Historie.

Stanice byla otevřena již 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Nástupiště linky 1 je zakřivené, umístěné pod jižní částí náměstí, vklíněné mezi smyčkami později postavených konečných stanic linek 2 a 6. V rámci automatizace linky 1, byla nástupiště upravena o víkendu 12.–13. září 2009.  Konečná stanice linky 2 byla otevřena 2. dubna 1903 při posledním prodloužení tratě ze stanice "Bagnolet" (dnes stanice Alexandre Dumas). Také její nástupiště je vystavěné do oblouku. Protože se jedná o konečnou stanici, byla pod náměstím vybudována smyčka. Příjezd na smyčku je pod "Avenue de Taillebourg" a odjezd směrem pod "Avenue du Trône", "Place des Antilles" a "Boulevard de Charonne". Smyčka obsahuje několik garážových kolejí a je jednou z největších v síti. Samotná stanice se nachází jihozápadně od smyčky a má dvě koleje s velkým centrálním nástupištěm.  Konečná stanice linky 6 byla zprovozněna 1. března 1909, když byla otevřena nová trať ze stanice Place d'Italie. Linka 6 zde má ze stejných důvodů také smyčku, na kterou vlaky přijíždějí pod "Avenue du Bel-Air" a odjíždějí pod "Avenue Dorian", "Rue de Picpus" a "Avenue de Saint-Mandé".  10. prosince 1933 přibylo nástupiště linky 9 v rámci rozšíření tratě ze stanice République do Porte de Montreuil. I tato stanice je zakřivená a je umístěna z důvodu místa pod všemi ostatními. Nachází se v severní části náměstí mezi "Boulevard Voltaire" a "Avenue Taillebourg".  14. prosince 1969 bylo otevřeno podzemní nádraží pro linku RER A, na kterou je také možný přestup.

Název.

Název stanice ("národ") je odvozen od "Place de la Nation", které se tak jmenuje od roku 1880.  Název stanice "Nation" je doplněn (ovšem pouze na lince 9) o podtitul psaný malými písmeny: "Place des Antilles". Na nástupišti ve směru na Mairie de Montreuil jsou umístěny znaky dvou francouzských departementů na Malých Antilách – Guadeloupe a Martinique.

Vstupy.

Stanice má několik vstupů na rozích ulic, které se na náměstí sbíhají:

Nation je přestupní stanice pařížského metra, kde se vzájemně kříží linky 1, 2, 6 a 9 a je zde rovněž přestup na linku RER A. Rozsáhlá síť nástupišť a chodeb se nachází pod náměstím Place de la Nation na hranicích 11. a 12. obvodu v Paříži.

Nation () is a station in the Paris Métro and of Île-de-France's regional high-speed RER. It serves Line 1, Line 2, Line 6 and Line 9 of the Paris Métro and RER A. It takes its name from its location at the Place de la Nation.


Mládí.

Vystudoval právo na Svobodné univerzitě v Bruselu a Amsterdamské univerzitě. Následně se stal bruselským právníkem.  Od roku 1983 působil jeho otec Louis Michel ve valonském Jodoigne jako starosta. Politickou dráhu zde zahájil v šestnácti letech, když vstoupil k Mladým liberálům v Jodoigne ("Jeunes Réformateurs Libéraux de Jodoigne"). V roce 1994 byl zvolen do provinčního zastupitelstva ve Valonském Brabantu.

Politická kariéra.

Ve všeobecných volbách 1999 byl zvolen za obvod Valonský Brabant do dolní komory parlamentu (Komory zástupců), když kandidoval za Mouvement réformateur.  V roce 2000 byl jmenován ministrem vnitřních záležitostí valonské vlády. Při nástupu do úřadu se jako 25letý stal nejmladším ministrem v historii Belgie.  Na místní úrovni zasedal od roku 2000 v radě města Wavre a o šest let později byl zvolen starostou.  Od prosince 2007 sloužil jako ministr vnitřního rozvoje ve třetím kabinetu Guye Verhofstadta a na stejné pozici také v dalších vládách Yvese Leterma, Hermana Van Rompuye a druhém Letermově kabinetu.  V roce 2009 sdělil, že je šokovaný prohlášením papeže Benedikta XVI., tvrdícího, že kondomy zhoršují epidemii AIDS. Tento výrok označil za „"ohromující, skandální a navíc nezodpovědný"“.

Předseda reformistů.

Poté, co strana utrpěla porážku v červnových regionálních volbách 2009, stal se jedním z členů a rivalů, kteří požadovali odstoupení předsedy Didiera Reynderse. K tomuto kroku došlo až po další prohře Reformního hnutí v parlamentních volbách 2010, v nichž subjekt ztratil pět mandátů. Následně začal být zmiňován v souvislosti s kandidaturou do čela reformistů. Předsedou byl zvolen v lednu 2011. Aby se plně věnoval výkonu nové funkce, rezignoval na ministerské křeslo.

Předseda vlády.

Po všeobecných volbách v květnu 2014 jej panovník na základě výsledků určil jedním ze dvou tzv. „formaterů“ (formateur), osob pověřených vedením rozhovorů o sestavení nového kabinetu. Druhým se stal flanderský premiér Kris Peeters ze čtvrté v pořadí Křesťanskodemokratické a vlámské strany. Reformní hnutí skončilo na třetí příčce.  Na belgické poměry v relativně krátkém období se podařilo složit novou čtyřkoaliční vládu tvořenou na půdorysu vítězné nacionalistické Nové vlámské aliance vedené Bartem de Weverem, Křesťanskodemokratické a vlámské strany, a liberálních subjektů Open VLD i Reformního hnutí. Předpokládaná většina v jednokomorém parlamentu činila 85 ze 150 poslanců. Do opozice tak přešli dosud vládnoucí socialisté Elia Di Rupa, kteří skončili druzí.  Vzhledem k tomu, že se reformisté stali jedinými zástupci frankofonních zájmů v koalici, přiřkl belgický tisk vládě nálepku „kamikadze koalice“. Reformní hnutí si tak vstupem do kabinetu zahrávalo s „politickou sebevraždou“ z možné ztráty přízně svých voličů. Belgický král Filip jej jmenoval předsedou vlády 11. října 2014. Následně se úřadů ujali i nově jmenovaní členové Michelova kabinetu.  V prosinci 2018 se čtyřčlenná vládní koalice rozpadla. Po odmítnutí migračního paktu OSN ji opustila Nová vlámská aliance. Michel tak sestavil druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. Vláda zůstala úřadovat i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Na začátku července 2019 byl Michel zvolen předsedou Evropské rady, s nástupem do úřadu v prosinci téhož roku. Na post předsedy vlády rezignoval v říjnu 2019. Premiérské funkce se ujala stranická kolegyně a členka jeho dvou vlád Sophie Wilmèsová.

Charles Michel (výslovnost: ; narozený 21. prosince 1975 Namur) je belgický politik a od prosince 2019 předseda Evropské rady. V letech 2014–2019 zastával úřad předsedy vlády Belgie, jakožto nejmladší premiér od roku 1840 a první frankofonní liberál v čele kabinetu od roku 1938.

Charles Michel (; born 21 December 1975) is a Belgian politician serving as President of the European Council since 2019. He previously served as Prime Minister of Belgium between 2014 and 2019.


Mládí.

Přibližně od puberty se mohl účastnit jednotlivých jednání vedených jeho otcem, aby se přiučil, jak vypadá mocenská politika a jakým způsobem se v ní pohybovat, což je vysledovatelné na využívání shodných mocenských nástrojů při Bolkově samostatném vystupování, např. přepadávání kupeckých karavan. Za účelem získání spojenectví polského krakovského dvora se Bolek na popud svého otce Bolka IV. oženil s mezi lety 1417-1419 s nevlastní dcerou polského krále Vladislava Jagelly, Alžbětou. Tato událost vedla k vytvoření Bolkova samostatného údělu, nejprve zahrnujícímu jen polovinu Horního Hlohova s příslušným zbožím, později rozšířeným o polovinu Prudniku. V obou městech držel jejich druhou polovinu Bernard Opolský. V mnohých publikacích bývá uváděna jeho cesta do Prahy a studium na Karlově univerzitě, kde se měl seznámit s učením Jana Husa, nicméně pro absenci pramenů je tato teze v současné historiografii překonána. V únoru roku 1420 složil s ostatními slezskými knížaty (spolu se svým otcem a strýcem) ve Svídnici hold Zikmundu Lucemburskému.

Bolek V. a husité.

Jakožto straník Zikmunda Lucemburského se po boku slezských knížat podílel na výbojích na území ovládaná kališníky. Díky mocenskému vzestupu husitských svazů po roce 1425 museli Slezané přejít do defenzívy a byli neustále ohrožováni kališnickými oddíly pod vedením Jana Tovačovského. V reakci na to slezská knížectví oživila ideu koordinované obrany a roku 1427 uzavřela obranný spolek, jehož účelem bylo pravidelné předávání informací o pohybech husitských vojsk a vzájemná pomoc v případě napadení. Tento spolek se ukázal jako vysoce neefektivní a při tažení Prokopa Holého do Horního Slezska v roce 1428 nepředstavoval pro husity významný problém. Při tomto tažení byly popleněny Bolkovy majetky Horní Hlohov a město Prudnik a po drtivé porážce knížecího spolku u Vratislavi byli Slezané nuceni uzavřít s kališníky příměří a zaplatit tučné výpalné.  Po demonstraci husitské síly Bolek pochopil, že nejlepší cesta jak uchránit rodové državy a kompenzovat ztráty z předchozích bojů je přidat se na stranu husitů a nejpozději od jara 1430 je doloženo jeho připojení k husitským houfcům pustošící Horní Slezsko. Tato spolupráce mu vynesla držbu hradů Meristow a Greislau, které vzápětí ztratil. Vydal se na diplomatická jednání do Krakova, což umožnilo jeho slezským nepřátelům obsadit Hlivice. V roce 1433 byl v bitvě u Rybníku poražen Mikulášem IV. Opavským a musel se stáhnout na své statky. Tato porážka znamenala odchod husitů ze Slezska. Po obnovení pořádku dosáhl Bolek IV. při jednáních v roce 1435 se Zikmundem odpuštění synových zločinů.

Bolek V. a samostatná vláda.

Roku 1437 zemřel Bolek IV. Opolský, čímž se z Bolka V. stal prakticky nezávislý zeměpán. V červnu téhož roku na něj Bernard přepsal zbývající poloviny jeho měst, čímž Bolek V. vytvořil poměrně kompaktní úděl v podhůří Jeseníků.  Po smrti českého krále Zikmunda Lucemburského byl koncem května 1438 prohlášen svými straníky v Mělníku českým králem Kazimír IV. Jagellonský jako protikrál k Zikmundovu zeti Albrechtu Habsburskému. Za této situace Kazimír vytáhl do Slezska, kde 6. října 1438 ve vojenském táboře u Střelců uzavřel se slezskými knížaty, mezi nimiž se Bolek V. nacházel, smlouvu o respektování polských nároků na český trůn. Přesto po vpádu Uhrů do Polska a následném stažení se Kazimíra holdoval Albrechtovi Habsburskému. Po jeho náhlé smrti a po zvolení Ladislava Pohrobka českým králem se přesto opět přimkl k polské straně.  Díky záběrům církevního majetku, využíváním loupeživých slezských šlechticů a účasti na válce o Seveř získal Bolek V. značné finanční prostředky, díky kterým byl schopen realizovat své mocenské cíle prostřednictvím půjček, které za patřičné zástavy území a majetku poskytoval primárně zoufalým Opavským Přemyslovcům, díky čemuž se mu povedlo rozšířit svou doménu o podstatnou část přemyslovského zboží. V roce 1440 dostal od Václava II. Opavského do zástavy hrad Edelštejn i s městečkem Zlaté Hory a dokonce i část šperků od Alžběty Opavské. Mezi lety 1453-1457 získal od Arnošta Opavského do zástavy nejprve Bílovec, a nakonec i dvě třetiny samotného centra Opavských Přemyslovců, Opavy. Diky promyšleným krokům a obratné politice se stal jedním z nejmocnějších Slezských knížat své doby a dokazal uniknout i výraznějším postihům za přepadávání polských kupců a účasti na válce o Sveř ze strany Kazimíra Jagellonského.

Osobní život.

Se svou ženou Alžbětou zplodil někdy kolem roku 1430 svého jediného potomka Václava, který nejpozději kolem roku 1450 zemřel, tyto skutečnosti jsou však zatíženy nedostatkem pramenů. Mezi lety 1444-1450 Bolek V. svou ženu zavrhnul a oženil se s Hedvikou z Běsů. Tento sňatek zůstal bezdětný.

Boleslav V. Opolský též Husita, Heretik či Wołoszek (1400 - 1460) byl kníže z Opolské větve slezských Piastovců. Svá přízviska získal kvůli spolupráci s husitskými oddíly během Husitských válek ve Slezsku.

Bolko V the Hussite () (ca. 1400 – 29 May 1460) was a Duke of Opole between 1422–1424 (as a co-ruler with his father), ruler over Głogówek and Prudnik since 1424, Duke of Strzelce and Niemodlin from 1450 and ruler over Olesno since 1455.


Život.

Její matka Irma Martensová byla z komunity mennonitů, které na území Ruské říše kdysi pozvala Kateřina II. Mluvila mennonitskou dolní němčinou ("plattdeutsch"). Její otec, Eugen Hörmann byl roku 1937 zatčen NKVD, obviněn ze špionáže a popraven. Anna a její matka pak žily ve velice těžkých podmínkách v Taškentu, v Kyrgyzstánu a Kazachstánu; v té době zemřel i Annin mladší bratr. Její matka se pak vdala za Germana Bernera, příslušníka polské armády v SSSR ("Ludowe Wojsko Polskie"). Irma s Annou dostaly díky tomu povolení se po válce, roku 1946, v Anniných deseti letech, přestěhovat do polského Slezska, nejprve do města Nowa Ruda, roku 1949 pak do Vratislavi (Wrocławi). Anna se rychle naučila polsky a její komplikovaný původ byl na dlouhá léta zakryt rouškou tajemství. Vystudovala nejprve geologii na Vratislavské univerzitě.  Právě zde, ve studentském prostředí, začala koketovat se zpěvem a divadlem, nejprve na prknech divadla "Kalambur". Zlomem v její kariéře se stal rok 1964, kdy vyhrála Festival polské písně v Opole ("Krajowy Festiwal Piosenki Polskiej w Opolu"), a to s písní "Tańczące Eurydyki". O rok později definitivně získala statut hvězdy, když vyhrála známý festival v Sopotech. Roku 1967 se zúčastnila Festivalu San Remo v Itálii, bohužel se však v Itálii též těžce zranila při autohavárii. Upadla dokonce do komatu a lékaři nevěřili v její přežití. Po probrání z komatu byla prognóza, že už nebude nikdy chodit, ani zpívat. To se však nakonec nepotvrdilo, byť rehabilitace si vyžádala několik let a na pódia se vrátila až roku 1972. Její „zmrtvýchvstání“ bylo v Polsku senzací a při jejím prvním živém vystoupení po pěti letech ji čekal čtyřicetiminutový aplaus ještě předtím, než začala zpívat. V 70. letech pak prožila vrchol slávy, když koncertovala, krom Polska a SSSR, též v Belgii, Německu, USA, Kanadě a Austrálii. Hrála též ve filmu Andrzeje Wajdy "Krajina po bitvě" ("Krajobraz po bitwie") z roku 1970. Nazpívala i několik filmových písní, nejznámější je "Echo ľubvi" k filmu režiséra Jevgenija Matvejeva "Osud". Těsně před smrtí se dala pokřtít.

Odkaz.

Roku 2012 byl o jejím životě natočen koprodukční televizní seriál "Anna German", titulní role se zhostila litevská herečka Joanna Moro.

Anna Wiktoria German-Tucholska (14. února 1936 Urganč (Uzbekistán) – 25. srpna 1982 Varšava) byla polská zpěvačka narozená na území dnešního Uzbekistánu (tehdy Sovětský svaz) v rusko-německé rodině. Zpívala hlavně polsky a rusky, ale také anglicky, italsky, španělsky, německy či mongolsky. Nejpopulárnější byla v 70. letech 20. století, krom Polska také hodně v SSSR.

Anna Wiktoria German-Tucholska (14 February 1936 – 25 August 1982) was Polish singer, immensely popular in Poland and in the Soviet Union in the 1960s–1970s. She released over a dozen music albums with songs in Polish, as well as several albums with Russian repertoire. Throughout her music career, she recorded songs in seven languages: Polish, Russian, German, Italian, Spanish, English and Latin.


Životopis.

Jeho rodiče byli Mikuláš I. Opolský a Magdaléna dcera Ludvíka II. Lehnicko-Břežského. Po smrti svého otce v roce 1476 převzal Mikuláš II. Opolský Opolské knížectví společně svým starším bratrem Janem II. Opolským. Již v roce 1477 bratři získali oblast kolem města Prudník. Původně stejně jako jejich otec vzdali bratři hold uherskému králi Matyášovi Korvínovi, od které se později odvrátili z důvodu nespokojenosti s centralizací země a vypsanými daněmi. V Norimberku v roce 1487 na říšském sněmu požádal Mikuláš a jeho bratr císaře Friedricha III. Habsburského o podporu proti Matiášovi Korvínovi. Následně byly při návratu Mikuláš a jeho bratr zadrženi v Kozlí hejtmanem Horního Slezska a přívržencem uherského krále Janem Bělíkem z Kornic. Byli propuštěni až poté, co vzdali hold králi a zaplatili 30 000 zlatých. Mikuláš II. Opolský se později připojil k Dolnoslezské alianci namířené proti králi Matyášovi Korvínovi. Poté, co dolnoslezští knížata prohráli bitvu u Hlohova, Mikuláš a jeho bratr se v roce 1489 vzdali dalšího odporu proti králi a přijali jeho požadavek na zaplacení 15 000 zlatých a závazku tří hradů. Po smrti uherského krále v roce 1492 získal od Viléma II. Z Perštejna Hlivické knížectví. V roce 1497 získali s bratrem Tošecké knížectví. V roce 1497 se Mikuláš účastnil sněmu slezských knížat v Nise. Z obav o svou osobu na základě částečně smyšlených informací, že mu usiluje o život vrchní hejtman Slezska kníže Kazimír II. Těšínský, který na základě údajných listů ho měl za zrádce, jej nedopatřením napadl a poranil mečem. Ve zmatku kníže Mikuláš II. Opolský napadl rovněž biskupa Jana IV. Rotha, kterého také poranil. Z obav o svůj život se snažil uprchnout, téhož dne byl zadržen v Nise. Následný den bylo rozhodnuto slezskými knížaty o jeho popravě. Marná byla snaha Mikulaše II. se vykoupit a argumentace, že jim nepřísluší soudit knížete a toto pravomoc je věcí českého krále Vladislava Jagellonského. V posledních chvílích mu byl oporou kaplan a pomocný biskup Jindřich Sup z Fulštejna, který sepsal jeho poslední vůli. Byl popraven stětím hlavy. Zemřel bezdětný a je pohřben v Opolí.

Odkazy.

Externí odkazy.

genealogie

Mikuláš II. Opolský ( Mikołaj II opolski; Nikolaus II. von Oppeln; † 27. června 1497 Nysa) byl v letech 1476–1497 kníže opolský a falkenberský. Pocházel z opolské větve Slezských Piastovců, která vymřela v roce 1532 smrtí svého staršího bratra Jana II. Opolského.

Nicholas II of Niemodlin (; – 27 June 1497), was a Duke of Opole-Brzeg-Strzelce-Niemodlin in 1476 (as co-ruler of his father) and sole Duke of Niemodlin from 1476 until his death.


Děj.

Úspěšný pár z Manhattanu, právník Paul Morgan a realitní agentka Meryl Morganová, žije odděleně kvůli Paulově nevěře. Jsou ale nuceni spolu trávit čas poté, co se stanou svědky vraždy a stanou se rovněž terčem nájemného vraha.  V rámci programu na ochranu svědků jsou Morganovi přesunuti ze svého milovaného New Yorku do malého městečka Ray ve Wyomingu, kde se jich dočasně ujmou Wheelerovi. Nyní užívají příjmení Fosterovi a Meryl je sestřenicí Claye Wheelera, za nímž přijela na návštěvu. Během pobytu v Rayi se Paul pokouší zachránit manželství. Když je Paul téměř napaden medvědem, Meryl ho omylem postříká sprejem na obranu proti medvědům a musí společně k místnímu lékaři. Tam Meryl neodolá a zavolá své asistentce do New Yorku. Jejím prostřednictvím získá nájemný vrah telefonní číslo lékaře a zjistí tak, kde se Morganovi nacházejí.  Paul a Meryl jdou společně na rande do místní restaurace, aby zachránili svoje manželství, ale Paul je zklamaný, když zjistí, že během jejich odloučení se Meryl vyspala s jiným. Druhý den Morganovi očekávají odjezd z Raye. Wheelerovi je pozvou na rodeo, ale Morganovi se tam kvůli hádce nevydají. Do města ale již dorazil i vrah, který je nalezne u Wheelerových doma o samotě. Začne po nich střílet, ale jim se podaří ujet na koni na rodeo. Tam se schovají do kostýmu býka a nečekaně je napadne skutečný býk. Bezbranní čelí vrahovi, ale zachrání je Wheelerovi a jejich ostatní noví přátelé z města.  O šest měsíců později jsou Paul a Meryl stále svoji a právě adoptovali malou holčičku z Číny, již pojmenují Rae po Rayi ve Wyomingu. Meryl také čeká jejich vlastní dítě.

Výroba.

Natáčení probíhalo 25 dní v květnu a červnu 2009 v New Yorku a v Novém Mexiku ve městech Santa Fe a v Roy, ačkoli se příběh odehrává ve Wyomingu.

Ohlas.

Film získal převážně negativní hodnocení. Server "Rotten Tomatoes" na základě 116 kritických hodnocení uvádí, že 12% z nich je kladných, čímž film získává rating 3,4/10. Server "Metacritic" dává snímku 26 bodů ze 100 na základě 25 hodnocení kritiků. Uživatelé Česko-Slovenské filmové databáze hodnotí snímek průměrně na 47%.

Morganovi ("Did You Hear About the Morgans?") je americká filmová romantická komedie z roku 2009 režiséra Marca Lawrence. Hlavní role Paula a Meryl Morganových, newyorských manželů žijících právě odděleně, kteří se stanou svědky vraždy a musí být zařazeni do programu na ochranu svědků, ztvárnili Hugh Grant a Sarah Jessica Parker.

Did You Hear About the Morgans? is a 2009 American romantic comedy thriller film directed and written by Marc Lawrence. Hugh Grant and Sarah Jessica Parker portray the film's protagonists, Paul and Meryl Morgan, a recently separated New York power couple on the verge of divorce until they witness the murder of Meryl's client. They are forced to enter into temporary witness protection, given new identities, and relocated to a small Wyoming town (the fictional Ray, Wyoming, 45 minutes out of Cody). Supporting roles are played by Sam Elliott, Mary Steenburgen, Elisabeth Moss, and Wilford Brimley. It is the second collaboration of Grant and Parker, following the 1996 film "Extreme Measures".


Historie.

Liferay Portal vznikl v roce 2000 za účelem poskytnutí portálového řešení neziskovým organizacím. Díky rostoucí poptávce byla poté v roce 2004 založena společnost Liferay, Inc. se sídlem v Los Angeles, USA, která od té doby pokračuje ve vývoji tohoto produktu. Dnes má společnost pobočky kromě USA také v Evropě a Asii.  Liferay Portal byl oceněn několika významnými organizacemi. V časopise EContent byl zařazen do seznamu 100 nejvlivnějších společností v odvětví digitálního obsahu, v roce 2006 ho pak InfoWorld označil za nejlepší open-source portálové řešení na trhu. Společnost Gartner ho v roce 2010 zvolila jako jednoho z lídrů na trhu ve své zprávě Magic Quadrant for Horizontal Portal Products.

Funkce.

Mezi základní funkce Liferay portálu patří  Kromě základní aplikace jsou součástí Liferay portálu také Liferay CMS a Liferay Collaboration.  Liferay CMS je systém pro správu obsahu, pravděpodobně nejdůležitější nástroj portálu. Pomocí něj mohou uživatelé nejen spravovat, ale i vytvářet nový obsah přímo z prohlížeče. Mohou upravovat celkový vzhled portálu volbou různých témat, vkládat a odebírat portlety, vytvářet nové stránky a upravovat jejich obsah. Vestavěný editor umožňuje publikovat webový obsah bez jakékoli znalosti programování. Prostřednictvím CMS má také uživatel přístup k obrázkové galerii a knihovně dokumentů, které mohou být sdíleny v rámci celého podniku, určité skupiny, nebo pouze jednotlivce.  Liferay Collaboration je souhrnné označení pro všechny groupware komponenty Liferay jako jsou fóra, blogy, wiki, chat, e-mail, kalendáře, oznámení a ankety.

Edice softwaru.

Liferay Portal Community Edititon je bezplatná edice, dostupná volně ke stažení, obsahující vždy nejnovější funkce. K této verzi nelze zakoupit podporu, podpora je dostupná pouze prostřednictvím Liferay-Community a jejího fóra, wiki a dalších nástrojů pro spolupráci.  Liferay Portal Enterprise Edition je komerční, placená edice, u které je kladen větší důraz na stabilitu, bezpečnost a výkon. Je určena pro zákazníky, kteří hledají robustní softwarové řešení a ocení dlouhodobou podporu přímo od společnosti Liferay nebo jejích partnerů. Každá vydaná verze Liferay Portal Enterprise Edition je oficiálně podporována po 4 roky.  Současná verze Liferay Enteprise Edition je 6.1 GA2 (vydaná v srpnu 2012).

Přizpůsobení portálu.

Liferay nabízí podporu pro různá rozšíření, ať už vzhledu nebo funkčnosti portálu. Pro tyto účely existuje několik typů pluginů:

Technická specifikace.

Liferay Portal podporuje všechny známé aplikační servery, operační systémy a databáze. Podporuje také internacionalizaci v jakémkoliv jazyce, standardně je dodáván ve 22 jazycích.  Liferay Portal je založen převážně na Java technologiích, které zahrnují například Apache ServiceMix, Ehcache, Hibernate, jBPM, ICEfaces, Apache Lucene, MuleSource ESB, Spring 3.0 & AOP, Struts & Tiles, Apache Tapestry, Apache Velocity a JBoss Seam. Kromě toho využívá i následující technologie: jQuery, JavaScript, PHP a Ruby.  Liferay Portal podporuje standardy JSR-168, JSR-127, JSR-170, JSR-286 a JSF-314.

Liferay Portal je bezplatný open-source podnikový portál založený na jazyce Java a distribuovaný pod licencí GNU Lesser General Public Licence a dalšími proprietárními licencemi. Umožňuje správu dat, aplikací a procesů z jednoho centrálního uživatelského rozhraní. Portál se skládá z jednotlivých funkčních jednotek, které se nazývají portlety.

Liferay, Inc., is an open-source company that provides free documentation and paid professional service to users of its software. Mainly focused on enterprise portal technology, the company has its headquarters in Diamond Bar, California, United States.


Životopis.

Robert se narodil ve West Covina v Kalifornii. Získal titul v ekonomice na Kalifornské univerzitě. Jako student soutěžil v show "The Price is Right." Rok pracoval jako konzultant a poté se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl pracovat na své herecké kariéře.

Kariéra.

Na konci roku 2005 si zahrál Matta ve filmu" When a Killer Calls", který byl zveřejněn v únoru 2006.  V roce 2006 se poprvé objevil na televizních obrazovkách jako Michael Bauer v televizním seriálu "Fashion House", který měl premiéru 5. září 2006 a sledovalo ho 1,3 milionů diváků. Seriál byl ukončen 5. prosince 2006, kvůli nízké sledovanosti. Ten samý rok získal roli Matthewa Wakefielda v seriálu "American Heiress", který měl mít 65 epizod. V červenci 2007 byl seriál zrušen a zbylých 39 epizod zůstalo nevysílaných v Americe, ale vysílaly se ve světě. V roce 2007 se objevil v seriálu "Posel ztracených duší". V tom samém roce si zahrál Nicka ve filmu "Killer Movie", který byl zveřejněn rovnou na DVD 3. února 2009. Ve filmu hráli Kaley Cuoco, Leighton Meeseter a Torrey DeVitto. V roce 2008 si zahrál hlavní roli ve filmu" Čtyřicítka na krku", po boku Heather Locklear. V roce 2008 získal roli Kirbyho Atwooda v seriálu "Džungle rtěnek". Po dvou sériích byl seriál zrušen. V roce 2009 se objevil ve dvou epizodách seriálu "Smetánka "jako David Besser. V červnu 2009 bylo oznámeno, že získal hlavní roli Claye Evanse v seriálu "One Tree Hill." V roce 2011 si zahrál v nezávislém filmu "Legenda o Pekelné bráně", po boku Jenny Dewan a Jamese Laffertyho.  Od roku 2012 do roku 2013 hrál roli Briana Lenorada v seriálu "666 Park Avenue." V roce 2013 se objevil v dvou epizodách seriálu "Doktorka z Dixie". Následující rok se objevil ve spin-offu seriálu "Veronica Mars," "Play It Again, Dick". V roce 2015 získal roli Majora Lilywhita v seriálu "iZombie". Po boku Ley Michele se objevil v jednom z dílů seriálu "Dimenze 404".

Osobní život.

Během let 2007 až 2009 chodil s Lindsay Price. V roce 2009 prožil krátký románek s herečkou JoAnnou Garciou Swisher. V roce 2016 chodil s herečkou Leou Michele. Po dvou měsících zasnoubení, si dne 4. května 2018 vzal herečku Jenny Wade.

Robert Earl Buckley (* 2. května 1981, West Covina, Kalifornie, US) je americký herec, který se nejvíce proslavil rolemi v seriálech "Džungle rtěnek" a "One Tree Hill". V roce 2012 se připojil k seriálu stanice ABC "666 Park Avenue" jako Brian Leonard. Během let 2015 až 2019 hrál v seriálu stanice The CW "iZombie".

Robert Earl Buckley (born May 2, 1981) is an American actor, known for his roles as Kirby Atwood on NBC's comedy-drama series "Lipstick Jungle" and Clay Evans on The CW's teen drama series "One Tree Hill". Buckley also starred as Brian Leonard on ABC's horror drama series "666 Park Avenue" and portrayed Major Lillywhite on The CW's comedy-drama series "iZombie" from 2015 until 2019.


Ze života.

Byl synem koláře, učil se rukavičkářem. Od roku 1897 hrál ve smíchovském divadle Pavla Švandy. Po krátké době odešel (pěšky) hrát do Tábora, brzy se ale vrátil do Prahy. Poté hrál v Národním divadle v Brně a v divadle v Lublani, kde účinkoval v činohře i opeře. V roce 1903 byl přijat do Národního divadla v Praze, kde ztvárnil řadu rolí.  Dne 21. března 1908 se v Praze oženil (civilní sňatek) se sestrou klavíristy a hudebního skladatele Rudolfa Frimla, jejich syn Zdeněk Miloš Hašler (1909–1972) byl filmový herec a režisér. V roce 1916 byl Karel Hašler z Národního divadla propuštěn pro nekázeň. Už před tím ale zpíval své písně v pražských restauracích a od roku 1910 ve vlastním kabaretu Lucerna. Během první světové války jezdil se svým dalším kabaretem Rokoko na turné po českých zemích. Po válce se vrátil ke kabaretu Lucerna (1918-23), pak byl režisérem ve Varieté (nynější Hudební divadlo v Karlíně), od roku 1929 opět v Rokoku. Po krátkém působení ve Vinohradském divadle se začal intenzivně věnovat práci pro film, často ve spolupráci se skladatelem Milošem Smatkem.  Ke svým písním psal texty i melodie, jejichž harmonizace, doprovody a jejich úpravy prováděli jiní, odborně vzdělaní hudebníci. V roce 1919 Hašler otevřel vlastní hudební vydavatelství, kde vycházely šansony z repertoáru Lucerny.  Po roce 1938 měl Karel Hašler názorově velmi blízko k českým fašistům a patřil mezi obdivovatele generála Radoly Gajdy. Hašler byl českým vlastencem, ale také vášnivým stoupencem pevného řádu a vlády pevné ruky. Po uzavření Mnichovské dohody se například nevybíravými slovy vyjadřoval o nejvyšších politicích první republiky a tvrdil, že stát zaprodali židům.  Za druhé světové války i přes zákaz zpíval vlastenecké a protiněmecké písně. Na začátku roku 1941 byl poprvé zatčen gestapem, propuštěn, 2. září zatčen znovu přímo během natáčení filmu "Městečko na dlani", kde pracoval jako umělecký poradce. Zatčen byl zřejmě na udání režiséra Václava Binovce, což se ale nikdy s naprostou jistotou nepotvrdilo. Nejprve byl uvězněn na Pankráci a poté v Drážďanech. 17. října 1941 skončil v koncentračním táboře Mauthausen. V polovině listopadu ho v táboře zbil a zkopal opilý příslušník SS, který mu způsobil otevřenou ránu na noze. Zanedlouho se projevily první příznaky flegmóny. Dne 21. prosince byl Karel Hašler odveden na trestný blok, kde se musel svléci do naha a poté na něj byla puštěna ledová voda ze sprch. Na následky mučení, neléčené flegmóny a úplavice Karel Hašler 22. prosince 1941 zemřel. Film "Městečko na dlani" měl premiéru devět měsíců po jeho smrti a měl u diváků velký úspěch.

Bonbony.

Podle Karla Hašlera byly pojmenovány bonbony "Hašlerky".

Filmové autobiografie.

Již jeho první zvukový film "Písničkář" (1932), ve kterém ztvárnil českého vlastence v posledním období rakousko-uherského mocnářství, byl částečně jeho autobiografií.  Jeho osudu se plně věnoval až pětidílný televizní seriál "Pražský písničkář" (1997) s Viktorem Preissem v hlavní roli. Scénář napsal znalec Hašlera Gustav Oplustil, režíroval Ivo Paukert.  V roce 2008 natočili čeští režiséři Marek Jícha a Josef Lustig dokument "Písničkář, který nezemřel", jehož spoluautorem i postavou je Hašlerův nejmladší (třetí, nemanželský) syn Thomas, který se narodil pouhých pět týdnů před otcovým umučením v koncentračním táboře. Jak Thomas uvádí ve starším dokumentu ČT "Příběhy slavných – Karel Hašler : Písničku si cestou notoval" (2003), Karel Hašler se o jeho narození dozvěděl z dopisů jeho matky (v koncentračním táboře byla dovolena korespondence výhradně s osobním obsahem). Thomas Hasler po válce (v 7 letech) odešel se svou matkou německého původu z Československa do Austrálie a později do USA, kde žije dodnes.

Eponymie.

Již za jeho života byly podle jeho oblíbených písniček „hašlerek“ pojmenovány tvrdé bylinkovo-mentolové bonbony (drops) hašlerky.  Jmenuje se po něm asteroid (37939) Hašler (1998 HA), objevený Lenkou Kotkovou.  Hašlerovy písničky dosud hraje staropražská kapela Hašlerka.  Při příležitosti 130. výročí jeho narození (31. října 2009) byl na Starých zámeckých schodech odhalen jeho pomník akademického sochaře Stanislava Hanzíka.  Dne 26. února 2016 jej v Divadle na Vinohradech ministr kultury ČR Daniel Herman ocenil za celoživotní přínos titulem "Rytíř české kultury".

Karel Hašler (31. října 1879 Zlíchov – 22. prosince 1941 Mauthausen) byl český písničkář, herec, textař, skladatel, spisovatel, scenárista, dramatik a režisér, Rytíř české kultury in memoriam.

Karel Hašler (31 October 1879 in Prague – 22 December 1941 in Mauthausen) was a Czech songwriter, actor, lyricist, film and theatre director, composer, writer, dramatist, screenwriter and cabaretier. He was murdered in the Mauthausen concentration camp.


Osobní život.

Narodila se 19. prosince 1986 v Liberci. Její rodiče Pavel Hejn a Alena Hejnová ji už odmala vedli ke sportu. Vzorem jí byla i starší sestra Michaela, česká reprezentantka ve víceboji a účastnice LOH 2004 v Athénách.  Již od 2. třídy základní školy navštěvovala atletický kroužek a od 5. ročníku pak atletickou třídu na sportovní škole. Odmala také hrála na klavír, ale atletika nakonec dostala přednost. V 8. třídě začala trénovat v Jablonci pod atletickou trenérkou Danou Jandovou, která ji vedla v dalších letech k prvním juniorským úspěchům.  Po ukončení základní školy začala studovat libereckou Střední pedagogickou školu. Ve třetím ročníku začala trénovat v Praze (v USK Praha) pod trenérkou Martinou Blažkovou. Středoškolská studia úspěšně zakončila v roce 2006 a od té doby se profesionálně věnuje atletice. Je členkou atletického oddílu Dukla Praha, kde ji do konce sezony 2016 vedl trenér Dalibor Kupka, a sportovním vzorem jí je americká sprinterka Allyson Felixová.. Novým trenérem se stal bývalý německý překážkář Falk Balzer.  Žije v Praze s přítelem Honzou a mezi její záliby patří hra na klavír, cestování či golf. Jako talisman si s sebou na závody vozí plyšového medvěda jménem Česťa.

Kariéra.

Juniorské úspěchy, první národní rekordy.

Již v roce 2003 se v kanadském Sherbrooku stala na trati 400 m překážek mistryní světa do 17 let. V témže roce byla v anketě Atlet roku vyhlášena jako objev roku. O rok později pak v italském Grossetu obsadila 2. místo na mistrovství světa juniorů.  V roce 2005 získala na mistrovství Evropy juniorů v Kaunasu zlatou medaili. Její čas 55,89 s byl zároveň novým českým rekordem, výkon Anny Filičkové z roku 1983 (56,18 s) zlepšila o 29 setin. Dosaženým časem splnila i mírnější limit pro mistrovství světa dospělých v Helsinkách.  V 18 letech ji tedy čekala první velká akce. Na MS 2005 se neztratila. Časem 56,86 s skončila ve svém rozběhu čtvrtá a postoupila do semifinále. Tam skončila v čase 57,29 s sedmá.  Těsně po MS ji o český rekord připravila Alena Rücklová. Hejnová si rekord vzala zpět o rok později, kdy v Praze na závodech první ligy Evropského poháru v atletice zaběhla čas 55,83 s.  Na ME 2006 se opět probojovala do semifinále, kde ve svém běhu skončila časem 56,39 s pátá. Běžela i štafetu 4×400 m, do finále však ani tady nepostoupila.  V roce 2007 na mistrovství světa v japonské Ósace ukázala dobrou formu už v rozběhu, kdy si s vypuštěným závěrem pohlídala čtvrté postupové místo v čase 55,87 s, jen čtyři setiny za jejím osobním a národním rekordem. V semifinále pak zlepšila zmíněný osobní i národní rekord o celých 79 setin na 55,04 s, stačilo to však pouze na 6. místo v jejím běhu a 13. místo celkově.

2008: Sedmá na olympiádě v Pekingu.

Na mítinku Zlatá tretra v Ostravě dne 12. června 2008 znovu zlepšila český rekord na 400 m překážek na 54,96 s, poprvé se dostala pod hranici 55 sekund. Na letních olympijských hrách v Pekingu si v rozběhu pohlídala třetí postupovou pozici v čase 55,91 s. Ve svém semifinále skončila časem 55,17 s čtvrtá, což znamenalo postup (z každého ze dvou běhů postupovaly čtyři nejlepší závodnice) a první finále mezi dospělými na velké akci. Ve finále konaném 20. srpna 2008 si pak doběhla pro 7. místo, časem 54,97 s zaostala pouze jednu setinu za svým vlastním českým rekordem.

2009–2011: Vylepšování českého rekordu, čekání na medaili.

Dne 7. července 2009 na mítinku v Lausanne zaběhla trať v čase 54,94 s a opět zlepšila národní rekord. Na MS 2009 v Berlíně skončila v semifinále na celkovém jedenáctém místě a do osmičlenného finále nepostoupila.  Dne 10. června 2010 posunula hodnotu českého rekordu na Diamantové lize v Římě o 77 setin na 54,13 s. Na ME 2010 v Barceloně se probojovala do finále, kde obsadila 4. místo časem 54,30 s.  Na halovém mistrovství Evropy 2011 v Paříži startovala netradičně ve víceboji. Mistrovský pětiboj dokončila v osobním rekordu 4453 bodů na solidním 7. místě.  Dne 18. června 2011 v rámci Mistrovství Evropy družstev ve Stockholmu vytvořila časem 53,87 s nový český rekord (poprvé v historii pod 54 s). Dne 8. července 2011 na mítinku Diamantové ligy v Paříži český rekord znovu vylepšila o více než půl sekundy. Nový rekordní čas 53,29 s byl zároveň do té doby nejlepším světovým časem roku 2011. O nejlepší čas roku ji ještě před mistrovstvím světa připravila Jamajčanka Kaliese Spencerová, která na dalším mítinku Diamantové ligy v Londýně zaběhla výborný čas 52,79 s. Jako druhá žena světových tabulek však Hejnová cestovala do Jižní Koreje v roli kandidátky na jednu z medailí.  Do mistrovství světa vstoupila hladkým vítězstvím v rozběhu, s vypuštěným závěrem doběhla v čase 55,12 s. V semifinále doběhla druhá za Američankou Demusovou v čase 54,76 s. Finále se jí však nevydařilo podle představ, v závěru jí došly síly a doběhla v čase 54,23 s až sedmá. Pro zlatou medaili si doběhla v třetím nejlepším čase historie 52,47 s Američanka Lashinda Demusová. O den později se konaly rozběhy štafet na 4×400 m, Češky doběhly ve svém běhu třetí v čase 3:26,01, což nakonec stačilo na poslední postupové místo mezi finálovou osmičku. Ve finále pak štafeta v sestavě Denisa Rosolová, Zuzana Bergrová, Jitka Bartoničková a Zuzana Hejnová doběhla v čase 3:26,57 sedmá. Zlato vybojovaly s časem 3:18,09 Američanky.

2012: Olympijský bronz.

Halové mistrovství světa 2012 v tureckém Istanbulu vynechala, soustředila přípravu na letní vrcholy, kterými byly otevřené mistrovství Evropy 2012 v Helsinkách a především Olympijské hry 2012 v Londýně.  Na mistrovství Evropy byla považována za jednu z kandidátek na medaili, ve finále však doběhla s časem 54,49 s až čtvrtá a individuální medaile pod otevřeným nebem jí opět unikla. Reprezentační kolegyně Denisa Rosolová přitom skončila s časem 54,24 s před ní a získala stříbro. Hejnová neúspěch oplakala. Později však prohlásila, že tento neúspěch ji přiměl k důležitým změnám v přípravě, které ji nakonec dovedly k olympijské medaili. Z Helsinek si odvezla alespoň bronz ze štafety 4×400 m. Ve finále českou štafetu rozbíhala, další úseky běžely Zuzana Bergrová, Jitka Bartoničková a Denisa Rosolová.  Na olympijských hrách v Londýně se uvedla výhrou v rozběhu druhým nejlepším časem kvalifikace 53,96 s, poprvé v sezóně se dostala pod hranici 54 sekund. V semifinále doběhla ve svém běhu druhá za Ruskou Anťuchovou, znovu si vylepšila svůj nejlepší čas roku na 53,62 s. Ve finále, které se běželo 8. srpna 2012, si doběhla pro bronzovou medaili ve výborném čase 53,38 s, kterým zaostala pouze devět setin sekundy za svým vlastním českým rekordem. Rychlejší byly pouze zlatá Ruska Natalja Anťuchová s časem 52,70 s (osmý nejrychlejší čas historie) a stříbrná Američanka Lashinda Demusová (úřadující mistryně světa z Tegu) s časem 52,77 s. První velkou individuální medaili pod otevřeným nebem oslavila skokem do náruče svého přítele, který po skončení závodu sešel z hlediště dolů k dráze. Se štafetou 4×400 m rovněž postoupila do finále. Tam Češky doběhly poslední, po diskvalifikaci Nigérie však nakonec obsadily celkovou 7. příčku. Medaile si odvezly favorizované štafety USA, Ruska a Jamajky.  V celkové klasifikaci Diamantové ligy skončila v hodnocení disciplíny 400 m překážek třetí, pořadí suverénně ovládla Jamajčanka Kaliese Spencerová, která ovšem na olympiádě brala až čtvrté místo za Hejnovou.  Po skončení sezóny oznámila odchod ze skupiny Rychlý holky a od trenérky Martiny Blažkové. Jejím novým trenérem se stal Dalibor Kupka, který trénuje například i mistra Evropy a českého rekordmana na 400 m Pavla Masláka. Tato spolupráce byla ukončena po konci sezony 2016. Novým trenérem se stal Falk Balzer.  V anketě Sportovec roku skončila v konkurenci zlatých olympijských medailistů a dalších sportovců jedenáctá.

2013: Mistryně světa.

Na halovém ME ve švédském Göteborgu běžela hladkou čtvrtku. Bez problémů postoupila do šestičlenného finále, ve kterém doběhla v čase 52,12 s čtvrtá, osm setin od medaile. Po závodě si stěžovala na nevýhodnou vnitřní dráhu. Ve štafetě 4×400 m vybojovaly Češky bronz. Štafetu tentokrát rozbíhala Denisa Rosolová, po ní následovaly Jitka Bartoničková, Lenka Masná a Zuzana Hejnová jako finišmanka.  Při závodě Diamantové ligy 6. července 2013 v Paříži zvítězila v novém národním rekordu na 400 metrů s překážkami výkonem 53,23 s a upevnila své vedení v soutěži. Rekord pak na dalším závodě 26. července v Londýně zlepšila na 53,07 s.  Výše uvedenými výkony se v běhu na 400 m př. kvalifikovala na MS 2013 v Moskvě. Zde přesvědčivě vyhrála rozběh (čas 55,25 s) i semifinále (čas 53,52 s) a 15. srpna 2013 ji tedy čekalo velké finále. Mezi osmičkou finalistek chyběly olympijská vítězka z Londýna Ruska Natalja Anťuchová vyřazená v semifinále či Jamajčanka Kaliese Spencerová diskvalifikovaná v rozběhu za špatný přechod překážky. Největší konkurentkou Hejnové tak byla mistryně světa z Tegu 2011 a stříbrná olympijská medailistka z Londýna Lashinda Demusová z USA. Česká reprezentantka však ve finále triumfovala ve velkém stylu, doběhla si pro zlato v čase 52,83 s a druhou v pořadí, Američanku Dalilah Muhammadovou, za sebou zanechala o více než sekundu. Demusová skončila třetí. Vítězný čas znamenal nový český rekord a pro Hejnovou první běh pod hranicí 53 sekund. Zaostala pouze 49 setin sekundy za platným světovým rekordem Rusky Julije Pečonkinové z roku 2003 (52,34 s). Čekal ji ještě start ve štafetě na 4×400 m, české kvarteto však do finále nepostoupilo.  Po mistrovství světa vyhrála i oba závěrečné závody v Diamantové lize a zůstala tak na trati 400 m překážek v sezóně neporažena, když vyhrála všech 13 závodů, ke kterým nastoupila. Vyhrála zároveň i celkové hodnocení disciplíny v rámci Diamantové ligy.  Její úspěšná sezóna se odrazila i v různých sportovních anketách. Byla zvolena českým Atletem roku 2013 i českým Sportovcem roku 2013. V anketě o Světovou atletku roku 2013 ji sice pořadatelé vybrali mezi nejlepší trojici, avšak cenu si nakonec odnesla trojnásobná mistryně světa Jamajčanka Shelly-Ann Fraserová-Pryceová.

2014: Ztracená sezóna.

Počátkem ledna si při tréninku zlomila zánártní kůstku v levé noze. Toto zranění ji vyřadilo z halové sezóny. To ale nebylo vše. Následné komplikace – bolestivý zánět v patě – ji trápily celé léto a donutily ji vynechat i ME 2014 v Curychu. Zdravotních problémů se zbavila až během podzimu zásluhou několikatýdenní léčby u vyhlášeného německého ortopeda Müllera-Wohlfahrta. V zimě již naplno trénovala, absolvovala soustředění v Jižní Africe a do nové sezóny vzhlížela s optimismem.

2015: Opět na vrcholu.

Na halovém mistrovství Evropy v Praze zvolila trať 800 m, ovšem skončila hned v rozběhu. Štafetě 4×400 m pak pomohla ke 4. místu.  Prvním dokončeným závodem pod otevřeným nebem od návratu po zranění pro ni byla Zlatá tretra Ostrava 2015, kde zvítězila před svou krajankou Denisou Rosolovou v čase 55,13 s. Tento čas jí zároveň zajistil nominaci na MS 2015 v Pekingu. Diamantovou ligu zahájila dvěma třetími místy (Birmingham, Oslo), všechny tři červencové závody však ovládla (Paříž, Londýn, Stockholm) a do Pekingu cestovala jako držitelka druhého nejlepšího času roku (53,76 s z Paříže).  Na MS 2015 v Pekingu přesvědčivě vyhrála svůj rozběh i semifinále a ve finále pak triumfovala v nejlepším čase sezóny 53,50 s. Držitelka do té doby nejlepšího času sezóny Američanka Shamier Littleová skončila s odstupem v čase 53,94 s stříbrná.  Po mistrovství světa si doběhla i pro celkové vítězství v Diamantové lize, když vyhrála i závěrečný mítink v Curychu.

Účast na velkých akcích.

Tato sekce obsahuje přehled výsledků Zuzany Hejnové na letních olympijských hrách a na mistrovstvích světa či Evropy, a to jak pod otevřeným nebem, tak v hale.

Vývoj českého rekordu na trati 400 m překážek.

Pro srovnání: platný světový rekord na této trati drží Ruska Julija Pečonkinová časem 52,34 s dosaženým 8. srpna 2003 v Tule.

Výkony Zuzany Hejnové v jednotlivých sezónách.

Běh na 400 metrů překážek.

Symbol rovnítka (=) označuje, že stejného výkonu dosáhly dvě či více atletek.

Úspěchy v Diamantové lize.

Diamantová liga je každoroční seriál atletických mítinků pořádaný od roku 2010.

Zuzana Hejnová (* 19. prosince 1986 Liberec) je česká atletka, jejíž specializací je běh na 400 m překážek a běh na 400 m. Na trati 400 m překážek je bronzovou medailistkou z LOH 2012 v Londýně a dvojnásobnou mistryní světa z MS 2013 v Moskvě a MS 2015 v Pekingu.

Zuzana Hejnová (; born 19 December 1986) is a Czech athlete. She competes in the 100 metres, the 100 metres hurdles, the 400 metres and the 400 metres hurdles, and also the heptathlon. She is a two-time World Champion in the 400 metres hurdles, winning in 2013 and 2015.


Výstavba.

Trať byla vybudována z iniciativy francouzské koloniální správy Francouzské západní Afriky, kterou vyvolaly objevy bohatých nalezišť železné rudy v okolí horského masivu "Kidjat Idždil". Přípravné práce na výstavbě, které započaly v r. 1940, přerušila druhá světová válka a byly obnoveny v r. 1952. Stavbu investovala akciová společnost "Société Anonyme des Mines de Fer de Mauritanie" (MIFERMA), která přijala formální rozhodnutí o zahájení výstavby 21. března 1960. První kilometr byl slavnostně uveden do provozu 5. března 1961 a stavba byla dokončena 25. března 1963. Slavnostní zahájení provozu na celé trati se uskutečnilo až 16. června 1963 za účasti mauritánského prezidenta, přestože kolaudace proběhla 21. dubna a první vlak tratí projel již 1. června.  V r. 1974 byla trať znárodněna jako součást majetku společnosti MIFERMA a její správa přešla pod státní podnik "Société Nationale Industrielle et Minière" (SNIM). V letech 1976 až 78 se trať stala cílem útoků a sabotáží ozbrojenců fronty Polisario.  V nejbližších letech se plánuje modernizace trati, aby se zvýšila její využitelnost, a rovněž vybudování nové vlečky do povrchového dolu Guelb al-Aouj.

Tunel Šúm.

Trasa byla projektována tak, aby vedla mauritánským územím podél hranice se Západní Saharou. Trať vede od Atlantského oceánu východně až ke zlomu hranice poblíž města "Šúm" (Choum) a tam se stáčí na sever. V tomto zlomu byla trasa původně projektována v úpatí horského útesu, které ovšem leží na území Západní Sahary, tehdy spravované Španělskem. Francouzi a Španělé nenalezli dohodu, která by umožnila exteritoriální vedení železnice, údajně kvůli nadneseným španělským požadavkům. Proto musel být vybudován útesem tunel, který leží na mauritánské straně hranice. Tunel, který vede ve značném spádu žulovým masivem, je 1 893 m dlouhý a byl nazván památníkem evropské blbosti v Africe.  Když v r. 1976 jižní část Západní Sahary připadla na krátkou dobu Mauritánii, byl v r. 1978 vybudován obchvat tunelu v délce 5 km, který vede relativně rovnou pouští. Od toho roku není tunel v provozu.

Popis.

Na trati jsou 2 nádraží (mimo vleček k dolům a přístavu) a 7 zastávek, které jsou ve vzdálenostech zhruba 60 km. Trať nemá automatické zabezpečení, řízení provozu je zajišťováno vysílačkami. Nejmenší poloměr oblouku je 1 000 m, největší podélný sklon 5 ‰. Průměrná rychlost vlaků je 38 km/h. Ročně se po trati přepraví asi 14 miliónu tun nákladu a její roční výkon je 16,6 miliardy tunokilometrů.

Provoz.

Vlaky.

Na trati je provozována především nákladní doprava železné rudy. Nákladní vlaky, které patří k nejdelším na světě, jsou dlouhé až 2,5 km a skládají se z 200 až 210 vozů s nákladem 84 t na každém z nich při osovém zatížení brutto 26 t. Nákladní vlaky, doplněné služebními vagóny, jsou provozovány denně (3 v každém směru) a jsou taženy 3 až 4 dieselelektrickými lokomotivami General Motors EMD SD40 o výkonu 2 430 kW.  Některé vlaky jsou kvůli přepravě automobilů provozovány jako smíšené a jsou doplněny doprovodnými osobními vozy (I. a II. třída). Jednou až dvakrát ročně jsou ze Šúmu do Zouaretu vypravovány tzv. pouštní vlaky; jde o osobní vlaky pro turisty, které jsou taženy staršími dieselovými lokomotivami CC Alsthom. V červenci 2018 dostala železnice nové přírůstky do vozového parku. Jedná se o 3 osobní vozy Českých drah řady B249, které už nejsou potřebné. Prodej vozů zařídila česká obchodní firma SSS Trade s.r.o..

Údržba.

Provoz této extrémní trati vyžaduje značnou údržbu, která je zabezpečována speciálními pracovními četami. Jejich základny jsou od sebe vzdáleny cca 150 km a jejich hlavním úkolem je odstraňování navátého písku, což se provádí především ručně lopatami. Kromě toho je správa trati vybavena speciálním vlakem, který trať pravidelně projíždí a zametá písek z kolejí, a dále automatickou podbíječkou.

Mauritánská železnice je jedinou železniční tratí v Mauritánii. Jedná se jednokolejnou trať normálního rozchodu o délce 704 km. Spojuje povrchové doly na železnou rudu v oblasti "Zouérat" s přístavem Nuadhibú. Je provozována "Société Nationale Industrielle et Minière" (Státní průmyslový a důlní podnik).

The Mauritania Railway is the national railway of Mauritania. Construction of the line began in 1960, with it opening in 1963.. It consists of a single, railway line linking the iron mining centre of Zouerate with the port of Nouadhibou, via Fderik and Choum. The state agency "Société Nationale Industrielle et Minière" (National Mining and Industrial Company, SNIM) controls the railway line.


Historie.

Dnešní katedrále předcházelo více kultovních staveb. První kostel zde vznikl ve 4. století a v roce 666 lehl popelem. V roce 920 byl zřízen nový kostel, který byl ve 13. století nahrazen současnou katedrálou.  V roce 1282 biskup Bernard z Castanetu zahájil stavbu katedrály ve stylu cihlové gotiky. Stavba byla z větší části dokončena v roce 1383, přesto byly stavební práce definitivně ukončeny až v roce 1492. Ještě pod vlivem Albigenské křížové výpravy byla katedrála vybudována jako jednolodní stavba jako pevnost a mohla sloužit jako opevněný kostel. Její zdi jsou až šest metrů silné. V letech 1355-1366 byla postavena zvonice vysoká 78 metrů. Věž je v dolní části čtvercová se zaoblenými rohy. Novější osmiboká horní část pochází z let 1485-1492. Okolo střechy se nacházejí chrliče z bílého kamene.

Interiér.

V protikladu ke strohému zevnějšku je interiér katedrály bohatě umělecky vyzdoben. Italští umělci vytvořili fresky ve stylu rané renesance. Freska na klenbě je 97 m dlouhá a 28 m široká, což z ní činí největší dílo italské renesance ve Francii. Byla zhotovena v letech 1509-1512 umělci z Modeny a Bologne. Malba na západní stěně lodi představuje Poslední soud. Dílo neznámého franko-vlámského malíře z let 1474-1484 je jedním z nejvýznamnějších uměleckých děl pozdního středověku. Biskup Ludvík I. z Amboise nechal na konci 15. století postavit lektorium ve stylu flamboyantní gotiky.  Varhany vytvořil v letech 1734-1736 Christophe Moucherel a v letech 1977-1981 je restauroval Bartoloméo Formentelli. Nástroj patří k největším a nejvýznamnějším barokním varhanám ve Francii.

Katedrála svaté Cecilie (fr. "Cathédrale Sainte-Cécile") je katolický katedrální kostel ve francouzském městě Albi, sídlo zdejšího arcibiskupa. Katedrála, která patří k největším cihlovým kostelům na světě, je zasvěcená svaté Cecilii. Má rovněž statut baziliky minor.

The Cathedral Basilica of Saint Cecilia (French: "Basilique Cathédrale Sainte-Cécile d'Albi"), also known as Albi Cathedral, is the most important Catholic building in Albi, France and is the seat of the Catholic Archbishop of Albi. First built as a fortress in the aftermath of the Albigensian Crusade; begun in 1282 and under construction for 200 years, it is claimed to be the largest brick building in the world.


Život a kariéra.

Sylvie předváděla modely dámského oblečení a doplňků mj. pro módní návrháře Gucci a Dolce & Gabana. Nejprve se proslavila jako herečka v seriálu "Costa!" Odtud její kariéra vedla do televize TMF a uváděla také hitparádu nizozemské televizní stanice MTV.  Její vztah s Rafaelem van der Vaart je sledován veřejností v celé Evropě. Do všeobecného povědomí se dostali v roce 2004, kdy byla Sylvie společnicí Rafaela na Mistrovství Evropy ve fotbale v Portugalsku. 10. června 2005 uzavřeli sňatek za účasti televizních kamer. Jejich svatbu vysílala televizní stanice SBS za obrovské sledovanosti. Právě proto, že blondýnka Sylvie patří k celebritám a je považována za jednu z nejkrásnějších žen v Nizozemsku, byla dvojice často přirovnávána k Beckhamovým. V roce 2005 se pár odstěhoval do Německa, kde Rafael van der Vaart hrál za německý tým Hamburger SV, kam přestoupil z Ajaxu Amsterdam. 28. května 2006 se jim narodil prvorozený syn, který dostal jméno Damian Rafael. Od srpna 2010 žila rodina v Londýně, kde Sylviin manžel byl hráčem klubu Tottenham Hotspur. Nyní se však Rafael a Sylvie se synem vrátili do Hamburgu. Po sedmi letech manželství se rozešli kvůli častým hádkám a sporům. K největšímu rozporu údajně došlo na Nový rok po dlouhodobější manželské krizi, když došlo k ostré hádce, která vygradovala až k facce. Rafael musí zaplatit Sylvii za rozvod 5 milionů eur (asi 130 milionů korun), přesně tak, jak to měli v předmanželské smlouvě.  16. června 2009 oznámila Sylvie, že onemocněla rakovinou prsu. Tumor byl objeven měsíc předtím a poté operativně odstraněn. Následně podstoupila Sylvie podpůrnou chemoterapii. Toto onemocnění se ale na Sylvii negativně nepodepsalo, protože pořád patří k nejžádanějším světovým kráskám.  Po rozvodu se stal jejím novým milencem francouzský IT byznysmen, krasavec a pracháč Guillaume Zarka. Pak byl jejím partnerem americký podnikatel Samuel Deutsch. Ale holandská modelka už po třech měsících vztahu zjistila, že ji to s Američanem nebaví. Rozešli se v lednu 2015.  Sylvie van der Vaart často vystupuje v německých televizních stanicích jako moderátorka nebo prominentní host zábavných pořadů. Zúčastnila se např. soutěže „Kdo se stane milionářem“ ("Wer wird Millionär"), což je dlouhodobě úspěšná německá verze formátu Milionář, kterou uvádí populární moderátor Günther Jauch. Pořad byl odvysílán 4. června 2012 na stanici RTL. Výhru 125 000 euro věnovala Sylvie na dobročinné účely. Začátkem 21. století byla moderátorka televizních pořadů častou výzdobou pokojíčků pubertálních mladíků v Nizozemsku. Vedle zpěvačky skupiny Girls Aloud Cheryl Cole si získala Sylvie Meisová největší procento přízně čtenářů novin SportPlus. Dnes je Sylvie Meis tváří značky Hunkemoeller, specializující se na spodní prádlo. Předvádí vlastní řadu prádla s názvem The Sylvie Collection.

Sylvie Françoise Meis (*13. dubna 1978 Breda, Nizozemsko) je nizozemská moderátorka a modelka. Je známá také jako bývalá manželka proslulého fotbalisty Rafaela van der Vaart.

Sylvie Françoise Meis (born 13 April 1978) is a Dutch television personality and model. She is also popular in Germany.


Historie.

V roce 1911 se spojilo devět židovských obcí ruských a polských imigrantů, z nichž každá měla svou vlastní modlitebnu, a vytvořilo sdružení "Agoudas Hakehilot", aby společně vybudovaly synagogu. Sdružení získalo pozemek v ulici Rue Pavée, který byl sice jen 30 metrů dlouhý a 12 m široký, avšak ležel přímo uprostřed čtvrti Marais, ve které žilo od 19. století mnoho židovských přistěhovalců z východní Evropy. Stavba byla plně hrazena ze soukromých zdrojů. V dubnu 1913 byl položen základní kámen a již v říjnu téhož roku byla synagoga používána, ačkoli oficiální inaugurace se konala až 7. června 1914.  Před svátkem Jom kipur v roce 1941 byla budova poškozena výbuchem stejně jako šest dalších pařížských synagog. Po druhé světové válce byla obnovena.  Dne 4. července 1989 byla synagoga jakožto jediná stavba tohoto druhu postavená v secesním slohu zanesena do seznamu historických památek. Předmětem ochrany není jen budova samotná, ale i veškeré vnitřní secesní vybavení.  Synagoga dodnes slouží svému účelu. Pro běžné návštěvníky není přístupná, otevírá se pouze při zvláštních příležitostech, jako jsou např. Dny evropského dědictví.

Architektura.

Stavbu navrhl architekt Hector Guimard. Konstrukce je kamenná a železobetonová. Zvlněná fasáda je rozdělena do tří částí a je zvýrazněna úzkými dvojitými okny a úzkými pilastry, které jsou zakončeny květinovými motivy. Pod zaoblenou střešní římskou jsou desky s desaterem. Nad vchodem je Davidova hvězda, která zde ovšem byla umístěna až při renovaci po druhé světové válce.  Za trojdílným portálem se nachází vestibul, odkud vedou boční schody na ženskou galerii. Hlavní loď je úzká a neobvykle vysoká. Je osvětlena oknem ve stropě a velkým oknem v čelní zdi na schránou na Tóru.  Uprostřed lodi se nachází bima, která je obklopena čtyřmi secesními svícny. Vnitřní vybavení synagogy (nábytek, štuková výzdoba, svítidla, lavice, zábradlí) s výjimkou chanukového svícnu je rovněž návrhem Hectora Guimarda. Lavice mají stejné zvlněné prohnutí jako fasáda a jsou zdobeny trojúhelníkovým motivem.

Synagoga Pavée (francouzsky "Synagogue de la rue Pavée", též nazývaná synagoga Agoudas Hakehilot) je ortodoxní synagoga ve 4. obvodu v Paříži v historické čtvrti Marais v ulici "Rue Pavée" č. 10, po které nese své hlavní jméno. Synagoga není součástí Centrální konzistoře. Byla postavena v secesním slohu v roce 1913 a oficiálně otevřena o rok později.

The Agoudas Hakehilos Synagogue (אֲגֻדָּת־הַקְּהִלּוֹת, Union of the communities), at 10 rue Pavée, in the 4th arrondissement of Paris (Le Marais quarter), commonly referred to at the Pavée synagogue, rue Pavée synagogue, or Guimard synagogue, was designed by Art Nouveau architect Hector Guimard and erected between 1913 and 1914.


Historie.

V roce 1819 získala židovská obec pozemek ležící mezi ulicemi "Rue du Vertbois" a "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" a získala povolení francouzského krále Ludvíka XVIII., vystavět na něm synagogu. Parcela ležela ve čtvrti Marais, kde se usadila početná skupina židů již v 18. století. Stavbou byl pověřen architekt Sandrié de Jouy. Stavba byla zahájena v roce 1822. V roce 1848 však byly zjištěny nedostatky v konstrukci budovy a roku 1850 musela být synagoga uzavřena. Budova byla za finančního přispění francouzského bankéře Jamese Rothschilda přestavěna podle plánů Alexandra Thierryho (1810–1890) a v roce znovu 1852 otevřena. Až do otevření Velké synagogy v ulici "Rue de la Victoire" byla hlavní synagogou pařížských židů. Se svými 1200 místy však brzy přestala kapacitně vyhovovat. Vzhledem k velkému příchodu židů ze severní Afriky během 20. století je synagoga sefardského ritu.

Architektura.

Architekt Alexandre Thierry použil pro synagogu ocelovou konstrukci, což bylo v té době pro sakrální stavby velmi neobvyklé. Samotná synagoga je od ulice oddělena zdí se třemi portály. Na prostředním největším je nápis „"Liberté, Égalité, Fraternité"“ (Rovnost, volnost, bratrství). Průčelí synagogy je opatřeno rozetou se symbolem Davidovy hvězdy. Na štítu jsou hodiny, které mají místo číselníku znamení zvěrokruhu.  Interiér tvoří hlavní loď a malé boční lodě vymezené dvěma řadami šesti arkád. Těchto dvanáct oblouků symbolizuje dvanáct izraelských kmenů. Štíhlé litinové sloupy nesou emporu. Chór je zvýšený o čtyři schody a oddělen pozlaceným zábradlím. Uprostřed chóru se nachází bima, v jeho závěru pak mramorový Aron ha-kodeš (schrána na Tóru). Na vrcholku schránky jsou desky s desaterem. Strop, ve kterém jsou rozety, a stěny jsou barevně vymalované a vyzdobené hebrejskými nápisy. Synagoga má rovněž varhany, které jinak v ortodoxních synagogách nejsou povoleny.

Synagoga Nazareth (francouzsky "Synagogue Nazareth") je nejstarší dochovaná synagoga v Paříži. Nachází se v historické čtvrti Marais ve 3. obvodu v ulici "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" č. 15. Názvy synagog se v Paříži odvozují obvykle podle ulice, ve které sídlí. Tato synagoga se však nazývá jen "Nazareth", protože název ulice Notre-Dame-de-Nazareth (Panny Marie Nazaretské) zní příliš „křesťansky“. Synagoga byla vysvěcena v roce 1852, od 3. července 1986 je historickou památkou. Vzhledem k židům původem ze severní Afriky žijícím v okolí, je synagoga sefardskému ritu.

The Synagogue de Nazareth is situated on the Rue Notre-Dame-de-Nazareth, in the 3rd arrondissement of Paris, and is the oldest of the 'great' synagogues of Paris. It is normally known as "Synagogue Nazareth" rather than "Synagogue de la rue Nazareth", its official name.


Historie.

Nejstarší pařížská synagoga v ulici "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" začala již několik let po svém otevření v roce 1852 kapacitně nedostačovat. V roce 1865 bylo proto rozhodnuto o výstavbě dalších dvou. Město Paříž se zavázalo, že ponese polovinu nákladů na jejich výstavbu. Navíc poskytlo jeden pozemek v ulici "Rue des Tournelles" ve čtvrti Marais, kde již v 18. století žila početná skupina židů, a druhý v ulici "Rue de la Victoire" v 9. obvodu.  V roce 1867 začala výstavba synagogy v "Rue de la Victoire". Stavební práce byly přerušeny prusko-francouzskou válkou a byly dokončeny v roce 1876. Slavnostní otevření synagogy proběhlo již v roce 1874. Architektem stavby byl Alfred-Philibert Aldrophe (1834-1895), který postavil rovněž synagogy ve Versailles a Enghien-les-Bains v Île-de-France.  Dne 21. dubna 1890 měl v synagoze svatbu Alfred Dreyfus, známý z pozdější Dreyfusovy aféry.  V neděli před židovským svátkem Roš ha-šana se v této synagoze koná vzpomínková ceremonie na oběti deportací za druhé světové války, kterou přenáší televize.

Architektura.

Synagoga v ulici "Rue de la Victoire" je největší synagogou ve Francii s kapacitou 1800 osob. Je 38 metrů vysoká, 44 metry dlouhá a 17 metrů široká.  Na základě románských prvků jako jsou obloukové arkády a tvar oken se stavba řadí k typu novorománských synagog. Fasáda do ulice je tvořena třemi částmi. V dolní se nachází trojitý portál. Na římse mezi prvním a druhým patrem je hebrejský citát z knihy proroka Izajáše: „...ve svém domě modlitby je oblažím radostí (...); Můj dům se bude nazývat domem modlitby pro všechny národy.“ Prostřední část je opatřena třemi arkádami, v každé je dvojité obloukovité okno s rozetou. Fasáda je zakončená obloukovým štítem, který je opatřen velkou rozetou a po obvodu nese hebrejský nápis „Není to nic jiného než dům Boží, je to brána nebeská.“ Uprostřed štítu na jeho vrcholu jsou umístěny desky s desaterem.  Ze vstupní haly v přízemí vedou schody na galerii žen. Synagoga má tři lodě, z nichž střední má trojnásobnou šířku oproti bočním lodím. Nad každou boční lodí je empora. Nad arkádami běží vlys, na kterém je v hebrejštině deset přikázání. V dalším patře je triforium s dalšími menšími arkádami, které pokračují k chóru. Nad nimi je řada rozet tvořící okna.  Loď je ukončena monumentálním obloukem, za kterým se nachází chór. Před chórem se nachází bima, za ní stojí osmiramenný stříbrný svícen, dar Gustava Rothschilda. Chór je tvořen pěti velkými arkádami, které symbolizují pět knih Tóry. Před prostřední arkádou stojí Aron ha-kodeš (výklenek se schránou na Tóru), ke kterému vede deset mramorových schodů. Výklenek je opatřen rozetou a na jeho vrcholu jsou umístěny desky s desaterem. Ve zbývajících arkádách je 12 oken symbolizující dvanáct izraelských kmenů. V arkádách je rovněž pět rozet, jichž střed tvoří Davidova hvězda, a které odkazují na Abraháma, Mojžíše, Davida, Izajáše a Ezdráše.

Velká synagoga v Paříži (francouzsky "Grande Synagogue de Paris") nebo též Synagoga Victoire ("Synagogue de la Victoire") je největší synagoga ve Francii. Nachází se v Paříži v 9. obvodu v ulici "Rue de la Victoire" č. 44, podle které je pojmenována, neboť synagogy v Paříži nesou jména ulic, ve kterých sídlí. Byla vysvěcena v roce 1874, roku 1987 byla prohlášena kulturní památkou.

The Grand Synagogue of Paris, generally known as Synagogue de la Victoire or Grande Synagogue de la Victoire, is situated at 44, Rue de la Victoire, in the 9th arrondissement. It also serves as the official seat of the chief rabbi of Paris.


Život.

Nancy Hustonová se narodila v Calgary v Kanadě, kde žila do patnácti let, než se s otcem přestěhovala do amerického státu New Hampshire. Matka rodinu opustila, když bylo Nancy šest. Tato zkušenost ji později inspirovala při psaní knihy "La Virevolte" (1994).  Vysokoškolské studium začala Hustonová na Sarah Lawrence College v New Yorku. Při studiu se jí naskytla možnost ročního studijního pobytu v Paříži. Zde také v roce 1973 získala magisterský titul na École des hautes études en sciences sociales. Diplomovou práci na téma nadávek psala pod vedením francouzského filozofa a sémiotika Rolanda Barthese.  Hustonová se vdala za bulharsko-francouzského filozofa Tzvetana Todorova, s nímž má dvě děti. V současné době žijí odděleně. Hustonová je ve vztahu se švýcarským malířem Guy Obersonem.

Kariéra.

Hustonová se začala věnovat psaní při pobytu ve Francii, kdy jí začaly vycházet články v novinách. Svou prvotinu, "Les Variations Goldberg", napsala v roce 1981 a byla za ni nominována na francouzskou literární cenu Prix Contrepoint.  Od roku 1980 Hustonová publikovala přes 45 knih, včetně divadelních her a dětských knih. Primárně píše ve francouzštině, avšak některé z vlastních publikací si také sama překládala. Jedinou výjimkou byla kniha "Plainsong" (1993), kterou napsala v angličtině a až poté přeložila do francouzštiny. Vydavatele našla až s francouzskou verzí.  Za svou kariéru byla nominována na mnoho literárních cen. Kromě románů a esejí se věnuje i dětské literatuře a psaní scénářů. Píšectaké literaturu faktu.  V roce 2005 získala Hustonová nejvyšší civilní vyznamenání Kanady, Řád Kanady, který je udělován za mimořádné zásluhy pro Kanaďany. Od té doby se může titulovat jako Důstojnice Řádu Kanady. O rok později získala francouzské literární ocenění Prix Femina za knihu Rodová znamení.  Hustonová čestný doktorát na Univerzitě v Liège a na Ottawské univerzitě.

Nancy Louise Hustonová (* 16. září 1953, Calgary) je kanadská spisovatelka a esejistka, která píše především ve francouzštině a překládá své práce do angličtiny.

Nancy Louise Huston, OC (born September 16, 1953) is a Canadian-born novelist and essayist who writes primarily in French and translates her own works into English.


Biografie.

Narodil se v Grodně v carském Rusku (dnes Bělorusko). Studoval inženýrství na Varšavské polytechnice. Ještě v Polsku se angažoval v hnutích Betar a Irgun. V letech 1938 až 1939 byl, společně s Avrahamem Sternem, spoluredaktor polských novin Irgunu s názvem "Di Tat" (doslova „Stát“).  Spolu se Sternem tajně imigrovali do mandátní Palestiny a stali se členy židovské polovojenské organizace Lechi (známé též jako Sternův gang). V prosinci 1941 se pokusil vycestovat do Turecka k jednání s nacistickými představiteli o masovém propuštění Židů z východní Evropy, výměnou za spolupráci Lechi při boji proti Spojenému království. Jeho mise však byla přerušena, když byl uvězněn v Sýrii. Po repatriaci byl dán Brity do vazby v Latrunu, kde se mu s dalšími 19 druhy podařilo vykopat 70metrový tunel, kudy 1. listopadu 1943 uprchli. Po Sternově smrti se stal členem nejužšího vedení Lechi (triumvirátu), společně s Jisra'elem Eldadem, šéfem propagandy, a Jicchakem Šamirem, šéfem operací.. Jelin-Mor se staral o politické zájmy Lechi.  Byl jedním ze strůjců atentátu na lorda Moyna. Boj proti Britům spatřoval v mezinárodním měřítku a vyslovil se pro spolupráci s jinými antikolonialistickými skupinami, včetně palestinských a arabských skupin. Po masakru Dejr Jásin osobně konfrontoval Eldada.  V roce 1948 vytvořil Kandidátku bojovníků a byl zvolen do izraelského parlamentu (Knesetu), kde byl členem komise pro vnitřní vztahy. V roce 1949 byl souzen a odsouzen za vraždu emisara OSN Folke Bernadotta ze září 1948, ale byl propuštěn poté, co jeho strana uspěla v parlamentních volbách.  V roce 1949 odsoudil dělení Palestiny jako „handlování s územím domoviny“ a byl rovněž odpůrcem palestinského práva návratu. Později prodělal přerod z pravicového politika na levicového v souvislosti s prosovětským postojem některých radikálů z Lechi ve 40. letech, obhajováním prosovětské zahraniční politiky. Rovněž tak otočil list ve vztahu k palestinským Arabům a věnoval mnoho úsilí na usmíření s palestinskými Araby a jednáním s Organizací pro osvobození Palestiny (OOP). V roce 1956 pomáhal založit skupinu "Semitic Action", jejíž časopis redigoval.

Natan Jelin-Mor (: נתן ילין-מור, rodným jménem Natan Friedman-Jelin; 1913 – 19. února 1980) byl revizionistický sionistický aktivista, vůdce Lechi a izraelský politik. Jako již starší se stal radikálním pacifistou, který podporoval jednání s Organizací pro osvobození Palestiny (OOP) a významné územní ústupky v rámci izraelsko-palestinského konfliktu.

Nathan Yellin-Mor(, Nathan Friedman-Yellin; 1913 – 19 February 1980) was a Revisionist Zionist activist, Lehi leader and Israeli politician. In later years, he became a leader of the Israeli peace camp, a pacifist who supported negotiations with the Palestine Liberation Organization and concessions in the Israeli-Arab conflict.


Námět.

Román rozvádí děj předešlého dílu ("Návrat Rámy") a líčí příběh Nicole des Jardinsové, Richarda Wakefielda a Michaela O'Toola, kteří zůstali v Rámovi poté, co z něj odletěl zbytek průzkumné posádky.

Obsah knihy.

Kniha má celkem 5 kapitol:

Děj.

Nicolin deník.

Nicolin deník popisuje období, kdy jsou lidé v Rámovi. Je psána formou deníkových zápisů. Část začíná narozením prvního společného dítěte Richarda a Nicole, dcery Simone. Rodina žije v „doupěti“ pod útvarem zvaným New York. Své potřeby si zajišťuje u Rámanů přes komunikační zařízení, kam zadává specifikace potřeb ve formě chemického složení. Nicole se prioritně stará o svou dceru, Richard se snaží zdokonalovat technické vybavení a věnuje se tvorbě novým přístrojů (například malých robotů, kteří mají tvary různých historických postav) a Michael se snaží studovat. Ve vztahu k Simone se Richard chová spíše vlažně, kdežto Michael je velmi vřelý a se Simone tráví hodně času. Zároveň ji učí katolické věrouce.  Nicole a Richardovi se narodí další dcera, Katie, která je však zcela odlišná od Simone. Simone je spíše klidná a nenáročná, Katie je velmi aktivní a vyžaduje neustálou pozornost. Mezi Richardem a Katie se vytváří zvláštní pouto. Nicole po čase začne mít podezření, zdali Richard nezačíná žárlit na Michaela. Zároveň ji napadá myšlenka, že za předpokladu, že stráví zbytek života v Rámovi, by bylo vhodné, aby jejich děti měly co největší diverzitu genů. To by se zajistilo tím, že by měla děti s Michaelem. Navíc u Richarda má podezření, že má sklon mít především dcery, zatímco u Michaela by byla velká pravděpodobnost, že bude mít syna. S tímto plánem se svěřuje Richardovi, který ji ze začátku podporuje. Ovšem Michael je proti, a i když se jej podaří přesvědčit, v danou noc se nedokáže dostatečně vzrušit. Stejná situace následuje i později. Na to již Richard reaguje velmi ostře a po jedné z hádek odchází od rodiny. Michael se cítí provinile a více se upíná k modlitbám. Následně se podaří Nicole Michaela přesvědčit k dalším pokusům a poté s ním i otěhotní. Má se narodit syn Benjy, který ovšem má Whittinghamův syndrom, tj. poruchu učení. Jelikož Richard se stále nevrací, začínají spolu Michael a Nicole trávit i noci a narodí se jim další syn – Patrick. Nicole však začíná mít živé sny týkající se Richarda a rozhodne se jej hledat. Poté, co se vrací, zjišťuje, že Katie se ztratila a jde ji hledat. Při hledání Katie vstupuje do prostoru Oktopavouků a nachází i různé vycpané tvory a taktéž fotografie ze svého doupěte. Zde jsou na fotkách i přesně vyjádřeny početí dětí. Nicole s hrůzou zjišťuje, že jsou oktopavouky pozorováni. Nachází Katie, ale taktéž se dostává do kontaktu s oktopavoukem. Oktopavouk je však nechává odejít. Po čase je objeven Richard a má u sebe vzkaz, že oktopavouci jsou mírumilovní. Richard je ovšem mimo sebe, mnohdy se cítí jak ve snu a nedokáže si vzpomenout na to, co se během dvou let stalo. Richardovi a Nicole se narodí další dcera, Eleonora (Ellie). Loď směřuje k hvězdě Sirius, u které je kosmická stanice, kterou lidé nazvali jako Uzel.

V Uzlu.

Poté, co kosmická loď Ráma přiletěla k Uzlu, byli lidé přepraveni do tohoto zařízení. Zde se podrobovali různým testům. Oproti jejich původnímu doupěti v Rámovi bylo jejich nové útočiště vybaveno velmi komfortně a tak, aby odpovídalo jejich potřebám. Z tohoto lidé poznali, že byli na Rámovi důkladně sledováni, včetně všech svých typických potřeb a zvyků. V Uzlu se lidé také podrobovali různým testům a zkouškám, ovšem tak, aby nedošli ke kontaktu s jinými tvory. Jednou se Richard rozhodl opustit pokoj a jít na průzkum do Uzlu. Další den byl přinesen Orlem, ptačím mužem. Orel vysvětlil, že byl vytvořen inteligencí Uzlu, aby mohl komunikovat s lidmi, jelikož zosobněná komunikace je pro ně přijatelnější.  Zároveň Orel lidem sdělil, že po období testů je bude čekat úkol – Ráma se vydá zpět na cestu k Zemi, ze které vezme 2 000 lidí na bližší prozkoumání. Pro tyto osadníky bude vytvořena v Rámovi speciální sekce, kterou budou obývat, tzv. habitat. Na konstrukci tohoto habitatu se měli lidé podílet. Kromě rozložení jednotlivých čtvrtí a sociálních budov bylo třeba navrhnout i pomocné bioty, stroje, které budou lidem pomáhat při životě. Oproti standardním biotům v Rámovi byli zvoleni bioti-lidé, kteří měli těla známých osob, jako například Abrahama Lincolna či Alberta Einsteina. Zároveň bude potřeba odvysílat k Zemi zprávu, aby byli v určenou dobu lidé připraveni se nalodit. Úkol natočit tuto zprávu dostala Nicole. Jelikož v jednu chvíli přecházela zpráva až do výhrůžky, měla Nicole výhrady a dokonce se vzpírala zprávu natočit. Orel jí proto dovolil se projet Uzlem, vysvětlil jí principy a zároveň jí umožnil komunikovat s jiným kosmoplavcem, podivným ve vodě žijícím hadem. Nicole poté zprávu natočila.  Před odletem bylo ovšem nutné rozhodnout, kdo zůstane v Uzlu a kdo poletí zpět k Zemi. Orel totiž požadoval, aby v Uzlu zůstal jeden reprodukce schopný pár, aby byla zajištěna reprodukce druhu pro případ, že dojde k neočekávané situaci. Lidé řeší otázku, jak se rozdělit, když k nim přijde Simone a navrhne řešení: ona zůstane s Michaelem v Uzlu jako pár. Všichni žasnou nad její dospělostí a taktéž nad tím, jak dobře měla vše promyšlené. Všichni souhlasí, že jde o velmi rozumné řešení. Michael a Simone se berou a jediný, kdo by si měl vybrat, kde chce zůstat, je Benjy. Všichni předpokládají, že zůstane s Michaelem a Simone, ale on si sám volí cestu zpět k Zemi.  Orel lidi upozorňuje, že celou cestu k Zemi budou spát a že budou napojeni na přístroje, které by měly zpomalit jejich stárnutí.

Setkání na Marsu.

Nicole, Richard se probouzejí ze spánku a zjišťují, že jsou již blízko Země. Děti mají zájem vidět jejich domovskou planetu, ačkoliv je to v tu chvíli pouze tečka na monitoru.  Mezitím se popisuje život na Zemi, kde se připravuje expedice na obnovení kolonií na Marsu. Původní kolonie, které byly v minulosti na Marsu, byly při začátku velkého chaosu opuštěny a nyní mají být obnoveny. Jedním z koordinátorů získávání je i Kendži Watanabe, Japonec, který na Mars taktéž poletí i se svou manželkou Nai Buatongovou-Watanabe. Jelikož je potřeba více kolonistů než se přihlásilo, bylo rozhodnuto, že budou taktéž zařazeni do expedice trestanci, kteří počet zvýší. Při výběru trestanců se postupovalo podle přísných pravidel tak, aby neohrozili kolonii. Zároveň se za jejich účast v expedici počítalo s tím, že jim bude odpuštěn trest, který si měli odpykat. Jednou si Kendžiho Watanabe pozval jeho otec, aby se s ním pobavil o expedici. Jak se ukázalo, účelem hovoru měla být žádost, aby byl do expedice zařazen i Tošio Nakamura. Tošio a Kendži se dobře znali, v mládí spolu často soupeřili v různých soutěžích a Kendži většinou vyhrával, zatímco Tošio byl druhý. Soupeřili taktéž o lásku dívky Keiko. Ačkoliv Kendži vyhrál, jeho rodina se stěhovala do Ameriky a tak se musel s Keiko rozloučit. Tu si pak vzal Tošio. Tošio však byl později odsouzen a nyní se chtěl zařadit do expedice. Jeho zařazení však bránil jeho psychologický profil, podle kterého se Tošio Nakamura ještě dostatečně nepolepšil a byl by schopen svůj čin zopakovat. Kendžiho otec se s ním sešel, jelikož Tošiův otec pracoval pro Kendžiho otce. Kendži nakonec podlehl a zajistil pro Tošia místo v expedici. V roce 2241 přišla na Zemi zpráva od Nicole o návratu Rámy a o jeho podmínkách o získání 2 000 lidí na svou palubu. Rada vlád, která byla dominantním uskupením, zjistila, že její dva největší konkurenti, Čína a Brazílie, nebyli schopni zprávu dekódovat a proto začala samostatně řešit jak dál postupovat. Na Zemi se totiž myslelo, že Ráma II. byl zničen jadernými střelami, které k němu byly ze Země vyslány. Hodnotily se různé varianty (zdali nejde o podfuk připravený Čínou či Brazílií apod.). Jelikož se nevědělo jak by se pokračovalo, pokud by opravdu zpráva byla pravdivá a k Rámovi nepřiletěly požadované lodě, tak se došlo k závěru, že se využije připravované expedice na Mars, která by k němu měla letět ve stejnou dobu, kdy by se měl objevit Ráma. To byl i jeden z důvodů, proč se kolonisté doplňovali o trestance – aby se zvýšil počet kolonistů a dosáhlo se potřebné věkové struktury. Kolonisté odlétají k Marsu ve třech lodích, pojmenovaných podle Kolubovy mise Pinta, Niňa a Santa Maria.  Před kontaktem s Rámou jsou kolonisté informováni o tom, že byla přijata zpráva od Nicole a že se mohou setkat s Rámou. Zároveň je jim vzkaz přehrán. Kolonisté jsou zároveň seznámení s historií expedice k Rámovi II. Zároveň se mezi kolonisty – trestanci objevuje podivná nemoc srdce, kterou začíná studovat kardiolog doktor Turner. Při přistání lodi na Rámovi se uskuteční výsadek, který je přivítán bioty v lidské podobě. Ti výsadek provedli po habitatu a informovali je o jednotlivých stavbách. Kolonisté se začínají stěhovat do Rámy. Nicole se setkává s Kendžim a také se spolu baví o tom, jaké byly osudy jednotlivých aktérů výpravy. Dozvídá se, že Francesca Sabatiniová se stala významnou osobou, a že ačkoliv doktor Brown před smrtí uveřejnil detaily z výpravy o jejich chování, Francesca dokázala situaci zvládnout. Zároveň se Nicole dozvídá, že se na Zemi zjistilo, že její první dcera Geneviève je dcerou krále Henryho. Kolonisté se začínají zabydlovat na lodi a dochází i k negativním interakcím mezi Wakefieldovými a dalšími lidmi. Benjy je osočen kvůli své pomalosti, naopak Katie se chová přelétavě. Zároveň se ukazuje moc Tošia Nakamury, který si ji dokázal vybudovat již v době pobytu ve vazbě, nyní si buduje imperium v habitatu.

Svatební píseň.

Svatební píseň se odehrává až tři roky poté, co se kolonisté dostali na Rámu. V habitantu je již vytvořena struktura společnosti i zastupitelské orgány. Zároveň se však ukazují i první problémy. Velkou moc získává Tošio Nakamura, který se stal podnikatelem v oboru zábavy a zřídil v kolonii oblast zvanou Vegas, podle vzoru Las Vegas. Zároveň se začínají objevovat sociální problémy, charakteristické především vytvořením různých čtvrtí podle národností, které se mnohdy stávají ghety. Velký vliv na život má i vir RV-41, který se rozšířil mezi kolonisty a který se projevuje onemocněním srdce.  V kolonii je guvernérem Kendži Watanabe, který je podporován Nicole a Uljanovem, opozici představuje Tošio Nakamura a Ian Macmillan. Nicole a Richarda trápí Katie, která se již vůbec nestará o názor rodiny a přestěhovává se do Vegas. Spory mezi jednotlivými stranami se začínají vyhrocovat, opozice požaduje rozšíření kolonie mimo habitat, kde by se vybudovala vesnice Avalon, do které by byli přestěhování nemocní virem RV-41. Taktéž jsou pokusy se dostat do druhého, sousedního habitatu. Zároveň se v důsledku zvýšené spotřeby začíná hromadit oxid uhličitý v atmosféře a jako důsledek se zhoršuje počasí.  Při veřejném slyšení senátu žádá doktor Turner větší prostředky na výzkum viru RV-41, zároveň identifikovává jeho pravděpodobnou příčinu. Podle jeho výzkumu se ukazuje, že vir byl vyvinut jako umělý v době boje s virem HIV. Poté, co byl HIV vir vyléčen, se v této oblasti hodně experimentovalo. V důsledku Velkého chaosu poté musel vir uniknout do přírody a nyní se začíná projevovat. Podle doktora Turnera je velmi podobný viru, který se testoval v Senegalu.  Napětí v kolonii se zvyšovalo, což se projevilo ve snaze davu lynčovat Pedra Martineze, který byl obviněn ze znásilnění, i když obvinění nebylo příliš podložené a důkazy se ukázaly být lehce zpochybnitelné. Zhoršující se počasí se ještě více projevilo v podobě silné bouřky, která způsobila požár a mnoho lidí bylo zabito či vážně raněno. Po dlouhé a těžké práci v nemocnici při katastrofě se doktor Turner vyznal z lásky k Ellie. Zároveň se Ellie a Nicole přiznal, z jakého důvodu byl vězněn.  Kendži Watanabe se rozhodl pro schůzku s Tošio Nakamurou, aby se dohodli na snížení napětí. Nakamura však Kendžiho vyzývá k rezignaci, aby uvolnil místo pro volbu guvernéra Macmillanovi. Na svatbě Ellie a doktora Turnera však dojde k atentátu a Kendži a soudce Myškin jsou zavražděni a další lidé zraněni biotem. Richard Wakefield po důkladné kontrole zjišťuje, že biot patřil k sérii, jež má pod kontrolou Nakamura. V televizi se mezitím vysílá zpráva o pokusu o atentát na Nakamuru a Macmillana, kterou Nicole a Richard vyhodnotí jako podvrh ze strany Nakamury. Situace se vyhrocuje a Richard se rozhodne z kolonie utéct, k čemuž využívá speciální únikový východ na dně jezera.

Soud.

Richardovi se podaří utéct a pomocí svých robotů dokáže zmást i stráže vně lidského habitatu. Richard míří směrem do druhému habitatu, ve kterém podle jeho průzkumu žijí létavci. Zde se snaží dostat do prostoru létavců, kteří jej poté však zavírají do místnosti. Nejprve je zde sám, později jej však létavci začínají učit jejich jazyku a dávají mu volnost pohybu. Poté je veden do podzemního světa, kde naráží na nové tvory, podobné velkým mravencům. Tyto tvory nazývá myrmikoti. Tvorové jej provází jejich světem, až je zaveden k velké bílé pavučině, která jej pohltí a svými zakončeními se s Richardem spojí. Richard za pomoci přisedliny vidí části domovské planety přisedlin a taktéž válku, kterou lidé rozpoutali proti létavcům. Zároveň se mu vrací vzpomínky na období, kdy v Rámovi II. utekl od rodiny. Zjišťuje, že žil s létavci a že jej potom unesli oktopavouci. Zde také vidí podivné pokusy, které s ním dělali, zejména s jeho rozmnožovací soustavou. Richard pochopil, že létavci a přisedliny jsou vlastně symbiotický druh. Zároveň mu mysmikoti nástěnnými freskami popsali, že by po něm chtěli, aby přenesl dvě vejce létavců, kousek přisedliny a manové melouny mimo jejich habitat. Richard se také naučil rozmnožovací cyklus těchto tvorů. Richard je za pomocí létavců přesunut pryč s habitatu a je vysazen u New Yorku, který v Rámovi zůstal.  Mezitím v kolonii již plně vládl Nakamura a jeho lidé. Dochází k prudkému poklesu životní úrovně. Lidé s RV-41 byli segregováni, válka proti létavcům pokračovala, hrozilo téměř plné vyhubení létavců. Nicole byla uvězněna a obžalována. I přes svou obhajobu ji soud vedený Nakamurou uznal vinnou a odsoudil k smrti. Nicole čekala v cele na vykonání rozsudku a zdály se jí sny o jejím původu- rodu Senoufo z Pobřeží slonoviny.

Zahrada Rámova je sci-fi román A.C. Clarka a Gentryho Lee. Román je součástí tetralogie o Rámovi, mimozemské kosmické lodi, která prolétávala Sluneční soustavou. V angličtině kniha vyšla 26. září 1991, česky v nakladatelství Baronet v letech 1994 a 2010. Překladatelem knihy je Vladimír Hanák.

The Garden of Rama is a 1991 novel by Gentry Lee and Arthur C. Clarke. It is the third book in the four-book "Rama" series: "Rendezvous with Rama", "Rama II", "The Garden of Rama", and "Rama Revealed", and follows on from where "Rama II" left off.


Životopis.

Pocházel z významné podnikatelské rodiny, která v roce 1792 založila nakladatelství W H Smith, narodil se jako jediný syn nakladatele Williama Henryho Smitha (1792-1865) a po středoškolských studiích pracoval pro rodinnou firmu. Rodina tehdy využila rychlého rozvoje železnic a zavedla prodej novin a knih ve stáncích na nádražích. Úspěch v podnikání mu pak umožnil vstup do politiky a v roce 1868 byl zvolen do Dolní sněmovny za prestižní volební obvod Westminster. Poslancem zůstal 23 let až do své smrti. V Disraeliho vládě byl nejprve státním podtajemníkem na ministerstvu financí (1874–1877), po předčasném úmrtí G. W. Hunta přešel do funkce prvního lorda admirality (1877–1880), od roku 1877 byl zároveň členem Tajné rady. V letech 1880–1885 byl v opozici, v první Salisburyho vládě byl ministrem války (1885–1886) a v roce 1886 krátce státním sekretářem pro Irsko. V druhém Salisburyho kabinetu byl opět ministrem války (1886–1887) a nakonec prvním lordem pokladu a mluvčím vlády v Dolní sněmovně (1887–1891). Krátce před smrtí byl jmenován lordem strážcem pěti přístavů, úřad ale oficiálně nestihl převzít a zemřel na hradě Walmer Castle, který byl s výkonem tohoto postu spojen. Od roku 1878 byl členem Královské společnosti.  V roce 1858 se oženil s Emily Danvers (1828–1913), s níž měl šest dětí. Starší syn Henry Walton Smith (1865–1866) zemřel v dětství, pokračovatelem rodu byl mladší syn Frederick Smith, 2. vikomt Hambleden (1868–1928).  Měsíc po manželově úmrtí získala vdova Emily titul vikomtesy Hambleden odvozený od rodového sídla v hrabství Buckingham. Současným představitelem rodu je William Henry Smith, 5. vikomt Hambleden (*1955), který je partnerem Anni-Frid Lyngstad (*1945), zpěvačky bývalé skupiny ABBA, s níž žije ve Švýcarsku.

William Henry Smith (24. června 1825, Londýn, Anglie – 6. října 1891, Walmer Castle, Anglie) byl britský podnikatel a politik. Za Konzervativní stranu byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, v několika vládách zastával funkce ministra námořnictva (1877–1880) a ministra války (1885–1886, 1886–1887).

William Henry Smith, FRS (24 June 1825 – 6 October 1891) was an English bookseller and newsagent of the family firm W H Smith, who expanded the firm and introduced the practice of selling books and newspapers at railway stations. He was elected a Member of Parliament in 1868 and rose to the position of First Lord of the Admiralty less than ten years thereafter. Because of his lack of naval experience, he was perceived as a model for the character Sir Joseph Porter in "H.M.S. Pinafore". In the mid-1880s, he was twice Secretary of State for War, and later First Lord of the Treasury and Leader of the House of Commons, among other posts.


Historie.

Vznik legendy je vysvětlován skutečnými pískaři, kteří těžili a prodávali jemný písek k čištění podlah. Protože měli od jemného prachu zarudlé oči a zanesené plíce a protože podomní obchodníci obecně byli v minulosti vnímání jako cizorodý a podezřelý prvek, matky začaly neposlušné děti strašit Sandmannem, který je ve spánku oslepí. V Rakousku je obdobou Sandmanna postava zvaná "Pechmandl", která slepuje oční víčka smůlou.

Odraz v literatuře.

Odrazem této lidové povídačky je romantická povídka Ernsta Theodora Amadea Hoffmanna "Der Sandmann", jejíhož hrdinu neustále pronásleduje a manipuluje s ním zlověstná postava písečného muže. Motiv si vypůjčil Hans Christian Andersen, v jehož podání je ovšem skřítek zvaný "Ole Zavřiočka" kladnou postavou, která uspává děti pomocí kouzelného písku: hodným přináší příjemné sny a ty zlobivé nechá spát tvrdě, aby nerušily rodiče.

Odraz v umění.

Na toto pojetí navázal v roce 1959 východoněmecký loutkář a animátor Gerhard Behrendt, když vytvořil figurku s bradkou a červenou čepičkou, nazvanou zdrobněle "Unser Sandmännchen", která uváděla dětské podvečerní pořady ve východoněmecké televizi obdobně jako český Večerníček (ústřední píseň "Sandmann, lieber Sandmann" byla také použita ve filmu "Pražská pětka"). Pro velký úspěch poté převzala postavičku Sandmanna i západoněmecká ARD.  K uměleckým dílům inspirovaným osobou Sandmanna patří komiksové série Neila Gaimana "Sandman" a Stana Lee "Sandman", písně "Mr. Sandman" (The Chordettes), "Sandmann" (Oomph!) a "Enter Sandman" (Metallica), hrané filmy "Písečný muž" (režie Eckhart Schmidt, 1993), "Sandmann – Duch z pohádky" (režie Nico Hofmann, 1995) a "Ein Sommersandtraum" (režie Peter Luisi, 2011) a dva animované filmy se shodným názvem "The Sandman": první natočil Paul Berry v roce 1991 a druhý bratři Quayové v roce 2000. Také v českém večerníčku "Putování skřítka Hajáska" se objevuje uspávací skřítek Hajásko a jeho strýc Ole Zavřiočka z Kodaně.

Sandmann („písečný člověk“ nebo „pískař“) je postava z folklóru germánských národů. Obdobně jako antický Morfeus přináší spánek a sny. Používá k tomu písek, který sype lidem do očí, za zbytky tohoto písku jsou pokládány ospalky.

The Sandman is a mythical character in Western and Northern European folklore who puts people to sleep and encourages and inspires beautiful dreams by sprinkling magical sand onto their eyes.


Život.

V armádě začal v roce 1780 jako střelec u dělostřelectva. V roce 1786 získal hodnost poručíka. Ve válce proti Turkům se významně podílel na obležení měst Šabac a Bělehrad. V roce 1790 se proslavil zásadním zlepšením organizaci dělostřelectva ve Flandrech. V roce 1792 se zúčastnil tažení proti Francii, mimo jiné, v bitvě u Jemappes. V roce 1793 se ujal velení baterie jízdního dělostřelectva kolony arcivévody Karla. Následně s ní pomohl vyhrát bitvu u Neerwindenu a za toto vítězství byl vyznamenán rytířským křížem Řádu Marie Terezie.  V bitvě u Fleurusu v roce 1794 byl vážně zraněn. V roce 1796 byl povýšen na nadporučíka, za klíčovou pomoc při obraně pevnosti Ehrenbreitstein u Koblence. V květnu 1800 byl v bitvě u Meßkirchu podruhé těžce zraněn. Dále pokračoval jako major v České legii. V roce 1805 bojoval v Itálii. V roce 1809, již jako plukovník, vedl artilerii 3. armádního sboru u Řezna. Byl vyznamenán druhým křížem Řádu Marie Terezie, tentokrát komandérským, a povýšen na generálmajora. Roku 1813 velel rakouskému dělostřelectvu v Bitvě národů u Lipska.  Nebyl však pouze velitelem, ale také inženýrem a autorem mnoha inovací v dělostřelectvu. Jednou ze známějších bylo například v roce 1807 dělo s montáží na zeď.  Byl ženatý s Marií Smola, baronkou von Häring (1771–1807). Jeho dva synové Josef von Smola mladší a Karl von Smola byli také důstojníci. Posledními žijícími potomky jsou Miloslav Smola (* 29. srpna 1949 v Praze) a Miloslav von Smola (* 6. ledna 1986 v Praze), oba v současné době žijí v České republice.

Josef svobodný pán von Smola (12. června 1764 Teplice – 29. listopadu 1820 Vídeň) byl rakouský generál a držitel komandérského kříže Řádu Marie Terezie, jako jeden z velitelů se pod arcivévodou Karlem podílel na vítězství v bitvě u Aspern, která se odehrála ve dnech 21. a 22. května 1809 mezi Francií a Rakouskem u rakouských obcí Aspern a Essling východně od Vídně, kde byl poprvé poražen Napoleon Bonaparte.

Josef Freiherr von Smola (12 June 1764 in Teplice – 29 November 1820 in Vienna) was a (commissioned) officer and holder of the Knight's and Commander's Crosses of the Order of Maria Theresa.


Vzhled.

Jedna z největších borovic. Kůra mladých stromů je hladká, světlehnědá, na starých kmenech nepravidelně rozbrázděná. Jehlice po 5 ve svazku, 7–10 (14cm) dlouhé, tuhé, více než 1,5 mm široké, s průduchy na všech stranách. Při bázi jehlic je blanitá pochva až 2 cm dlouhá, která později (2.–3. rokem) opadává. Letorosty jsou silnější, měkce a řídce hnědě chlupaté. Pupeny malé, tupé, zasmolené. Šišky na 1 cm dlouhých stopkách, 30–50 cm dlouhé, 8–11 cm široké – největší ze všech jehličnanů. Semena jsou jedlá a nasládlá, 10 x 15 mm, černá, s krátkým tupým křídlem.

Výskyt.

Roste převážně v horách na jihozápadě USA (Kalifornie, Oregon, Nevada, Mexiko). Špatně snáší naše klima a je velmi citlivá na rez vejmutovkovou ("Cronartium ribicola").  V ČR: V arboretu Sofronka (Plzeň) rostl 20letý roubovanec tehdy nejstaršího stromu (z arboreta Kysihýbel u Bánské Štiavnice), ale v r. 2002 uhynul na rez vejmutovkovou. Předtím však byl přeroubován na Dendrologickou zahradu v Průhonicích. Na soukromé zahradě v Doubravčicích u Kostelce n. Č. l. dosáhl roubovanec výšky 10 m a byl nejvyšším jedincem tohoto druhu v ČR. Začátkem roku 2011 oba roubovanci podlehli napadení rzí vejmutovkou a jinými patogeny.

Ekologie.

Roste v horách od 1000 m n. m. a vystupuje až do nadmořské výšky 2700 m. Netvoří souvislé lesy, ale vyskytuje se roztroušeně jako příměs v porostech jiných jehličnatých druhů. Vyžaduje lehkou propustnou hlinitopísčitou půdu.

Využití.

Je to jedna z pěti hospodářsky nejdůležitějších borovic USA, její červenohnědé dřevo je dobře zpracovatelné. Na poraněných místech vylučuje tzv. kalifornskou manu, obsahující sladký pinit (metylester d-inositu), který byl sbírán a používán jako sladidlo a lék proti kašli. (Odtud amer. název Sugar Pine = borovice sladká.)

Borovice Lambertova ("Pinus lambertiana") je severoamerický druh pětijehličné borovice, která je největší borovicí vůbec. Dorůstá do výšky 40–60, výjimečně 80 metrů, průměr jejího kmene dosahuje 3–6 m a šišky jsou až 50 cm dlouhé. Ve střední Evropě roste velmi vzácně, většinou mladí jedinci, popř. roubovaná.

Pinus lambertiana (commonly known as the sugar pine or sugar cone pine) is the tallest and most massive pine tree, and has the longest cones of any conifer. The species name "lambertiana" was given by the British botanist David Douglas, who named the tree in honour of the English botanist, Aylmer Bourke Lambert. It is native to the mountains of the Pacific coast of North America, from Oregon through California to Baja California.


Signatáři Paktu starostů a primátorů.

Signatáři Paktu starostů a primátorů se mohou stát evropské orgány místní samosprávy všech velikostí, od vesniček po hlavní města a velké metropolitní oblasti.  Velkoměsta, města a jiné městské oblasti mají klíčovou úlohu při zmírňování změny klimatu (mitigace), protože spotřebovávají tři čtvrtiny energie, která se vyrábí v Evropské unii, a mají podobný podíl emisí CO. Orgány místní samosprávy mají také ideální postavení k tomu, aby měnily chování občanů a zabývaly se komplexně klimatickými a energetickými tématy, zejména prostřednictvím slaďování veřejných a soukromých zájmů a integrace otázek udržitelné energie do celkových cílů místního rozvoje.  Přistoupení k Paktu starostů a primátorů představuje pro orgány místní samosprávy příležitost rozvíjet snahy o snižování emisí CO na jejich území, využívat evropské podpory a poznatky a vyměňovat si zkušenosti s jejich evropskými protějšky.

Formální závazky.

Působnost Paktu starostů a primátorů zdaleka přesahuje pouhé prohlášení o záměrech. Ke splnění vlastních náročných cílů spojených se snížením emisí CO se totiž signatáři zavazují provést řadu opatření a souhlasí s tím, že budou podávat zprávy o své činnosti, která také bude monitorována. Formálně se zavazují, že v předem stanovených termínech splní tyto povinnosti:  Signatáři se ke splnění zásadní potřeby mobilizovat místní zainteresované struktury při vypracovávání akčního plánu pro udržitelnou energii zavazují, že:

Akční plány pro udržitelnou energii.

Signatáři Paktu starostů a primátorů se k dosažení a překročení náročných energetických a klimatických cílů Evropské unie zavazují, že do roka od přistoupení k iniciativě vypracují akční plán pro udržitelnou energii (SEAP). V tomto akčním plánu, schváleném obecním zastupitelstvem, se popisují činnosti a opatření, která signatáři plánují ke splnění svých závazků, s uvedením příslušných termínů a rozdělení odpovědnosti.  Praktické pokyny a jasná doporučení k celému procesu vypracování SEAP jsou obsaženy v různých technických a metodologických podpůrných materiálech (jako například Příručka pro SEAP a vzor SEAP, zprávy o uplatněných metodikách a nástrojích atd.). Tento podpůrný balíček vypracovaný v úzké spolupráci se Společným výzkumným centrem Evropské komise, který vychází z praktických zkušeností orgánů místní samosprávy, signatářům Paktu přináší hlavní zásady a jasný přístup krok za krokem. Veškeré dokumenty lze stáhnout z knihovny internetových stránek www.eumayors.eu.

Koordinace a podpora.

Koordinátoři a podpůrné struktury Paktu.

Signatáři Paktu ne vždy disponují odpovídajícími nástroji a zdroji k přípravě bilance základních emisí, vypracování souvisejícího akčního plánu pro udržitelnou energii a financování opatření v něm uvedených. V této perspektivě mají provincie, regiony, sítě a sdružení obcí zásadní úlohu v tom, že signatářům pomáhají dostát jejich závazků.  Koordinátoři Paktu jsou veřejné orgány působící na různých úrovních správy (státní, regionální, provinciální), které signatářům poskytují strategické pokyny, ale také finanční a technickou podporu při vypracovávání a realizaci akčních plánů pro udržitelnou energii. Komise rozlišuje „územní koordinátory“, což jsou decentralizované orgány na nižší než státní úrovni, jako jsou provincie, regiony a veřejná sdružení obcí, a „státní koordinátory“, což jsou státní veřejné instituce jako například státní energetické agentury a ministerstva pro energetiku.  Podpůrné struktury Paktu jsou evropské, státní a regionální sítě a sdružení orgánů místní samosprávy, které přispívají svou lobby, komunikací a schopnostmi vytvářet kontakty k propagaci iniciativy Paktu starostů a primátorů a podpoře závazků jeho signatářů.

Kancelář Paktu starostů a primátorů.

Kancelář Paktu starostů a primátorů, kterou spravuje konsorcium sítí zastupující orgány místní a regionální samosprávy pod vedením organizace Energy Cities, sestávající z organizací CEMR, Climate Alliance, Eurocities a FEDARENE, signatářům Paktu a zainteresovaným subjektům poskytuje denně propagační, technickou a administrativní podporu. Kancelář Paktu starostů a primátorů je financována Evropskou komisí a je pověřena celkovou koordinací iniciativy.

Orgány Evropské unie.

Evropská komise k podpoře vypracování a provádění akčních plánů signatářů pro udržitelnou energii přispívá k vývoji finančních nástrojů zaměřených zejména na signatáře Paktu starostů a primátorů, jako je například Evropská místní energetická pomoc (ELENA), kterou založila ve spolupráci s Evropskou investiční bankou pro rozsáhlé projekty, a ELENA-KfW v rámci partnerství s německou skupinou KfW, jež přináší další přístup k mobilizaci udržitelných investic malých a středních obcí.  Kromě podpory Evropské komise má Pakt také plnou institucionální podporu zejména ze strany Výboru regionů, který iniciativu podporuje už od jejích počátků; Evropského parlamentu, na jehož půdě proběhly první dva slavnostní podpisy; a Evropské investiční banky, která pomáhá místním orgánům s odhalením jejich investičního potenciálu.

Společné výzkumné centrum.

Společné výzkumné centrum Evropské komise je v rámci iniciativy odpovědné za poskytování technické a vědecké podpory. Úzce spolupracuje s Kanceláří Paktu starostů a primátorů v tom, že signatářům poskytuje jasné technické pokyny a vzory k plnění závazků vyplývajících z Paktu starostů a primátorů a sledování jeho provádění a výsledků.

Pakt starostů a primátorů je výrazná evropská iniciativa zaměřená na orgány místní a regionální správy, které se dobrovolně zavázaly ke zvýšení energetické účinnosti a používání obnovitelných zdrojů energie na území, jež spravují. Signatáři Paktu se zavazují ke splnění a překročení cíle Evropské unie snížit do roku 2020 emise CO o 20 %.

The Covenant of Mayors is a European co-operation movement involving local and regional authorities. Signatories of the Covenant of Mayors voluntarily commit to increasing energy efficiency and the use of renewable energy sources on their territories. By their commitment, they support the European Union 20% reduction objective to be reached by 2020.