytuje se ve dvou základních barevných formách: šedé a zlaté. Srst na bocích a hřbetě může být jednobarevná nebo skvrnitá. Břicho, krk, brada a tváře jsou vždy světlejší než zbytek těla, mohou být až bílé. Ocas je naopak tmavší a je zakončený černou špičkou. Melanismus se vyskytuje u některých populací v četnosti do 6 %.  V západní Africe bývají kočky zlaté skvrnitější, kresba se může objevit na celém těle nebo jen na zádech, nohou a krku. Tyto hodně skvrnité kočky tvoří poddruh "P. a. celidogaster". Kočky, které žijí na východní části areálu mívají kresbu jen na nohou a na břiše. Takto zbarvené kočky jsou tedy považovány za poddruh "P. a. aurata".  Barevné formy, šedá a zlatá, byly v minulosti rozlišeny jako samostatné druhy.

Rozšíření.

Kočka zlatá žije v lesích rovníkové Afriky. Státy, v níž je prokázán k roku 2015 její výskyt jsou Angola, Kamerun, Středoafrická republika, Kongo, Demokratická republika Kongo, Pobřeží slonoviny, Rovníková Guinea, Gabon, Ghana, Guinea, Libérie, Sierra Leone, Uganda a Keňa. Velmi pravděpodobný je též výskyt v jižním Senegalu, Rwandě, Burundi, a národním parku Omo v Etiopii. Z Gambie, Guiney-Bissau, Toga a Beninu chybějí důkazy o přítomnosti této šelmy, avšak přinejmenším v Guineji-Bissau ještě donedávna žila.

Stanoviště.

Základním habitatem kočky zlaté je primární deštný prales, nezasažený člověkem. Žije též v bambusových lesích, lesních mokřadech, horských vřesovištích, galeriových lesích. Do určité míry je schopna se přizpůsobit kácení lesů, obývá pak hustý podrost a křoviny. Vyskytuje se také v suchých tropických lesích a na lesnatých savanách, ale jen zřídka. Byla spatřena též v banánových plantážích a poblíž lidských vesnic. Obývá území do nadmořské výšky 3600 metrů.

Biologie.

Jsou to samotáři, aktivní kdykoliv během dne. Dříve uváděná a donedávna předpokládaná noční či soumračná aktivita se nepotvrdila. Průzkum za pomoci fotopastí neodhalil žádnou pravidelnost ani žádnou jednoznačně danou část dne, kterou by kočka upřednostňovala pro svůj pohyb v teritoriu. Mapování aktivity koček zlatých a levhartů skvrnitých v kamerunské rezervaci Dja Faunal Reserve za pomocí fotopastí nicméně odhalilo, že kočka zlatá se nejspíše snaží levhartům vyhýbat a je činorodá v těch hodinách (obvykle mezi 7. a 10. hodinou ranní), kdy levhart ne (nejčastěji mezi 5. a 6. hodinou a pak okolo 11. hodiny).

Potrava.

Kočky zlaté jsou aktivní lovci. Přestože umějí dobře šplhat, potravu hledají většinou na zemi, někdy mohou k útoku využít i nízkého větvoví. Loví většinou menší živočichy, jako jsou hlodavci, hmyzožravci a ptáci, dokážou však zdolat také malé antilopy, především chocholatky, které na některých místech tvoří významnou část jejich kořisti. Někdy zabíjejí i opice několika různých druhů (zvláště kočkodany, guerézy a komby). Bylo několikrát pozorováno, že opice spustí poplach, když zahlédnou kočku zlatou. Napadají i stromové damany pralesní. Výjimečně si přilepší obojživelníky, netopýry či rybami. Zřejmě nepohrdnou ani mršinou. Podle některých zpráv kořistí i dobytek (ovce, kozy) a drůbež, nicméně v mnoha případech mohlo jít o záměnu se servalem. Zabíjejí prokousnutím šíje či hlavy, antilopky nejspíše zardousí.

Rozmnožování.

O rozmnožování ve volné přírodě neexistují prakticky žádné informace. Teprve nedávno byly alespoň získány fotografie samic s mláďaty. Ze zajetí nicméně máme několik zpráv o rozmnožování. Březost trvá 75–78 dní, pak se narodí pouze jedno nebo dvě koťata. Při narození váží 180 až 235 gramů a velmi rychle rostou (rychleji než jiné druhy koček srovnatelné velikosti) a jsou odstavena už v 6 týdnech věku. Samice pohlavně dospívají v 11 měsících, samci až v 18 měsících. V zajetí se dožívají 15 až 21 let.

Predace, nemoci, paraziti.

Jediným dosud zjištěným predátorem kočky zlaté je levhart skvrnitý. Zbytky této kočky byly nalezeny v pěti ze 196 levhartích exkrementů, jež byly posbírány v NP Lopé v Gabonu a podrobeny zkoumání. Rovněž tak komparativní analýza ze Zairu (dnes Demokratická republika Kongo) potvrdila predaci kočky ze strany levharta.  Zjištěnými parazity jsou "Dirofilaria granulossa", "Taenia taeniaeformis" (tasemnice kočičí) a "Ligula" (řemenatka).

Kočka zlatá a člověk.

Kultura.

Pygmejové věří, že ocas kočky zlaté je talisman, který jim pomůže ulovit slona. Kožešina je také součást ceremoniálních tradičních oděvů. Některá etnika věří, že její vlastnictví může obecně přinést štěstí. Dále se do ní balí některé cenné předměty.

Hrozby.

Kočka zlatá nepatří mezi hlavní obchodní artikly tzv. lovců lesního masa ("bushmeat hunters"). Nicméně je-li chycena, obvykle do pasti v podobě oka, její maso bývá obvykle zkonzumováno a kožešina prodána na trhu, například v Yaoundé či Kampale.  Odlesňování krajiny představuje důležitou hrozbu pro populace koček zlatých. Za posledních 15 let přišla šelma asi o 6,5 % svého habitatu vinou kácení původních tropických lesů. Další velkou hrozbou je intenzivní lov zvířat všech velikostí, který v lesích rovníkové Afriky vytváří tzv. efekt prázdného lesa. Ve vzdálenosti 10 až 15 km od lidských sídel bývá lesní fauna prakticky zdecimována. To přímo i nepřímo přispívá k úbytku kočičí populace. Tyto hrozby se ještě zintenzivňují s masivním nárůstem lidské populace v rovníkové Africe (2,6 až 2,8 % ročně).  Výzkum v Ugandě v letech 2014 až 2017 ukázal, že pytláctví představuje hlavní hrozbu. Místní lidé považují kočku zlatou za škodnou a to přesto, že k zabíjení domácích zvířat z její strany dochází jen v minimální míře.

Ochrana.

Kočka zlatá je zařazena do úmluvy CITES Appendix II, která obchod s ní výrazně omezuje. Lov je ve většině zemí výskytu nezákonný, případně regulovaný.  Hlavními národními parky a chráněnými oblastmi, kde se tato šelma vyskytuje, jsou NP Gola Rainforest (Sierra Leone), PR Mount Nimba Strict (Libérie, Pobřeží slonoviny, Guinea), NP Sapo (Libérie), NP Taï a Comoé (Pobřeží slonoviny), NP Gashaka (Nigérie), rezervace Dja Faunal (Kamerun), NP Lopé a NP Ivindo (Gabon), NP Odzala a NP Nouabale-Ndoki (Kongo), NP Dzangha-Ndoki (Středoafrická republika), NP Virunga (Demokratická republika Kongo), NP Queen Elizabeth a Bwindi Impenetrable NP (Uganda).

Kočka zlatá ("Caracal aurata") je středně velká kočkovitá šelma z podčeledi malé kočky obývající deštné lesy rovníkové Afriky. Druh popsal v roce 1827 Coenraad Jacob Temminck. V minulosti byla zařazována do rodu "Felis" a "Profelis," nyní je zástupcem rodu "Caracal". Vypadá jako kočka Temminckova, s kterou ale není blízce příbuzná. Jejím nejbližším příbuzným je karakal, s nímž někdy sdílí i habitat. Vyskytuje se ve dvou základních barevných variantách: zlato-červeno-hnědé a stříbro-šedé. Tyto varianty se mohou barevně prolínat. Některé populace jsou hustě skvrnité po celém těle, jiné mají jen nezřetelné skvrny na břiše. Výskyt melanismu byl také zaznamenán. Tělo dosahuje délky do 1 metru, zcela výjimečně i poněkud více a ocas měří maximálně 37 centimetrů. Hmotnost se nejčastěji pohybuje od 5 do 16 kg, samci bývají zřetelně větší než samice. Kočka zlatá je šelma s nepravidelnou aktivitou, může být aktivní i odpočívat kdykoliv během dne. Živí se především hlodavci, hmyzožravci, ptáky, damany, malými lesními antilopami a opicemi. Při lovu používá metodu překvapivého přepadu a krátkého pronásledování. Loví především na zemi. Zástupci druhu se v přírodě dožívají zřejmě okolo 10 let, v zajetí to může být až 20.

The African golden cat ("Caracal aurata") is a wild cat endemic to the rainforests of West and Central Africa. It is threatened due to deforestation and bushmeat hunting and listed as Vulnerable on the IUCN Red List. It is a close relative of both the caracal and the serval. Previously, it was placed in the genus "Profelis". Its body size ranges from with a long tail.


Kariéra.

V roce 1971 byl přijat na Berklee College of Music v Bostonu. V roce 1974 se připojil ke kapele Return to Forever, kterou vedl Chick Corea a hrál s ní až do razantní změny jejího složení roku 1976.  Prozkoumal řadu žánrů, ale je nejvíce zmiňován pro svou latin hudbou ovlivněnou jazz fusion tvorbu. Jde o čtyřnásobného vítěze v čtenářské ankety "Guitar Player Magazine" v kategorii nejlepší jazzový kytarista.  Kytarový historik Robert Lynch prohlašuje: "V historii elektrické kytary neudělal žádný člověk takový pokrok v technickém zvládnutí nástroje jako Al Di Meola. Jeho ovládnutí rozličných stylů a stupnic je jednoduše šokující. Cítím se poctěn, že jsem mohl po celé roky studovat jeho hudbu."  Mimo svou velmi plodnou kariéru, má na svém kontě také mnoho společných projektů s basistou Stanley Clarkem, klávesistou Janem Hammerem, houslistou Jean-Luc Pontym a kytaristy Johnem McLaughlinem a Paco de Luciou. Účinkoval také jako host ve skladbě "Allergies" z alba Paula Simona "Hearts and Bones" (1983).  Na začátku své kariéry, jak je možné poznat z jeho prvního alba "Land of the Midnight Sun" (1976), proslul svou mistrovskou technikou a extrémně rychlými, kytarovými sóly a kompozicemi. Ale už na svých raných albech začal objevovat středomořskou kulturu a akustické žánry jako flamenco. Dobrými příklady mohou být třeba skladby "Mediterranean Sundance" a "Lady of Rome, Sister of Brazil" z alba "Elegant Gypsy" (1977). Jeho raná alba byla velmi ovlivňující mezi podobnými jazzovými a rockovými kytaristy. Pokračoval dál v objevování latinské hudby v jazz-fusion žánru na albech jako "Casino" a "Splendido Hotel". O něco delikátnější hru ukázal v akustických skladbách jako "Fantasia Suite for Two Guitars" z alba "Casino"a na nejlépe prodávaném naživo nahraném albu s Johnem McLaughlinem a Paco de Luciou, "Friday Night in San Francisco". V roce 1980 také vyjel na společné turné s latinrockovým kolegou Carlosem Santanou.  S albem "Scenario" prozkoumal elektronickou tvář jazzu ve spolupráci s Janem Hammerem. Počínaje touto změnou dál rozšiřoval své obzory na akustickém albu "Cielo e Terra". Začal používat kytarový syntetizér na albech jako "Soaring Through a Dream". Na začátku devadesátých let 20. století nahrával alba blízké world music a moderním latin stylům spíše než jazz.  Jako Producent

Al Di Meola, vlastním jménem Al Laurence Dimeola, (* 22. června 1954, Jersey City, New Jersey, USA) je italsko-americký jazz fusion a latin-jazzový kytarista a skladatel.

Albert Laurence Di Meola (born July 22, 1954) is an American guitarist. Known for his works in jazz fusion and world music, he began his career as a guitarist of the group Return to Forever in 1974. Between the 1970s and 1980s, albums such as "Elegant Gypsy" and "Friday Night in San Francisco" earned him both critical and commercial success.


Výskyt.

Eukalyptol tvoří až 90 % esenciálního oleje některých druhů eukalyptového oleje, což mu dalo jeho název. Je však obsažen také v kafrovníku lékařském, bobkovém listu, kajeputu střídavolistém, pelyňku černobýlu, bazalce pravé, rozmarýně lékařské, šalvěji lékařské a v listech dalších aromatických rostlin. Frakční destilací eukalyptového oleje lze získat eukalyptol o čistotě 99,6 až 99,8 %.

Vlastnosti.

Eukalyptol má svěží kafrovou vůni a kořennou, chladivou chuť. Je nerozpustný ve vodě, lze ho však mísit s etherem, ethanolem a chloroformem. Teplota varu je 176 °C, teplota vzplanutí 49 °C. Eukalyptol tvoří krystalické addukty s halogenkyselinami, "o"-kresolem, resorcinolem a kyselinou fosforečnou. Tvorba těchto adduktů je užitečná pro čištění.

Použití.

Díky příjemné vůni a chuti má mnohá použití jako ochucovadlo v léčivech (sirupy proti kašli), obecně jako aroma (žvýkačky), přidává se i do parfémů, mýdel nebo šampónů, prostředků ústní hygieny (zubní pasty, kloktadla) apod. Eukalyptol se používá jako insekticid a repelent. Nicméně je velice přitažlivý pro samečky některých druhů včel, které jsou za pomocí eukalyptolu lákány do pastí pro vědecké studie.

Bezpečnost.

Přestože se eukalyptol v malých dávkách používá k ochucování a jako součást léčiv, ve větších dávkách je toxický. Už jeden mililitr eukalyptolu může způsobit přechodné kóma. Ve vyšších dávkách je eukalyptol nebezpečný při požití, styku s kůží i při vdechování par. Působí na dýchací a nervový systém. Častými příznaky předávkování je zvracení, chřipkové symptomy, svalová slabost, apatie. Akutní orální smrtelná dávka LD pro potkany je 2 480 mg/kg. Eukalyptol je klasifikován jako toxický pro reprodukci.

Eukalyptol (známý také jako "cineol") je organická sloučenina patřící mezi cyklické ethery a monoterpenoidy. Za běžných podmínek se jedná o bezbarvou kapalinu vyskytující se v přírodě. Eukalyptol je znám pod širokou škálou synonym, například jako 1,8-cineol, cineol, limonenoxid, kajeputol, 1,8-epoxy-"p"-menthan nebo 1,8-oxido-"p"-menthan.

Eucalyptol is a natural organic compound that is a colorless liquid. It is a cyclic ether and a monoterpenoid. Eucalyptol is also known by a variety of synonyms: 1,8-cineol, 1,8-cineole, cajeputol, 1,8-epoxy-"p"-menthane, 1,8-oxido-"p"-menthane, eucalyptol, eucalyptole, 1,3,3-trimethyl-2-oxabicyclo[2.2.2]octane, cineol, and cineole.


Život.

Narodil se v obci "Montboudif" (department Cantal) ve střední Francii. Po absolvování "Lycée Louis-le-Grand", kde se seznámil se senegalským básníkem a státníkem Léopoldem Sédarem Senghorem, graduoval na "École Normale Supérieur" se státní zkouškou z literatury.  Nejdříve učil literaturu na gymnáziu, od roku 1953 pracoval pro bankovní dům "Rothschild". V roce 1956 byl zvolen generálním manažerem. Tuto funkci si udržel do roku 1962. Později byl najat Charlesem de Gaullem, aby řídil "Nadaci Anny de Gaulle pro Downův syndrom" (de Gaullova dcera Anna touto nemocí trpěla).  Pod de Gaullem se stal také premiérem (po rezignaci Michela Debré 16. dubna 1962). Post premiéra zastával až do 21. července 1968 a je tak dodnes nejdéle úřadujícím předsedou vlády "Páté francouzské republiky". Jeho nominace byla značně kontroverzní, protože nebyl členem Assemblée nationale (francouzského "Národního shromáždění", nižší komory francouzského parlamentu). V říjnu 1962 byla jeho vládě vyslovena nedůvěra, Charles de Gaulle dal však rozpustit "Národní shromáždění". Gaullisté vyhráli legislativní volby v roce 1962 a Pompidou byl opět jmenován předsedou vlády. V roce 1964 musel čelit důlní stávce a roce 1967 dovedl gaullistickou stranu ("Unii demokratů pro pátou republiku") k těsnému vítězství.  Je mu kladena zásluha za mírové vyřešení studentských protestů v květnu 1968. Jeho strategií bylo zlomit koalici studentů a zaměstnanců vyjednáváním s odbory a zaměstnavateli (při tzv. "Grenellské konferenci"). Až do této poněkud bouřlivé doby ztělesňoval předsedu vlády tiché a prosperující Francie.  Přesto během "Května 1968" se mezi ním a de Gaullem zvedla vlna neshod. Nechápal, že jej prezident neinformoval o svém odjezdu do Baden-Badenu 29. května 1968. Jejich přátelství, až do té doby velice srdečné, bylo u konce. Legislativní volby vyhrál v roce 1968 a následně rezignoval. Nicméně, z části kvůli krizi z "května 1968", se objevil jako přirozený nástupce Charlese de Gaulla. Svou kandidaturu oznámil v lednu 1969. O několik týdnů později bylo jméno jeho ženy zmíněno v tzv. "Markovicově skandálu". On sám si byl jist, že za tímto pokusem o pohanění stáli představitelé vnitřních gaullistických kruhů.  Po nezdaru referenda z roku 1968 de Gaulle rezignoval a on sám byl zvolen na jeho místo, prezidentem Francouzské republiky, kdy v druhém kole porazil předsedu senátu a zastupujícího (interim) prezidenta Alaina Pohera. Přes svůj gaullismus byl pragmatičtější než de Gaulle, což se projevilo např. přijetím Velké Británii k Evropskému společenství v roce 1973.  Během své vlády započal průmyslový plán a spustil také vesmírný projekt Arianespace. Byl skeptický k programu tzv. "Nové společnosti" jeho prvního premiéra Jacquese Chaban-Delmase, kterého nahradil Pierrem Messmerem, konzervativním gaullistou.  Když se levé křídlo opozice sjednotilo při tvorbě tzv. "Společného programu" před legislativními volbami v roce 1973, rozšířil svou prezidentskou většinu zavázáním se se středovými proevropskými stranami.  V roce 1974, ještě jako úřadující prezident, nečekaně zemřel na leukémii.

Georges Jean Raymond Pompidou (5. července 1911 – 2. dubna 1974, výslovnost ) byl francouzský politik, který se stal nejdéle úřadujícím francouzským premiérem "Páté republiky" a devatenáctým francouzským prezidentem od roku 1969 do své smrti v roce 1974.

Georges Jean Raymond Pompidou (, ; 5 July 19112 April 1974) was a French politician who served as President of France from 1969 until his death in 1974. He previously was Prime Minister of France from 1962 to 1968—the longest tenure in the position's history. He had long been a top aide to President Charles de Gaulle; as head of state, he was a moderate conservative who repaired France's relationship with the United States and maintained positive relations with the newly independent former colonies in Africa.


Stavba těla.

Saranče jsou středně velkým až velkým hmyzem. Tělo sarančí je rozděleno na hlavu, hruď a zadeček, které na sebe hladce navazují. Hlava je hypognátní, ústní ústrojí směřuje dolů a poněkud dozadu. Ústní ústrojí je kousací, složené z páru kusadel a páru čelistí, které sarančím umožňují konzumovat rostlinnou hmotu. Hlava obvykle nese velké složené oči a tykadla, která jsou poměrně krátká a skládají se obvykle z méně než 30 článků. Hřbetní destička předohrudi tvoří velký štít, pronotum, který pokračuje i na boky, kde překrývá pleuru, boční stranu tělního článku. Hřbetní destička středohrudi a zadohrudi téměř srůstá. První dva páry nohou jsou kráčivé, poslední pár je výrazně větší s dobře vyvinutým stehnem, které nese svaly potřebné ke skákání. Saranče mají obvykle dva páry dobře vyvinutých křídel, přední pár tvoří kožovité krytky, zadní pár bývá blanitý a široký. Křídla mohou být redukovaná nebo zakrnělá. Zadeček je tvořen jedenácti články, u nadčeledi Acridoidea je první článek zadečku opatřen párovým sluchovým orgánem. Zadní články zadečku jsou modifikovány pro potřeby rozmnožování: samičky mají krátké a tlusté kladélko, samečci krátké a pevné párové a nečlánkované přívěsky, štěty neboli cerky, uložené v kapse tvořené zvětšeným břišním štítkem devátého zadečkového článku.  Vnitřní anatomie sarančí je jednoduchá. Vole a žláznatý žaludek bývají velké, střední střevo se obvykle rozvětvuje na šest střevních laloků. Centrální nervový systém je tvořen třemi hrudními a třemi až sedmi abdominálními zauzlinami. Saranče dýchají vzdušnicemi, které mohou být u létavých a stěhovavých druhů modifikovány ve vzdušné vaky.

Biologie.

Saranče jsou aktivní především během dne. Mnohá saranče nejsou dobrými letci, ale v nadčeledi Acridoidea je několik výborných letců, kteří dokáží letět celé hodiny. Žijí obvykle jednotlivě. Jsou to gonochoristé a rozmnožují se pohlavně. Mnoho druhů sarančí cvrká, zvláště samečci. Zvuk vzniká třením stehen zadního páru nohou o křídelní krytky. Samečkové předávají samičce spermie v malých spermatoforech, kterých může být i několik. Samička klade vajíčka ve skupinách do půdy. Saranče žijící v mírném podzemním pásu často přezimují právě ve stadiu vajíček. Proměna je nedokonalá, z vajíček se líhne pronymfa, dalších larválních instarů je tři až šest. Nymfy se podobají dospělcům, ale nemají křídla.

Saranče, též sarančata jsou velkou skupinou hmyzu tradičně řazenou mezi rovnokřídlé jako podřád. Základní tělesnou stavbou se saranče příliš neliší od sesterské skupiny, kam patří kobylky a cvrčci. Mají protáhlé tělo, přední pár křídel je přeměněný v kožovité krytky a třetí pár nohou je uzpůsobený ke skákání. Všechna sarančata jsou býložravá. Některá z nich se za jistých okolností sdružují do velkých hejn, která dokážou způsobit značné škody na zemědělských plodinách i jiné vegetaci. Určité druhy sarančí jsou chovány jako krmný hmyz.

The Caelifera are a suborder of orthopteran insects. They include the grasshoppers and grasshopper-like insects, as well as other superfamilies classified with them: the ground-hoppers (Tetrigoidea) and pygmy mole crickets (Tridactyloidea). The latter should not be confused with the mole crickets (Gryllotalpidae), which belong to the other Orthopteran sub-order Ensifera.


Historie.

K prvnímu člověkem způsobenému jadernému výbuchu došlo dne 16. července 1945 na poušti v Novém Mexiku, USA. Šlo o výbuch testovacího zařízení implozního plutoniového typu zvaného "The Gadget" v rámci testu Trinity, jenž směřoval k vývoji jaderné bomby. Uvolněná energie se odhaduje na 20 kilotun TNT (84 TJ).  Ještě tentýž rok 6. srpna a 9. srpna byla jaderná bomba použita ve válečném konfliktu.  Od roku 1945 došlo k více než 2 000 testovacím jaderným výbuchům.  V roce 1964 podepsaly všechny jaderné a mnoho nejaderných států smlouvu omezující testování jaderných zbraní. Zavázaly se, že upustí od zkoušek jaderných zbraní v zemské atmosféře, pod vodou a ve vesmírném prostoru. Povoleny zůstaly jaderné zkoušky pod zemí.  Podzemní testy nadále probíhaly v SSSR (do roku 1990), ve Velké Británii (do roku 1991), v USA (do roku 1992) a ve Francii a Číně (do roku 1996). Indie a Pákistán provedly své dosud poslední jaderné výbuchy v roce 1998.  Zatím poslední jaderný výbuch nastal v září 2017 v Severní Koreji a šlo opět o test.

Účinky jaderného výbuchu.

Energie uvolněná detonací jaderné zbraně v troposféře lze rozdělit do čtyř kategorií  Bezprostředně po výbuchu se rychlostí světla šíří silné elektromagnetické záření všech délek, včetně nebezpečného rentgenového a gama záření a spalujícího infračerveného záření. Záření dopadnuvší na okolní předměty zvyšuje jejich teplotu až ke vznícení nebo roztavení. Následuje rázová vlna, tedy tlaková vlna šířící se v atmosféře, obecně v prostředí. Boří okolní domy, trhá stromy, odnáší i velké předměty. Následně se do okolí rozptýlí produkty jaderného štěpení, tedy rozmanité látky, které radioaktivně zamoří okolí.

Jaderný výbuch je důsledek prudkého uvolnění energie ze záměrně rychlé jaderné reakce. Jadernou reakcí může být štěpná reakce, jaderná fúze nebo několikafázová kombinace obou. Dosud bylo vždy k zahájení jaderné fúze použito štěpné reakce a čistě fúzní výbuch je zatím fikce.

A nuclear explosion is an explosion that occurs as a result of the rapid release of energy from a high-speed nuclear reaction. The driving reaction may be nuclear fission or nuclear fusion or a multi-stage cascading combination of the two, though to date all fusion-based weapons have used a fission device to initiate fusion, and a pure fusion weapon remains a hypothetical device.


Život a dílo.

Broch pocházel ze zámožné židovské rodiny vídeňského textilního továrníka Josefa Brocha a jeho ženy Johanny. Studoval textilní školu a v letech 1908 až 1927 pracoval v otcově textilním závodu, kdy jej ke zděšení celé zbylé rodiny prodal a jal se studovat matematiku, psychologii a filosofii. Nadále se věnoval pouze činnosti literární a filosofické.  Při krachu rakouských bank ve 20. letech přišel o téměř všechen rodinný majetek. Tuto ztrátu chápal však pouze jako ulehčení od břemene majetku a uvolnění rukou pro jeho nadcházející kariéru básníka, spisovatele a filosofa.  Broch byl v meziválečném období častým frekventantem vídeňských kaváren, kde se setkával s takovými osobnostmi jako např. Robert Musil či Franz Blei. Udržoval blízké kontakty s proslulými ženami německého kulturního světa, mj. Milenou Jesenskou, která Brocha učila česky, nebo s rakouskou žurnalistkou Eou von Allesch, již zpodobnil v druhém díle románu "Náměsíčníci". Později byl velkým obdivovatelem díla Jamese Joyce a jeho román "Odysseus" považoval za ojedinělé literární dílo schopné pojmout stávající svět ve své komplexnosti. Dále vyzdvihoval dílo básníka Charlese Baudelaira, malířské umění Paula Cézanna a Wagnerovu operní tvorbu.

Náměsíčníci.

V letech 1928 až 1932 vznikla Brochova literární prvotina, románová trilogie "Die Schlafwandler" ("Náměsíčníci"), pojednávající o úpadku hodnot v Německu na přelomu 19. a 20. století. Román ve své třetí části obsahuje rozsáhlý "Esej o rozpadu hodnot", což bylo nejen téma "Náměsíčníků", ale i řady dalších Brochových prací. Brochova filosofie je silně ovlivněna Kantovým dílem.  Po nástupu Hitlera k moci v roce 1933 se Broch zařadil k literátům, kteří se snažili upozornit na hrozící nebezpečí nacismu. V esejích "Das Böse im Wertsystem der Kunst" a "Das Weltbild des Romans" rozvinul vlastní teorii o estetické a společenské funkci kýče (v tomto bodě na něj ve svých dílech navázal mj. Milan Kundera, který se problematikou kýče rovněž zevrubně zabýval). Kýč označil za více než estetickou kategorii, ale za sociální a politický fenomén. Adolf Hitler byl pro něj typickým představitelem tzv. "Kitsch-Mensch" (člověka - kýče).  Dalším velkým Brochovým tématem byl úpadek západního světa, představený v beletristické rovině již v románu "Náměsíčníci". Tak jako např. Robert Musil předvedl úpadek Rakouska-Uherska kritikou fiktivní „Kakánie“ a Karl Kraus nazval Podunajskou monarchii „výzkumnou laboratoří celosvětové destrukce“, přinesl Broch pojem „die fröhliche Apokalypse“ (rozmařilá apokalypsa), obraz císařské Vídně před první světovou válkou, která podle něj představovala „hodnotové vakuum doby“ a „hlavní město kýče“.

Očarování.

V letech 1933 až 1936 vytvořil román "Die Verzauberung", protihitlerovskou vizi autority a podřízenosti. Román má dvě verze, obě vyšly až po Brochově smrti, nejprve jako Der Versucher (Pokušitel) 1953 a pak jako Die Verzauberung (Očarování) 1976. Dílo se ve výrazně epickém příběhu na pozadí horské krajiny zabývá otázkou moci mýtu v myšlení lidí, jejich schopnosti z něj čerpat ukotvení pro svou existenci, ale i jeho klamavostí, která vede k slepé poslušnosti vůči diktatuře a rasismu. V díle jsou přítomny rozsáhlé lyrizující pasáže úchvatným způsobem popisující horskou krajinu. V češtině vyšla jak první verze "Pokušitel", tak definitivní, pozdější verze pod názvem "Očarování".  Broch proslul svou korespondencí s předními evropskými intelektuály, např. s Albertem Einsteinem, Hannah Arendtovou, Pavlem Eisnerem či Thomasem Mannem. Věřil, že korespondence je svébytný literární a filosofický žánr a jeho dopisy dosáhly vysoké stylistické i duchovní úrovně. Po jeho smrti byla řada jeho dopisů vydána knižně (i česky).  Po anexi Rakouska ke Třetí říši byl Broch pro svou literární činnost i pro svůj židovský původ ve smrtelném ohrožení. Díky osobním intervencím Jamese Joyce, Thomase Manna a Alberta Einsteina získal povolení opustit Rakousko. Jeho matka však zahynula v koncentračním táboře. Emotivní prožitky z výslechů na gestapu a ve vězení v Altaussee použil v románu "Smrt Vergilova". Jeho díla byla v Třetí říši zakázána.  Broch nejprve odcestoval do Skotska, později do Spojených států amerických, kde strávil zbytek života v New Haven v Connecticutu. V emigraci napsal román "Smrt Vergilova" a několik esejů. Krátce přednášel německou literaturu na univerzitě v Yale.

Smrt Vergilova.

"Der Tod des Vergil" ("Smrt Vergilova") je považován za Brochův největší, tzv. lyrický román. S nesmírně komplikovanou syntaxí líčí Broch ve čtyřech dílech románu (nazvaných podle živlů Voda, Oheň, Země a Vzduch) poslední hodiny života básníka Vergilia. Text je plně nesen metodou proudu vědomí, přesto do něj vstupují dějové části – vylodění císařského loďstva se smrtelně nemocným básníkem, jeho vnímání davu, opilců, jeho dialogy s lékaři, císařem a přáteli, jeho platonická láska k chlapci, který jej celou dobu doprovází. Broch v hutném filosofickém textu traktuje zoufalství z nedosažitelnosti reality na tomto světě (řetězení symbolů), vyjadřuje se ke vztahu mezi krásou a pravdou, mezi světskou mocí a uměním... Vergilius po prohlédnutí klamavosti a falše v principu krásy ve svém díle požaduje, aby jeho nedokončený vrchol Aeneis byl zničen. Tváří v tvář zániku pozbývá poezie smyslu. Císař Augustus pokládá tento požadavek za blouznění nemocného a trvá na zachování básníkova eposu – především kvůli prestiži, které dílo Římské říši vynese. V závěrečném dílu románu "Vzduch" je popsána samotná Vergilova smrt: vysoce abstraktním způsobem, pomocí metafor a astronomické symboliky, zde Broch popisuje svou představu o přechodu jedince od vědomí k jeho zániku. Toto Brochovo vrcholné dílo je velmi komplikované pro čtenáře (neustálé odkazy k dobovým reáliím, ornamentální ukotvování děje pomocí starého kalendáře a astrologie, věty přes několik stránek, přechody do blankversu atd.), což například oproti Náměsíčníkům výrazně snižuje jak čtenářský ohlas, tak množství kritické reflexe. Román prvně vyšel ve Spojených státech amerických v anglickém překladu v roce 1945, do češtiny je přeložen díky bilingvnímu básníku Rio Preisnerovi.  Ve Spojených státech amerických Broch začal, podobně jako již dříve Elias Canetti, pracovat na teoretickém díle o masovém chování. Přípravu "Teorie masové psychózy" ("Massenwahrtheorie"), kterou umělecky zapracoval ve své románové tvorbě, však přerušila jeho smrt. Zemřel v roce 1951. Posmrtně byl vydán jeho poslední román Die Schuldlosen (Nevinní).  Kromě Milana Kundery se stalo Brochovo dílo významnou inspirací i pro např. Hannah Arendtovou, Susan Sontagovou, Carlose Fuentese či Aldouse Huxleyho.  Krom výše zmíněných napsal Broch fragment románu "Bergroman", několik kratších povídek, úvah a stovky dopisů.

Hermann Broch (1. listopadu 1886 Vídeň – 30. května 1951 New Haven v Connecticutu) byl rakouský spisovatel a esejista, představitel literární moderny a bojovník proti fašismu.

Hermann Broch (; November 1, 1886 – May 30, 1951) was a 20th-century Austrian writer, considered one of the major Modernists.


Popis rostliny.

Oddenek máty peprné má podzemní výběžky, lodyha je přímá, čtyřhranná, slabě ochlupená nebo lysá a nahoře se větví. Nese řapíkaté listy s kopinatou až vejčitou čepelí. Květy mohou být růžové až nafialovělé a jsou uspořádány v hustých lichopřeslenech. Rostliny dorůstají padesáti až osmdesáti centimetrů.

Výskyt.

Máta peprná málokdy roste volně v přírodě. Především se jí daří na vlhkých nevápnitých půdách v polostínu, ale může se vyskytovat i na sušších a slunných místech. Ze semen obvykle nevyrostou životaschopné rostliny, nejlépe se rozmnožuje dělením trsů, řízky nebo oddenky, většinou na jaře nebo na podzim. Pro svůj růst potřebuje hodně prostoru, a proto se nejčastěji pěstuje v květináčích, aby nezastínila ostatní rostliny. Jakmile se rozroste, už nepotřebuje téměř žádnou péči.

Sklizeň.

Čerstvé listy můžeme trhat celé léto. Nať se stříhá těsně před květem, nejlépe v poledních hodinách, protože tehdy obsahuje nejvíc silic. Za vhodného letního počasí tato rostlina dorůstá a může se sklízet podruhé. Při umělém sušení nesmí teplota přesáhnout 35 stupňů Celsia, protože poté se silice ztrácí. Sušenou mátu je potřeba skladovat ve vzduchotěsné nádobě, aby nezvlhla a neztratila své aroma.

Použití.

Význam v léčitelství.

Listy máty obsahují silici "(1 až 2 %)" s hlavními složkami mentolem "(asi 50 %)" a menthonem "(asi 10 %)". Dále silice obsahuje menthofuramen, piperot, třísloviny, hořčiny, flavonoidy, kyselinu octovou a dalších asi 40 látek. Tyto látky mají blahodárné účinky na činnost trávicího ústrojí. Máta pomáhá odstraňovat křeče, povzbuzuje vylučování trávících šťáv, působí protizánětlivě a proti nadýmání. Též podporuje funkci přídatných orgánů - jater, slinivky břišní a žlučníku. Inhalace máty pomáhá při zánětech dýchacích cest. Podstata působení mentolu spočívá ve snižování napětí hladkého svalstva. Snižování tlaku ve vnitřních orgánech zabraňuje a předchází bolestem. Mentol vyvolává také pocit chladu a znecitlivuje, proto se ztrácí nepříjemné pocity jako je například svědění. Při nechutenství se podává mátový čaj, máta působí i proti nespavosti, stresu a bolestem hlavy.

Potravinářství.

Čerstvé listy se používají do omáček, moučníků, nápojů a salátů. Máta je jednou z ingrediencí do oblíbeného míchaného nápoje "Mojito".  Používá se i k výrobě alkoholického nápoje, známého jako „peprmintka“ nebo „zelená“. Ze sušených listů a vrcholků stonků před rozkvětem se louhuje čaj, také se využívají při přípravě jehněčího masa či zeleniny. Mentol se přidává také do ústních vod a zubních past, žvýkaček, mentolových bonbonů a masážních gelů. Poslední dobou je ale nahrazován mentolem uměle vyrobeným.  Díky snadnému křížení existuje mnoho druhů rodu máta. Kromě máty vodní a klasnaté patří mezi nejznámější například máta vonná, máta okrouhlolistá nebo máta rolní. Samotná máta peprná se může vyskytovat v mnoha kultivarech, například máta peprná pomerančová, bergamotová, čokoládová, švýcarská či dokonce s vůní kolínské vody.

Odkazy.

Externí odkazy.

Máta peprná ("Mentha piperita" nebo "Mentha × piperita") je vytrvalá bylina z čeledi hluchavkovité ("Lamiaceae"), rodu máta ("Mentha"). Kvete od července do září. Je to přirozený hybrid máty vodní a máty klasnaté ("Mentha aquatica" × "Mentha spicata"). Pravděpodobně pochází ze západní Evropy, konkrétně z Anglie, ale dnes už se pěstuje v mírných pásech celého světa. Můžeme ji znát pod lidovými názvy pepřová máta, balšám, větrová bylina, větrové koření, fefrminc, peprmint a podobně.

Peppermint (Mentha" × "piperita, also known as "Mentha balsamea" Wild.) is a hybrid mint, a cross between watermint and spearmint. Indigenous to Europe and the Middle East, the plant is now widely spread and cultivated in many regions of the world. It is occasionally found in the wild with its parent species.


Meiwesův případ.

Meiwes uveřejnil na internetu v homosexuální seznamce inzerát „Hledám dobře stavěného osmnáctiletého až třicetiletého muže na porážku.“ Na inzerát mu odpověděl homosexuál Bernd Brandes, který pocházel z Berlína a pracoval jako vývojář počítačových čipů u firmy Siemens.

Bernd Jürgen Armando Brandes.

Bernd Brandes se narodil do rodiny uznávaného lékaře a anestezioložky v Berlíně. Když bylo Berndovi 5 let, jeho matka udělala profesní chybu, jejímž následkem zemřel pacient. Neustále si to vyčítala a tak rodina odjela na ostrov Sylt na krátkou dovolenou, aby se dala opět do pořádku. Paní Brandesová ovšem během dovolené při cestě autem najela do stromu a náraz nepřežila. Otec nechtěl věřit tomu, že se jednalo o autonehodu a byl si jistý, že to byla sebevražda. Dále už o smrti manželky se svým synem nemluvil. Ten si postupně vytvořil svoji vlastní verzi události a začal se ze smrti své matky obviňovat. Berndův otec se postupem času opět oženil a i malý Bernd Brandes vycházel se svojí nevlastní matkou dobře. Ve škole neměl Brandes také žádné problémy, po maturitě začal studovat Technickou univerzitu v Berlíně, po jejímž úspěšném absolvování začal pracovat u firmy Siemens jako vývojář počítačových čipů. Po několika vztazích se ženami se se svojí poslední přítelkyní rozešel, protože si uvědomil, že je homosexuál.  Od 5. února 2001 byl Brandes v kontaktu s Meiwesem, kterého poznal přes internetovou stránku Canibal Cafe, určenou pro ty, jenž chtějí ochutnat lidské maso, nebo naopak - být snědeni. Bernd Brandes chtěl z tohoto světa úplně zmizet a nezanechat po sobě jedinou vzpomínku ani stopu. Vyčítal si svou neustále rostoucí potřebu sexu a trpěl pravděpodobně vorerafilií, což je sexuální vzrušení z kanibalismu. Napsal závěť, ve které odkázal svůj majetek svému příteli, Renemu Jasnikovi, vzal si v práci den volna a zmizel.  Setkali se v březnu 2001 v Meiwesově domě v Rothenburgu nad Fuldou. Meiwes napřed uřízl Brandesovi penis, který pak společně zkonzumovali usmažený se solí, pepřem a česnekem. Poté Meiwes Brandesovi dal velkou dávku alkoholu a analgetik. Po několika hodinách řekl Brandes Meiwesovi, že až upadne do bezvědomí, tak ať ho Meiwes zabije. Tak to Meiwes i udělal.Jeho tělo pak uchovával v mrazáku a postupně ho pojídal. Celou vraždu si natočil videokamerou, video ale nebylo nikdy zveřejněno.  Meiwes byl zatčen v prosinci 2002 poté, co se na Internetu pokusil vyhledat další oběti. Později byl odsouzen za zabití (nikoli za vraždu, vzhledem k souhlasu jeho oběti s usmrcením) a odsouzen na osm a půl roku vězení. Případ vzbudil značnou pozornost médií (na jeho základě byla například napsána píseň "Mein Teil" od skupiny Rammstein, nebo píseň "Eaten" od skupiny Bloodbath). V srpnu 2005 však byl proces na žádosti státního zástupce obnoven a Meiwes byl 9. května 2006 ve Frankfurtu za vraždu odsouzen k doživotnímu vězení. Meiwes ve vězení napsal svoji autobiografii.  Mimo jiné z případu vyplynulo, že existuje řada webových stránek, zabývajících se seznamováním osob, které si přejí zabíjet a být zabiti, Meiwes sám prohlásil, že věří, že v Německu existuje asi osm set kanibalů.

Armin Meiwes (* 1. prosince 1961) je německý kanibal a vrah. Proslul tím, že při setkání na základě inzerátu, podaného na Internetu, zabil a snědl muže.

Armin Meiwes (; born 1 December 1961) is a German former computer repair technician who achieved international notoriety for killing and eating a voluntary victim in 2001, whom he had found via the Internet. After Meiwes and the victim jointly attempted to eat the victim's severed penis, Meiwes killed his victim and proceeded to eat a large amount of his flesh. He was arrested in December 2002. In January 2004, Meiwes was convicted of manslaughter and sentenced to eight years and six months in prison. In a retrial May 2006, he was convicted of murder and sentenced to life imprisonment. Because of his acts, Meiwes is also known as the Rotenburg Cannibal or (The Master Butcher).


Konstrukce.

DVD-RAM je jedna ze tří konkurenčních technologií pro přepisovatelná DVD. Jeho konkurenty jsou DVD-RW a DVD+RW. Technologie DVD-RAM poskytuje vynikající integritu a trvanlivost uchování údajů a ochranu proti jejich poškození díky řadě mechanismů a vlastností. Proto technologie DVD-RAM je některými vnímána jako lepší než ostatní DVD pro tradiční využití jako je ukládání dat a zvláště zálohování a archivace. Standardy Mount Rainier (paketový zápis) a SecurDisc pro DVD±RW (které lze také použít na DVD-RAM, CD-R, a CD-RW) poněkud snižují vnímanou výhodu DVD-RAM v kategorii integrity dat, ale ne v kategorii uchování dat a ochraně proti poškození.  Mechanika DVD-RAM je častěji instalována ve videokamerách a v set-top boxech než v počítačích, každopádně popularitu v těchto přístrojích lze vysvětlit jednoduchým zápisem a mazáním dat, což umožňuje rozsáhlé úpravy přímo v kameře.  Fyzická datová struktura DVD-RAM je podobná jako u disket a pevných disků, jelikož ukládá data v soustředných kruzích. K diskům DVD-RAM může být přistupováno jako k běžnému pevnému disku a většinou není potřeba k přístupu speciálního softwaru. Oproti tomu u disků DVD-RW a DVD+RW jsou data ukládána v jedné spirále a tyto disky vyžadují speciální software pro čtení a zápis dat na disk.

Specifikace.

Od Internationale Funkausstellung Berlin 2003 je specifikace propagována skupinou RAMPRG (DVD-RAM Promotion Group, tj. Propagační skupinou pro DVD-RAM) a zařízení vyráběna společnostmi Hitachi, Toshiba, Maxell, LG Electronics, Matsushita/Panasonic, Samsung, Lite-On a Teac. Tato specifikace rozlišuje mezi:  Také existují fyzicky menší, v průměru 80 milimetrové DVD-RAM disky s kapacitou 1,46 GB pro jednostranný disk a 2,8 GB pro oboustranný disk, ale jsou poměrně neobvyklé. Disky DVD-RAM byly původně prodávány v tvrdých krabičkách, novější DVD rekordéry mohou pracovat jak s cartridge tak bez ní a mnoho zařízení cartridge nepodporuje vůbec. Disky lze vyjmout z cartridge pro použití s těmito zařízeními.

Kompatibilita.

Mnoho operačních systémů od Mac OS (Mac OS 8.6 přes Mac OS X), Linux a Microsoft Windows XP podporují přímé operace s DVD-RAM, zatímco dřívější verze Windows potřebují speciální ovladače zařízení.  Windows XP Home a Professional mohou zapisovat přímo pouze do disků DVD-RAM naformátovaných tabulkou FAT32. Pro disky naformátované ve standardu UDF, který je považován za rychlejší, je potřeba software třetí strany, který umí s tímto systémem souborů pracovat. Windows Vista a novější mohou nativně přistupovat a zapisovat DVD-RAM disky naformátované ve FAT32 i UDF. I když je možné použít libovolný systém souborů, jen málo z nich s DVD-RAM pracuje efektivně. Je to tím, že některé systémy souborů (FAT, NTFS) často přepisují s vlastními daty i tabulku obsahu, která je umístěna na začátku disku zatímco vlastní data leží jinde, takže hlava musí neustále přebíhat tam a zpět, což velmi zdržuje zápis. Také by mělo být bráno v potaz, že Windows Vista (a novější) implementují ochranu dat pomocí CPRM, a tudíž disky formátované pod Windows XP (a dřívějšími) mají potíže s kompatibilitou u novějších systémů od Windows Vista výše a naopak.  Mnoho samostatných DVD přehrávačů nepodporuje DVD-RAM. Nicméně v RAMPRG je několik známých výrobců DVD přehrávačů a videokamer, které podporují DVD-RAM. Například Panasonic má výběr přehrávačů, které plně využívají výhod DVD-RAM.

DVD-RAM (DVD–Random Access Memory) je digitální optický datový nosič. Je to jeden z typů DVD disku. DVD-RAM je libovolně přepisovatelné médium (lze přepsat 100 000krát u třírychlostních a 10 000krát u pětirychlostních) a dá se s ním pracovat stejným způsobem jako s pevným diskem.

DVD-RAM (DVD Random Access Memory) is a disc specification presented in 1996 by the DVD Forum, which specifies rewritable DVD-RAM media and the appropriate DVD writers. DVD-RAM media have been used in computers as well as camcorders and personal video recorders since 1998.


Vlastnosti.

Pokud při náhodném pokusu nastane nějaký náhodný jev formula_2 pouze tehdy, pokud nastane jev formula_3, pak říkáme, že jev formula_2 je částí jevu formula_3 a značíme formula_6. Lze také použít slovního vyjádření, že jev formula_2 má za následek jev formula_3. Také říkáme, že jev formula_2 implikuje jev formula_3.  Je-li při daném náhodném pokusu jev formula_2 částí jevu formula_3 a současně je jev formula_3 částí jevu formula_2, tzn. za daných podmínek oba jevy formula_2 a formula_3 buď současně nastanou, nebo současně nenastanou, pak jevy formula_17 označujeme jako "ekvivalentní".  Pokud lze nějaký jev formula_18 vyjádřit prostřednictvím dvou jiných jevů formula_2 a formula_3 tak, že jev formula_18 nastane tehdy, když nastane jev formula_2 nebo formula_3, pak jev formula_18 označujeme jako "sjednocení jevů" formula_2 a formula_3 a zapisujeme formula_27.  Jestliže nějaký jev formula_18 můžeme vyjádřit prostřednictvím dvou jiných jevů formula_2 a formula_3 tak, že jev formula_18 nastane tehdy, když nastanou současně oba jevy formula_2 i formula_3, pak jev formula_18 označujeme jako "průnik jevů" formula_2 a formula_3 a zapisujeme formula_37.  Pokud lze nějaký jev formula_18 vyjádřit prostřednictvím dvou jiných jevů formula_2 a formula_3 tak, že jev formula_18 nastane tehdy, když nastane jev formula_2 a současně nenastane jev formula_3, pak jev formula_18 označujeme jako "rozdíl jevů" formula_2 a formula_3 a zapisujeme formula_47. Používá se také značení formula_48.  Pokud existuje nějaký jev formula_49, který při určitém náhodném pokusu nastane vždy, pak o jevu formula_49 hovoříme jako o jevu jistém.  Opakem jistého jevu je jev nemožný (neuskutečnitelný), obvykle značený formula_51, který při daném náhodném pokusu nikdy nenastane.  Náhodný jev formula_52 nazveme "jevem opačným (protikladným)" k jevu formula_2, pokud jev formula_52 nastane vždy, když nenastane jev formula_2. Jev formula_52 bývá také nazýván "doplňkem jevu" formula_2.  Platí, že opačný jev opačného jevu je roven původnímu jevu, tzn. formula_58. Mezi jevem formula_2 a k němu opačným jevem formula_52 platí vztah formula_61, kde formula_49 je jistý jev, a současně formula_63, kde formula_51 je jev nemožný.  Náhodný jev, který nelze vyjádřit jako sjednocení dvou možných jevů, označíme jako jev elementární. Elementární jevy tedy představují jednotlivé výsledky náhodného pokusu, které již dále nelze rozložit.  Jevy, které nejsou elementární, bývají označovány jako "složené". Určitý složený jev nastane právě tehdy, nastane-li některý z elementárních jevů v něm obsažený. "Jistý jev" obsahuje všechny elementární jevy. "Nemožný jev" neobsahuje žádný elementární jev a tedy nenastane nikdy.  Pokud je současný výskyt dvou jevů formula_2 a formula_3 nemožný, tzn. formula_67, pak o jevech formula_17 říkáme, že jsou neslučitelné (nekompatibilní).  Jestliže při každé realizaci daných podmínek jevy formula_17 buď oba nastanou, nebo oba nenastanou, pak hovoříme o "jevech rovnoprávných (rovnocenných)" a značíme formula_70.

Systém jevů.

Jestliže máme jevy formula_71 pro formula_72, které jsou po dvou neslučitelné, tzn. formula_73 pro formula_74, a jev formula_2, který lze vyjádřit jako formula_76, pak říkáme, že jev formula_2 se rozpadá na částečné jevy formula_78. Pokud navíc platí, že formula_79, kde formula_49 je jev jistý, pak jevy formula_78 tvoří úplný systém jevů. Při daném náhodném pokusu nastane alespoň jeden jev formula_71 z úplného systému jevů.  Systém jevů, které při daném náhodném pokusu nastávají nebo nenastávají, bývá označován jako "jevové pole (jevový prostor)". Jevový prostor obsahuje jak jev jistý, tak i jev nemožný. Platí také, že pokud náhodné jevy formula_17 patří do daného jevového prostoru, pak jevový prostor obsahuje také jevy formula_84, formula_85, formula_86.  Jevový prostor tedy představuje množinu všech jevů, které se při uskutečnění daného pokusu mohou vyskytnout.

Příklad.

Jako příklad náhodného jevu se nejčastěji uvádí hod hrací kostkou. Pokus spočívá v tom, že sledujeme čísla, resp. počty bodů, která na ní padnou. Idealizací pokusu je to, že nepřipouštíme, aby kostka padla na hranu a nebyl znám výsledek. Jevový prostor má šest elementárních jevů, kterými jsou čísla 1,2,3,4,5,6 na stranách kostky. Jev, že padne sudé číslo, je jevem složeným, který nastane tehdy a jen tehdy, nastane-li jeden ze tří elementárních jevů (padne 2, 4 nebo 6). Jev, že padne 0, je nemožný jev. Jev, že padne sudé nebo liché číslo, je jistý jev.

Náhodný jev je takový výsledek náhodného pokusu, o kterém lze po provedení pokusu rozhodnout, zda nastal nebo nenastal. K určitému náhodnému pokusu lze přiřadit různé náhodné jevy, které se mohou různě překrývat – příkladem mohou být různé druhy sázek nebo výsledků v ruletě, kdy když padne např. dvojka, odpovídá to nejen náhodnému jevu „dvojka“, ale i „sudá“, „černá“, „malá“, „prostřední sloupec“, „první tucet“ a různým sázkám na dvojici nebo čtveřici čísel, které obsahují dvojku.

In probability theory, an event is a set of outcomes of an experiment (a subset of the sample space) to which a probability is assigned. A single outcome may be an element of many different events, and different events in an experiment are usually not equally likely, since they may include very different groups of outcomes. An event defines a complementary event, namely the complementary set (the event "not" occurring), and together these define a Bernoulli trial: did the event occur or not?


Stavba složených očí.

Složené oči jsou složeny z ommatidií, což jsou jednotlivá, navzájem si podobná očka, která samostatně vnímají obraz. Každé z ommatidií je trvale zaměřeno nepatrně jiným směrem (jedinec nemůže ovlivnit zaměření jednotlivého ommatidia). Z těchto jednotlivých obrazů pak živočich poskládá celkový obraz.  Počet ommatidií je druhově závislý, u společenského hmyzu se může lišit i v závislosti na specializaci jednotlivce. Obvyklý počet ommatidií ve složeném oku přesahuje 5 000. V literatuře se běžně udává rozmezí od šesti (někteří mravenčí dělníci) do téměř 28 000 (některé druhy vážek) ommatidií v jednom složeném oku, tyto hodnoty je nutno chápat jako extrémní a přiblíží se k nim jen velmi málo druhů využívající tento typ očí. Počet ommatidií je limitován jednak velikostí oka a jednak nejmenším možným průměrem ommatidia. Při zmenšení tohoto průměru pod určitou mez je obraz pozměněn difrakčními (ohybovými) jevy, který vycházejí z fyzikálních vlastností světla.

Vidění složeným okem.

Důsledkem vidění pomocí mnoha očí je mozaikovitý obraz, dalším důsledkem je nemožnost zaostřit a obraz živočicha se složeným okem je neostrý. Důsledkem této neostrosti je i neschopnost vidět malé předměty, tato schopnost je oproti lidskému zraku snížena několikanásobně (např. u vos bývá udáváno zhruba 25krát).  Důležitou výhodou tohoto zraku je zvětšení zorného pole, které je v některých případech tak velké, že hmyz vidí i dozadu, čímž snižuje pravděpodobnost, že bude překvapen predátorem.  Pohyb je vnímán jako přechod z jednoho očka do druhého, to co je mezi nimi pak živočich nevidí. To umožňuje vnímat více impulzů a lépe a včas na pohyb reagovat. Počet impulzů za sekundu je druhově závislý a pohybuje se mezi 8 a 200 fps (např. u včel), nejběžnější hodnota je mezi 60 a 120 fps (pro srovnání, člověk vnímá pohyb jako plynulý při 24 fps). Hmyzu tak pohyb většinově připadá pomalejší než lidem. Tato hodnota udává při kolika impulzech za sekundu je pohyb vnímán jako plynulý.

Vidění barev.

Vnímání barev pomocí složených očí je radikálně odlišné od vnímání barev běžného u člověka. Tento rozdíl je způsoben jinými zrakovými pigmenty. Hmyz tak vnímá barvy, které člověk nedokáže vnímat (ultrafialové světlo) a zároveň nevnímá barvy které člověk vnímá (červenou barvu).  Se složeným okem jsou většinově spojeny dva typy pigmentů, pomocí nichž je možno vnímat barvy. První z nich reaguje na ultrafialové (vlnová délka cca 360 nm) a modré světlo (cca 480 nm) a druhý typ reaguje na zelené a žluté světlo (cca 550 nm).  Některé druhy hmyzu (např. motýli) mají i třetí druh pigmentů a vnímají tak rozmezí od ultrafialového po zelené světlo (tj. 360 až 580 nm). Člověk vnímá vlnové délky v rozmezí mezi 400 a 750 nm. To znamená, že živočichové se složeným okem nevidí červenou barvu.  Schopnost vnímat ultrafialové světlo je pro hmyz velmi důležitá, neboť mnoho květů obsahuje ultrafialové barvy, kterými se snaží přilákat hmyz. Motýli tuto barvu často využívají na svých křídlech k přilákání partnera.

Navigace.

Složené oko je schopno vnímat i polarizované světlo, tato schopnost je zajímavá především pro létající hmyz, který díky této schopnosti používá zrak k navigaci. Je totiž schopen určit polohu Slunce či Měsíce i v případě, že jsou tato tělesa skryta za mraky. Tato schopnost je rovněž využívána k určení času.  Zároveň noční létající hmyz tuto schopnost využívá k udržení přímého směru letu a ke směrové orientaci. Tento jev využívají např. včely při návratu do úlu, proto stačí velmi malý posun úlu a včely, které byly mimo úl nenajdou cestu zpět. Při letu je intenzita světla víceméně stejná v obou očích, pokud tomu tak není, vyrovná svoji dráhu rychlejším pohybem křídel na jedné straně. Toto chování vede k tomu, že hmyz naráží na umělé osvětlení, protože takové osvětlení je příliš blízko a každé oko tak vnímá jinou intenzitu světla, neustálá korekce tohoto jevu skončí srážkou s tímto světelným zdrojem. Není tedy pravdou, že hmyz je světlem přitahován, jedná se pouze o chybu v jeho navigačním chování.

Vyhodnocování vjemů.

U složeného oka dochází k základnímu zpracování informace již v oku a teprve poté je informace předána mozku. Takové předvyhodnocování je zaměřeno na rozlišení a zesílení kontrastů a umožňuje rychlejší reakci.

Rozdělení složených očí.

Jednotlivá ommatidia jsou od sebe oddělena pláštěm, který obsahuje pigmentové buňky. Podle způsobu jak se tyto pigmentové buňky chovají lze rozdělit tyto oči na dva základní typy.

Apoziční složené oko.

Je takové oko, které má v plášti jednotlivých ommatidiích pigmentové buňky pohlcující světlo. To znamená, že při osvětlení jednoho ommatidia nedochází k přechodu světla do sousedních ommatidií. Tento typ očí nalezneme zpravidla u denních živočichů, kteří jsou aktivní při dostatku světla.

Superpoziční složené oko.

Superpoziční oko má pigmentu pohlcující světlo méně a při osvětlení jednoho ommatidia proniká světlo i do sousedních ommatidií, čímž dochází k zesílení světla. Pokud intenzita světla dosáhne určité (druhově rozdílné) meze, chová se superpoziční oko jako apoziční oko.  Rozdíl v chování superpozičního a apozičního oka způsobuje, že u apozičního oka dopadá na jednotlivé ommatidium světlo z výrazně menšího zorného úhlu a jejich obraz je tedy výrazněji neostřejší a více mozaikovitý. Superpoziční oko poskytuje méně mozaikovitý a ostřejší obraz, což je vykoupeno větším zkreslením a zpravidla i menším počtem ommatidií. Superpoziční oko se zpravidla vyskytuje u nočních živočichů, kteří spoléhají spíše na jiné smysly než je zrak.

Zvláštnosti.

Někteří dobří letci, zpravidla se jedná o živočichy, kteří mají extrémně vysoký počet ommatidií (zhruba nad 20 000), mají v rámci složeného oka ommatidia zorganizována do určitých specializovaných oblastí. Zploštění těchto oblastí vyrovnává zkreslení a mozaikovitost vidění, takový hmyz pak na určitou vzdálenost vidí ostře. Toto je důležité jen u dobrých letců, aby nenarazili do překážky nebo se nestali obětí predátora.  U některých druhů hmyzu lze najít přechod od primitivních forem očí ke složenému oku.  U Scutigeromorpha se vyskytuje tzv. pseudosložené oko, které se podobá složenému oku, ale je to pouze shluk oček zvaných ocelli.

Složené oči (fasetové) jsou typy očí, které jsou hlavním zrakovým orgánem u korýšů a naprosté většiny hmyzích dospělců, u velké většiny vývojových stádií hmyzu s nedokonalou proměnou (u vývojových stádií hmyzu s dokonalou proměnou se tato forma zraku nevyskytuje).

A compound eye is a visual organ found in arthropods such as insects and crustaceans. It may consist of thousands of ommatidia, which are tiny independent photoreception units that consist of a cornea, lens, and photoreceptor cells which distinguish brightness and color. The image perceived by this arthropod eye is a combination of inputs from the numerous ommatidia, which are oriented to point in slightly different directions. Compared with single-aperture eyes, compound eyes have poor image resolution; however, they possess a very large view angle and the ability to detect fast movement and, in some cases, the polarization of light.


Taxonomie.

Kočku cejlonskou popsal pod názvem "Felis" "rubiginosus" Isidore Geoffroy Saint-Hilaire v roce 1831. Některé autority uznávaly dva poddruhy, jiné (mj. i taxonomická revize kočkovitých provedená IUCN v roce 2017) uvádí jako platné tři poddruhy:""

Popis.

Srst je šedá, šedohnědá nebo načervenalá, s rezavými tečkami. Z temene hlavy se táhnou čtyři tmavé pruhy, břicho je bílé s černými tečkami. Cejlonská kočka se podobá příbuzné kočce bengálské, ale kresba je méně zřetelná, skvrny obvykle menší a dále od sebe. Poddruh "P. r. phillipsi" bývá tmavěji a bohatěji zbarven. Lebka dosahuje délky okolo 75 mm a postrádá sagitální hřeben. Zubní vzorec je I 3/3, C 1/1, P 2/2, M 1/1, celkem tedy 28 zubů.

Rozšíření a stanoviště.

Poddruh "P. rubiginosus rubiginosus" žije na indickém subkontinentu, ostatní dva poddruhy se vyskytují pouze na Srí Lance. V Indii jsou rozšířené hlavně na jihu, menší populace žijí také severněji, ve státech Gudžarát, Džammú a Kašmír. Žije i v menší části Nepálu, konkrétně v Shuklaphanta National Park a Bardia National Park.  Habitatem jsou různé druhy lesů, především vlhké i suché opadavé. Dále obývá travnaté a křovinaté oblasti, kamenité krajiny, úbočí kopců, týkový a bambusový porost a oblasti s aridní vegetací. Stálezelené vlhké lesy nejsou oblíbeným stanovištěm v Indii, avšak na Srí Lance ano. Některé populace se přizpůsobily i životu v zemědělské krajině. V posledních letech se objevují i v lidmi opuštěných domech. Maximální nadmořská výška výskytu dosahuje 2500 metrů.

Biologie.

O chování kočky cejlonské v jejím přirozeném prostředí je toho známo jen velmi málo. Jsou spíše noční, samotářské a velmi teritoriální. Přes den se skrývají ve větvích stromů nebo v dutinách. Dobře šplhají, nicméně většinu času zřejmě tráví na zemi. Podle některých autorů jsou tyto šelmy navzdory své malé velikosti velmi zuřivé a útočné. V roce 1874 popsal přírodovědec T. C. Jerdon případ, kdy svou ochočenou osmiměsíční kočku přinesl do místnosti, kde bylo mládě gazely. Kočka na něj okamžitě zaútočila a zakousla se jí do šíje.  Živí se především malými obratlovci, jako jsou hlodavci, ptáci, v menší míře i hmyzem, ještěrkami a žábami. Nejspíše napadá také drůbež, když k tomu má příležitost.

Rozmnožování, životní cyklus.

Březost trvá 66 až 71 dní, v jednom vrhu bývá jen jedno nebo dvě, výjimečně i tři koťata. V zajetí dochází k porodům kdykoliv během roku, v přírodě byl pozorován jeden vrh v únoru. Samice rodí obvykle v doupatech, což mohou být vykotlané stromy, malé jeskyně a různé prohlubně. Mláďata váží při narození 60 až 77 gramů. Pohlavní zralosti dosahují do jednoho roku života.  V zajetí se dožívá 12 až 18 let, k dožití v přírodě chybějí informace.

Vztah s lidmi, hrozby.

Koťata kočky cejlonské se snadno ochočí a stanou se z nich hraví a přítulní společníci.  Hlavní hrozbou pro tuto šelmu je ničení a fragmentace přirozeného prostředí. Především v Indii, ale zřejmě i v Nepálu bývá často obětí srážek s automobily. Někdy jsou kočky cejlonské loveny pro maso či kvůli kožešině. Možnou, ale ne jednoznačně potvrzenou hrozbou je i hybridizace s kočkou domácí. V Indii je druh zapsán v příloze I, CITES a obchod s ním je zakázán, cejlonská a nepálská populace jsou v příloze II.

Chov v zoo.

Jedná se o obtížně chovatelný a vzácně chovaný druh. Na počátku listopadu 2019 byl chován v 17 evropských zoo, a to v pěti zemích. Nejvíce ve Spojeném království. V Česku kočku cejlonskou v tu dobu chovaly tři zoo:  Na Slovensku byla kočka cejlonská v roce 2020 chována v Zoo Bojnice.

Kočka cejlonská ("Prionailurus rubiginosus") je spolu s africkou kočkou černonohou nejmenší kočkovitá šelma. Žije v Indii, Nepálu a na Srí Lance. Obývá především různé typy lesů, křovinaté savany a další přírodní stanoviště, nicméně dokáže přežít i v zemědělské krajině a v opuštěných lidských obydlích. O chování ve volné přírodě chybí dostatek informací. Jde nejspíše o nočního tvora, jehož hlavní potravou jsou hlodavci a ptáci. Mezinárodní svaz ochrany přírody vede tento druh jako téměř ohrožený.

The rusty-spotted cat ("Prionailurus rubiginosus") is one of the cat family's smallest members, of which historical records are known only from India and Sri Lanka. In 2012, it was also recorded in the western Terai of Nepal. Since 2016, the global wild population is listed as Near Threatened on the IUCN Red List as it is fragmented and affected by loss and destruction of prime habitat, deciduous forests.


Různé způsoby přidělování.

V praxi je někdy využití opusových čísel pro orientaci v dílech jednotlivých skladatelů komplikovanější kvůli jejich nesystematickému přidělování. Zpočátku je přidělovali vydavatelé pouze publikovaným dílům, a to podle pořadí vydání, které se nemuselo shodovat s pořadím vzniku. Kromě toho bylo do jednoho vydaného svazku (s jedním opusovým číslem) sdružováno více skladeb. Například prvních pět opusů Arcangela Corelliho obsahuje vždy po dvanácti houslových sonátách. Jednotlivé skladby se pak označují jako op. 1, č. 1 nebo op. 1/1 apod.  V 19. století začali skladatelé častěji sami přidělovat svým skladbám opusová čísla, která tak lépe odrážela pořadí jejich vzniku. Přidělovali je obvykle jednotlivým skladbám, nicméně písně a drobné skladbičky byly stále sdružovány do sbírek s jedním číslem, případně jim nebylo opusové číslo přiděleno vůbec. V některých případech (Richard Strauss, Antonín Dvořák) nebyla opusová čísla přidělována postupně (například Dvořákova Symfonie č. 5 z roku 1875 má opusové číslo 76, o pět let mladší Symfonie č. 6 je op. 60), nebo bylo již přidělené opusové číslo později použito pro zcela jinou skladbu.  Koncem 19. století se mezi skladateli rozšířil zvyk dávat svým dílům popisné názvy, které postačují pro identifikaci skladby, a od používání opusových čísel se částečně ustoupilo, i když je dodnes někteří autoři svým dílům přiřazují.

Jiné systémy číslování.

Pro jednoznačnou identifikaci skladeb autorů, kteří opusová čísla svým dílům vůbec nepřidělovali (většina barokních skladatelů), nebo jejichž tvorba je opusovými čísly pokryta velmi neúplně nebo nekonzistentně, se dnes místo opusových čísel používají spíše katalogy sestavené muzikology. U každé skladby je uveden kód katalogu, který je odvozen buď od jména skladatele, nebo katalogizátora, a pořadové číslo. Tímto způsobem je zpracováno například dílo těchto skladatelů:

Opusové číslo (z latinského "opus" = dílo, práce) je pořadové číslo určitého díla v rámci seznamu prací umělce. Používá se zejména v hudbě, často ve formě zkratky Op. následované samotným číslem. Díla jsou obvykle řazena chronologicky podle doby vzniku nebo vydání, a podle opusového čísla tak lze například zařadit skladbu do určitého tvůrčího období umělce. Kromě toho jsou opusová čísla užitečná při rozlišování skladeb, které mají podobný název (například různé klavírní sonáty ve stejné tónině).

In musical composition, the opus number is the "work number" that is assigned to a musical composition, or to a set of compositions, to indicate the chronological order of the composer's production. Opus numbers are used to distinguish among compositions with similar titles; the word is abbreviated as "Op." for a single work, or "Opp." when referring to more than one work.


Historie brännballu v ČR.

Brännball je kolektivní pálkovací hra, která pochází ze Švédska. V překladu to znamená: „spálený míč“. Do České republiky tato hra přišla v roce 1990 spolu se švédskou firmou IKEA, která za spolupráce s Českou Asociací Sportu Pro Všechny vydala první česky psaná pravidla brännballu. Původní švédská pravidla byla totiž pouze obrázková, což bylo nedostačující pro pořádání soutěží. První oficiální mistrovství republiky v brännballu se uskutečnilo 23.9. 2000 v Brně – Pisárkách.

Základní charakteristika brännballu.

Brännball je pálkovací hra podobná softballu nebo baseballu, se kterými má jak společné rysy, tak i určité odlišnosti. Například zde zcela chybí tzv. outovaní. Dále v této hře mohou bodovat i hráči v poli. Je tak mnohem dynamičtější, a to i pro méně sportovně zdatné jedince. Brännball se hraje většinou na rozlehlé travnaté ploše, ideální je fotbalové hřiště. Proti sobě hrají dvě jedenáctičlenná družstva ve dvou směnách (na pálce, v poli) po 12 minutách.

Oficiální pravidla 2007 vydaná ČASPV.

Kapitola 1 - Definice.

§ 1. Box pálkařů: Je území pro pálkaře v zámezí mezi místem pro odpal a metou č.1 ve vzdálenosti 4 m od hlavní čáry.  § 2. Dvoumetový odpal: Pálkař a ostatní běžci na metách postoupí o dvě mety vpřed, oproti metám které drželi v okamžiku odpalu.  § 3. Hra: Je povel rozhodčího k zahájení hry, nebo k opětnému zahájení hry po přerušení na pokyn rozhodčího. Aby hra mohla být zahájena, musí být hráči-polaři v poli, jeden z hráčů - pálkařů v místě pro odpal, bränner za hlavní čarou, ostatní pálkaři v boxu pro pálkaře.  § 4. Meta: Plocha ve vnějším poli, která je vymezena prodlouženými čarami vnitřního pole.  § 5. Meta brännera: Je vyznačený čtverec vně vnitřního pole, před hlavní čarou o rozměrech 1 x 1 m, vzdálen 1 m od hlavní čáry a 5,5 m od cílové mety.  § 6. Místo pro odpal: Území ve vnějším poli uprostřed mezi první a cílovou metou v délka 4 m a šířka 1 m.  § 7. Odpal: Je udeření pálkou do míče s vlastním nadhozem, nebo zasažení (teč) pálkou nadhozeného míče.  § 8. Pálkoviště: Je část hřiště ve tvaru obdélníka ve vnitřním poli, na hlavní čáře, uprostřed mezi první a cílovou metou o rozměrech 16 x 6 m.  § 9. Vnější pole: Je část hřiště vně obdélníku 20 x 28 m (vnitřní pole) z vnějších stran ohraničené místem pro diváky dle místních podmínek.  § 10. Vnitřní pole: Část hřiště o rozměrech 20 x 28 m.  § 11. Výseč pro odpal: Navazuje na "místo pro odpal" je tvořena dvěma čarami směrem do hřiště, které svírají úhel 90°, na hlavní čáře je ohraničena dvěma kužely ve vzdálenosti 4 m. Délka obou čar svírající 90° směrem do hřiště je dána velikostí vnějšího pole, musí přesahovat vnitřní pole, pro orientaci rozhodčích jsou obě čáry ve vnějším poli zvýrazněny kužely barevně odlišnými od kuželů vyznačujících mety.

Kapitola II. – Hřiště.

§ 1.: Hřiště na brännball by měla být volná plocha s doporučenými rozměry 60 x 60 m s travnatým, pískovým nebo mlatovým povrchem nenáročným na rovnost. Podél hlavní čáry a bočních čar (20 m) by mělo být vyznačeno zázemí v pruhu širokém 9 m.  § 2.: Nelze-li dodržet uvedené rozměry hřiště, nebo jsou na hřišti překážky. Smí se soutěž – utkání sehrát na hřišti menším s vyznačením překážek a úpravou pravidel (dvoumetový odpal). S úpravou pravidel musí pořadatel seznámit všechny vedoucí družstev, hráče a rozhodčí.  § 3.: Vnitřní pole má rozměry 28 x 20 m. Spojnice met a hlavní čára (rovnoběžná se spojnicí met č. 2 a 3) se značí vždy s přesahem v rozích o 3 m.  § 4.: Všechny čáry (lajny), jsou součásti hřiště a met. Vyznačují se v šířce 5 - 10 cm, včetně mety brännera. Metu brännera je možné vyznačit vhodným kobercem.  § 5.: Meta č. 1, 2 a 3 je plocha ve vnějším poli,která je vymezena prodlouženými čarami vnitřního pole v délce 3 m Konce přesahujících čar v délce 3 m a jejich průsečík jsou označeny kužely.  § 6.: Meta brännera o rozměrech 1 x 1 m je mezi cílovou metou a krajním bodem místa pro odpal - bližším k cílové metě - ve vzdálenosti jeden metr od hlavní čáry a 5,5 m od cílové mety a 5,5 m od krajního bodu pro odpal.(viz plánek) Pro turnaje je doporučeno vyznačit metu brännera pevně připevněným kobercem.  § 7.: Na hlavní čáře uprostřed mezi cílovou metou a metou č. 1 v délce 4 m je vyznačeno dvěma kužely (barevně odlišnými od kuželů označujících mety) místo pro odpal a kolmicemi z krajních bodů směrem do vnějšího pole v délce 1 m.  § 8.: Z krajních bodů místa pro odpal směrem do vnitřního pole s vrcholovým úhlem 90° je vyznačena výseč pro odpal. Délka čar označující výseč je dána velikostí vnějšího pole. Na konci vyznačení výseče jsou kužely shodné barvy s kužely vyznačující místo pro odpal. Vyznačení výseče musí přesahovat rozměry vnitřního pole.  § 9.: Pálkoviště je vyznačeno ve tvaru obdélníku 16 x 6 m (viz obrázek). Do tohoto prostoru smí vstoupit hráči-polaři až po provedení odpalu.  § 10.: Území pro trenéra - vedoucího družstva pálkařů je vyhrazeno v zámezí (5 m od hlavní čáry) za boxem pálkařů. Z jiného prostoru je rozhodčí povinen tyto činovníky vykázat.  § 11.: Území pro trenéra - vedoucího družstva hráčů v poli je vyhrazeno mezi metou č. 1 a č. 2. Minimálně 5 m od spojnice met č. 1 a č. 2.  § 12.: Území pro diváky, je řádně vyznačeno páskou – vápnem. Území pro diváky vymezí pořadatel, dle možností - doporučeno 9 m od spojnice met č. 3 a cílovou metou.

Kapitola III. – Výzbroj a výstroj.

§ 1.: Míč - pro hru je určen je tenisový míček, žluté nebo bílé barvy.  § 2.: Pálka, je vyrobena z jednoho kusu dřeva, rukojeť je povolené opatřit páskou. Rozměry pálky jsou uvedeny na obrázku, jiné rozměry, tvary a úpravy nejsou oproti nákresu povoleny.  § 3.: Mety jsou označeny kužely stejné barvy dle nákresu hřiště. Meta č. 1, 2 a 3 jsou vyznačeny třemi kužely, cílová meta je označena dvěma kužely.  § 4.: Výseč pro odpal je vyznačena čtyřmi kužely barevně odlišenými od kuželů na metách.  § 5.: Sportovní úbor. Všichni hráči družstva musí mít stejný úbor, stejné barvy, střihu a úpravy.  § 6.: Sportovní obuv. Všichni hráči musí být při hře obuti. Obuv má být plátěná, kožená nebo imitace těchto materiálů. Podrážky musí být hladké. S výstupky na podrážkách jsou povoleny jen gumotextilní kopačky. Hráči s jinou obuví nemohou k utkání nastoupit.

Kapitola IV. – Hráči a náhradníci.

§ 1.: Družstvo se skládá z jedenácti hráčů a dvou náhradníků, družstva mohou být koedukovaná.  § 2.: Hráči jednotlivých družstev jsou označeni viditelnými čísly (1 až 13) dle pořadí na pálce.  § 3.: Pořadí hráčů na pálce určuje trenér (vedoucí družstva - kapitán) a zapíše jej před utkáním do Protokolu o utkání.  § 4.: V utkání je povoleno vystřídat nejvýše dva hráče, kteří musí být uvedeni v protokolu před utkáním. Střídání povoluje rozhodčí.  § 5.: Hráč, který byl vystřídán, se nesmí hry v témž utkání znovu zúčastnit. Byl-li střídán hráč na pálce, náhradník musí nastoupit na stejné místo v pořadí na pálce střídajícího hráče.  § 6.: Minimální počet hráčů na hřišti je devět. Klesne-li v družstvu počet hráčů méně jak devět, utkání je kontumováno.

Kapitola V. – Hrací doba.

§ 1.: Utkání se hraje na dva poločasy, jeden poločas v délce 12 minut hrubého času.  § 2.: Rozhodčí může prodloužit každý poločas, v němž podle jeho mínění byl čas promeškán střídáním, přepravou zraněných hráčů z hrací plochy nebo z jiných příčin.  § 3.: O prodloužení doby hry informuje rozhodčí zapisovatele a může, ale nemusí o prodloužení vyrozumět kapitány - trenéry.  § 4.: Pořadatel je povinen zajistit při utkání časomíru na viditelném místě.

Kapitola VI. – Hra.

§ 1.: Zahájení hry. O tom,které družstvo nastoupí v utkání první na pálku a které do pole se rozhoduje losováním a to buď pomocí mince nebo jiným způsobem. Pro urychlení hry mohou být dány posty družstev (pálka – pole) již rozlosováním.  § 2.: O způsobilosti hřiště pro zahájení hry rozhoduje výhradně hlavní rozhodčí.  § 3.: V utkání vítězí družstvo, které dosáhlo v platné hře většího počtu bodů.  § 4.: Dosažení bodu družstvem hráčů na pálce:  § 5.: Dosažení bodů družstvem hráčů v poli:

Kapitola VII. – Odpalování.

§ 1.: Pálkaři odpalují na pokyn hlavního rozhodčího v předem určeném pořadí podle protokolu. Porušení tohoto pravidla znamená zisk pěti bodů pro polaře. (ostatní hráči-pálkaři musí být v boxu pálkařů nebo na metách).  § 2.: Pálkař si nadhazuje sám vlastním nadhozem.Počet nadhozů je omezen prvním dobrým odpalem.  § 3.: Při dobrém odpalu musí pálkař stát v prostoru místa pro odpal (4 m území).  § 4.: Dobrý odpal je odpálení, po němž míč:  § 5.: Splněním podmínek dobrého odpalu je odložení pálky v místě pro odpal, odložení pálky mimo určené místo: pálkař je spálený a jde na metu č. 1.  § 6.: Dobrý dopal ohlašuje hlavní rozhodčí dobrý odpal a signalizuje upažením s praporkem.  § 7.: Přejde-li míč při dobrém odpalu mezi diváky do bočních stran hřiště, nebo nastane pro hráče v poli při získání míče jiná překážka a míč není dosažitelný, přizná rozhodčí pálkaři dvoumetový odpal. Poznámka: Před utkáním musí pořadatel seznámit rozhodčí, hráče a vedoucí se situací kdy rozhodčí přizná hráči dvoumetový odpal.  § 8.: Dvoumetový odpal, pálkař a ostatní běžci na metách postoupí o dvě mety vpřed oproti metám, které drželi v okamžiku odpalu - nejkratší cestou.  § 9.: Chybný odpal – je odpálení míče, po němž míč:  § 10.: Při chybném odpalu pálkaři zůstávají na původních metách – vyběhnuvší pálkaři se musí vrátit na mety a nejsou spáleni.  § 11.: Při dobrém odpalu pálkař vybíhá a snaží se co nejdříve došlápnout za prodlouženou hlavní čáru vymezující cílovou metu s došlapem na mety č. 1, 2, a 3 Čáry lajny vymezující vnitřní pole hřiště musí pálkař obíhat z vnější strany.  § 12.: Při dosažení cílové mety nohou - proběhnutí získává pálkař bod (další viz Body).  § 13.: Pálkaři se smí pohybovat pouze ve vnějším poli. Běží-li pálkař uvnitř hřiště a tím si zkrátí dráhu, musí se vrátit na metu č.1.  § 14.: Při obíhání met se mohou pálkaři předbíhat.  § 15.: Pálkař „musí“ došlápnout na metu, (prostor ve výseči přesahujících čar vně vnitřního pole) dříve, než bränner stojí na svoji metě alespoň jednou nohou, drží ve vzpažené ruce míček a zvolá hlasitě, Bränn (Spálený) – Porušení tohoto pravidla znamená, že se hráči, kteří nestojí na metách musí vrátit zpět na první metu. Polaři získávají za každého vracejícího se hráče (spálený) jeden bod.  § 16.: Na metě může stát jeden i více hráčů.  § 17.: Nastane-li situace, Nikdo není na pálce (všichni pálkaři jsou na metách), jde odpalovat hráč dle Protokolu o utkání. Hráč s nejmenším počtem odpalů a s nejnižším pořadovým číslem.  § 18.: Jestliže běžci – pálkaři, úmyslně překáží v cestě na metu hráč v poli-soupeř, rozhodčí přizná podle svého mínění poškozeným hráčům–pálkařům počet met, které by dosáhli, kdyby polař nepřekážel.  § 19.: Předčasný výběh – opustí-li pálkař-běžec metu před odpalem, odpal se opakuje, všichni hráči se vrátí na původní mety.  § 20.: Předčasný odpal:

Kapitola VIII. – Hráči v poli.

§ 1.: Hráči v poli jsou libovolně rozmístěni ve vnitřním i vnějším poli, mohou stát i za základní čarou. Při odpalu nesmí stát žádný hráč území pálkoviště.  § 2.: Do pálkoviště mohou polaři vstoupit po odpalu.  § 3.: Hráči v poli mohou zastavit pálkaře v dalším postupu jediným možným způsobem – Zastavením hry.  § 4.: Zastavená hra je, je-li bränner na svoji metě alespoň jednou nohou,drží ve vzpažené ruce míček a hlasitě zvolá Bränn. Bränner se nesmí dotýkat jinou části těla země.  § 5.: Bränner, spoluhráč hráčů v poli, se pohybuje ve vnějším poli jen za hlavní čarou. Nesmí vstoupit ani sebrat míček z vnitřního pole (trest 4 body).  § 6.: Výměna brännera je povolena spoluhráčem ve vnitřním poli i novým střídajícím hráčem. Střídání i výměna je povolena jen se souhlasem rozhodčího.  § 7.: Brání-li pálkař – běžec úmyslně hráči v poli při chytání odpáleného míče nebo přihrávce (kopnutí a podobně) - pálkař je spálený a vrací se na metu č. 1.

Rozhodčí.

Utkání řídí nestranně sbor rozhodčích podle pravidel brännballu a rozpisu příslušné soutěže – turnaje. Složení sboru rozhodčích:  Během utkání, včetně přestávky v polovině utkání, nikdo ze sboru rozhodčích nesmí hovořit s diváky, trenéry, vedoucími a hráči. Hráči, trenéři, vedoucí a ostatní členové družstev jsou povinni se řídit na hřišti a v jeho okolí - hracím prostoru, pokyny členů sboru rozhodčích, tito mohou přikázat činovníkům družstev cokoliv, co je nezbytné pro uplatnění těchto pravidel. Všichni rozhodčí mají při rozhodování praporek.

Brännball je kolektivní pálkovací hra, která pochází ze Švédska. Má určité rysy společné se softballem nebo baseballem, ovšem i některé odlišnosti, které hru dělají mnohem dynamičtější. Hrají proti sobě dvě 11 členná družstva na 2 směny po 12 minutách.

Brännboll (); Brennball in Germany, rundbold in Denmark, brennball or slåball in Norway) is a bat-and-ball game played on amateur level throughout Sweden, Finland, Norway, Denmark and Germany, mostly on fields and in public parks, but it is also part of the PE curriculum in some areas. The name is derived from the act of catching a player between two bases at the end of a batting round, referred to as "burning" them ("bränna"), roughly equivalent to being run out in cricket or out in baseball. The world championship, called Brännbollscupen, is an annual event in the Swedish city of Umeå.