Historie.

První písemná zmínka pochází z roku 1283, kdy bylo součástí Haličsko-volyňského knížectví. V druhé polovině XIV. století se stalo součástí Litevského velkoknížectví, od roku 1569 součástí Polské koruny. Roku 1793 po 2. dělení Polska se Rovno stalo součástí carského Ruska. Roku 1839 sem bylo přesunuto klasické gymnázium, které navštěvoval mj. spisovatel Vladimir Korolenko. V letech 1921–1939 náleželo opět Polsku, po obsazení východní části Polska v roce 1939 se stalo součástí Sovětského svazu (Ukrajinské SSR).  V letech 1941–1944 bylo město okupováno nacistickým Německem, které z města učinilo centrum reichskomisariátu Ukrajina. Byly zmasakrovány tisíce rovenských Židů. Proti německé okupaci zde organizoval teroristické akce partyzán Nikolaj Kuzněcov, jemuž zde bylo později zřízeno muzeum a památník (přesunutý roku 1994 na méně exponované místo). Od února 1944, kdy do města vstoupila Rudá armáda, patřilo opět Sovětskému svazu, od roku 1991 pak nezávislé Ukrajině. Tehdy bylo město přejmenováno na "Rivne" (do té doby se i v ukrajinštině oficiálně jmenovalo "Rovno"). Byly zbudovány pomníky symbolů ukrajinské kultury, jakým je například Taras Ševčenko (1999).

Hospodářství a doprava.

Po 2. světové válce se město stalo jedním z hlavních průmyslových center západní Ukrajiny. Je zde soustředěn těžký strojírenský a chemický průmysl a od 60. let zde funguje obří textilka.  Železnice spojující Kyjev a Brest dorazila do Rovna roku 1873, později byla zdvojkolejněna a elektrifikována. Zřízena byla také odbočka na Sarny. Dnes tudy projíždějí především vlaky spojující Volyň s Kyjevem a dalšími místy Ukrajiny, v poslední době bylo zavedeno také rychlé spojení se Lvovem.  Přes Rovno vede expresní silnice Lvov – Kyjev. Od roku 1974 funguje ve městě trolejbusová doprava; v roce 1977 bylo otevřeno místní letiště.

Narození v Rovně.

Jaroslav Jevdokimov (* 1946), zpěvák

Rovno, někdy též přepisováno z ukrajinštiny Rivne (,, vyslovováno [ruvne], [rovna]) je město ležící v západní části Ukrajiny na historickém území Volyně. Je hlavním městem Rovenské oblasti a Rovenského rajónu. Bylo také známo jako středisko volyňských Čechů.

Rivne (; ; ) is a historic city in western Ukraine and the historical region of Volhynia. It is the administrative center of Rivne Oblast (province), as well as the surrounding Rivne Raion (district) within the oblast. Administratively, Rivne is incorporated as a city of oblast significance and does not belong to the raion. Population:


Základní charakteristické rysy MAS.

Multiagentní systém lze rozlišit podle následujících rysů:  Někdy jsou multiagentní systémy chápány díky svému charakteru jako nové paradigma pro konceptualizaci, návrh a implementaci softwarových systémů, zvláště těch, které se využívají v prostředí, jež je distribuované a otevřené jako např. internet.  Na rozdíl od klasických výpočetních algoritmů, které vedou k predikovatelným výsledkům, vznikají v multiagentních systémech díky interakci agentů emergentní jevy připomínající živé ekosystémy a projevující určitou inteligenci. V tom je hlavní rozdíl oproti agentním systémům, kde se pracuje jen s jedním agentem, neboť mnohost agentů je základním rysem MAS.  V některých případech se také o těchto systémech z hlediska jejich projevů hovoří jako o nejslabší formě tzv. umělého života či nové umělé inteligenci, případně distribuované umělé inteligenci. Oproti modelům klasické umělé inteligence s centralizovanou jednotkou pracující s reprezentací prostředí, poznatků a rozhodovacím mechanismem tato nová umělá inteligence využitá v multiagentních systémech vychází z následujících principů:

Historie, současnost a budoucnost.

Vývoj MAS kopíruje historii computingu a otázky po využití agentů se objevily souběžně s rozvojem distribuovaného výpočetního prostředí. Prvotní zájem lze vysledovat do přelomu 70. a 80. let 20. století, kdy došlo k pokrokům v expertních systémech a začal se využívat distribuovaný computing přes sítě typu LAN. V té době se také začíná hovořit právě o zmíněné distribuované umělé inteligenci. Princip autonomního agenta (tzv. reaktivního agenta) popsal Rodney Brooks, pracovník laboratoří umělé inteligence Massachusettského technologického institutu. Princip inteligentních agentů pak popsal M. J. Wooldridge. Zájem byl v této fázi zaměřen na problém kooperace v rámci jedné konkrétní organizace, v níž byl systém vyvíjen. Jedna z prvních laboratoří orientovaná na multiagentní systémy vznikla v roce 1977 v rámci ústavu informatiky na Massachusettské univerzitě v Amherstu.  V 90. letech pak zvýšilo atraktivitu tohoto přístupu propojení lokálních počítačových sítí s internetem, v němž mohou být agenti implementováni a udržováni více než jednou organizací. Výzkum v této sféře se posunul směrem k možnostem interakcí obecně s důrazem na možnosti emergentního chování. V roce 1996 vzniká nezisková asociace s názvem FIPA (Foundation for Intelligent Physical Agents), která byla založena jako organizace s cílem produkovat softwarové standardy pro heterogenní a agentní systémy a jejím hlavním cílem je propagovat technologii založenou na agentech a interoperabilitu mezi jinými technologiemi. Zaměřuje se hlavně na oblasti modelování, metodologií, bezpečnosti a komunikace v MAS. Od roku 1997 je na její půdě rozvíjen jazyk ACL (Agent Communication Language), určený pro vzájemnou komunikaci agentů, který vychází z jazyka KQML (Knowledge Query Manipulation Language). V roce 2005 se FIPA stala součástí organizace IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers).  Aktuálními otázkami pro dnešní dobu je v oblasti MAS hlubší rozpracovávání otázek autonomie, kooperace, vazeb a společných akcí. V současnosti lze již tvrdit, že multiagentní systémy dosáhly stupně dospělosti, který je spojený s jejich nasazením v řadě oborů a kromě původní oblasti výzkumu a pronikají do prostředí, která fungují jako rozhraní mezi člověkem a počítačem. Lze se s nimi setkat např. v astronautice při ovládání vesmírných lodí, zpracování zdravotních záznamů, plánování vojenských misí, správě síťových zdrojů, plánování řešení katastrof nebo třeba v aukcích. MAS již ovlivnily takové oblasti, jako je vzdělávání, zábava, simulace, designování mechanismů, uživatelská rozhraní a modely založené na agentech se používají pro simulaci nejrůznějších typů societálních sítí a lidských organizací. Příliš ovšem tento přístup zatím ještě nepronikl např. do oblasti návrhů architektury informačních systémů.  Budoucí výzkumy by pak mohly rozšířit měřítko využitelnosti MAS, jejich heterogenitu a přímé nasazení v reálném světě pro zkoumání, porozumění a ovládání komplexních a propletených vztahů ve fyzickém světě a to způsoby, které byly s dosavadními metodami prakticky nepředstavitelné. Jako budoucí aplikace v horizontu zhruba 10 let si lze představit např. tzv. chytré domy, inteligentní dálniční systémy a podobně. Za 15 let by pak mohly být multiagentní systémy kompletně integrovány do systémů, které podporují a sloužit pro sledování a opravu jakéhokoliv nesprávného chování těchto systémů.

Možnosti a způsoby využití MAS.

Motivace pro zvyšující se zájem o multiagentní systémy vychází z možnosti jejich využití v následujících oblastech:  Při konkrétních aplikacích multiagentních systémů se pak hovoří o multiagentních modelech či o multiagentním modelování. Jedná se o základní přístup pro analýzu multiagentních systémů a o způsob jejich uvádění do praxe.  I když MAS přinášejí řadu potenciálních výhod, je tento přístup spojen i s určitými specifickými nároky, které se u tradičních výpočetních systémů nevyskytovaly a vytvořit kvalitní multiagentní systém může být proto obtížné. Jedná se hlavně o návrh a implementaci MAS, neboť není vždy snadné popsat, zformulovat, dekomponovat a alokovat problémy a syntetizovat výsledky mezi skupinou inteligentních agentů. Je také potřeba vyhnout se nepředvídatelnému a chaotickému chování multiagentních systémů, které může plynout z chybějícího globálního pohledu, který v MAS z principu není obsažen. Problémem může být použití optimálních komunikačních protokolů mezi agenty a spolupráce mezi heterogenními entitami, zajištění koherentního jednání agentů a zprostředkování individuálním agentům informace o akcích, plánech a znalostech dalších agentů. Nedostatečné jsou také systematické metodologie, které by návrhářům přinesly jasné specifikace a strukturu pro jejich aplikace a nástrojové balíčky a jazyky pro tvorbu MAS, kterých existuje jen omezený počet.  Moderní platformy pro multiagentní simulace podporují využití statisíců až milionů souběžně aktivních agentů, přičemž toto množství umožňuje porozumět na systémové úrovni chování i v relativně složitých a komplexních situacích.  Vzhledem k možnosti paralelního postupu agentů při výpočtech dochází také ke zkrácení doby řešení úkolu, nicméně s rostoucím počtem agentů se výrazně zvyšují i nároky na hardware počítače, provádějícího výpočty. Jednou z možných cest by mohlo být např. využití jader grafických čipů od společnosti nVidia s podporou architektury CUDA či od AMD s technologií ATI Stream, vhodných pro zpracování masivně paralelizovaných úloh, jakými modely s velkým množstvím agentů jsou.

Praktické aplikace.

Pilotní aplikace pro multiagentní systémy se objevily v první polovině 80. let a zahrnovaly řešení problémů z řady oblastí, počínaje řízením výrobního procesu přes letovou kontrolu až po informační management.  Jedna z prvních MAS aplikací od Victora R. Lessera a Daniela D. Corkilla byla zaměřena na distribuovaný monitoring vozidel, v níž se vyskytovaly geograficky rozmístění agenti, kteří monitorovali vozidla, projíždějící jimi sledovanými lokalitami a výsledkem byl pokus o interpretaci toho, jak tato vozidla projíždějí celým prostorem a snaha analyzovat jejich pohyby. Výsledky byly publikovány v roce 1983 pod názvem The Distributed Vehicle Monitoring Testbed: A Tool for Investigating Distributed Problem Solving Networks v časopise "AI Magazine".  Van Dyke Parunak v roce 1987 popsal výrobní systém (YAMS), ve kterém se využívá pro výrobu protokol CNP (Contract Net Protocol), který je určen pro spolupráci mezi agenty. Továrny v simulaci se skládají z jednotlivých buněk, tvořících funkční celky, které jsou zastoupeny agenty. Úkolem je docílit co nejefektivnější produkce, čehož je dosaženo vyjednáváním mezi zainteresovanými agenty.  Velmi známá je softwarová platforma pro procesní řízení s názvem Archon, spojená s metodologií pro budování aplikací na této platformě. Jednalo se o jednu z prvních platforem využívající MAS, která se dočkala použití v reálné praxi. Archon byl totiž využit v několika aplikacích řízení procesů, např. při správě transportu elektřiny v severním Španělsku či při řízení urychlovače částic. Další systémy procesního řízení využívající agenty byly vytvořeny pro monitoring a diagnostiku selhání v atomových elektrárnách, řízení raket či pro dohled nad klimatem.  V roce 1992 popsali autoři Magnus Ljungberg a Andrew Lucas sofistikovaný systém řízení letového provozu využívající agenty, který nesl název Oasis. Agenti v něm reprezentují jednotlivé stroje, které mají různé cíle (např. přistát v konkrétní dobu na určité ranveji) a další agenti, kteří jsou zodpovědní za letový provoz, mají na starost, aby byly tyto cíle splněny. Další známou aplikací, jež vznikla v 90. letech, je systém pro správu finančního portfolia s názvem Warren, který integruje informace, které získává a filtruje z internetu tak, aby podpořil uživatele ve správě jeho portfolia. Řada multiagentních systémů našla uplatnění v oblasti telekomunikací a např. autoři Robert Weihmayer a Hugo Velthuijsen v roce 1994 použili agenty pro vyjednávání o podmínkách uskutečnění telefonních hovorů v případě, že došlo ke konfliktu. Existují i obdobné multiagentní systémy pro řízení počítačových sítí, pro směrování a přepínání, pro správu služeb a podobně, přičemž stupeň jejich využití v posledních letech narůstá.

Prvky multiagentních systémů.

Mezi základní prvky každého multiagentního systému patří zmínění agenti a prostředí, v němž se vyskytují.

Agenti.

Agenti fungují jako autonomní systémy a vazby mezi nimi jsou většinou volné, mohou se měnit dle aktuální situace či zanikat. V multiagentních systémech je lze chápat jako aktivní prvky, které jsou vytvořeny za určitým účelem. Agenty lze rozlišit např. dle typu na umělé (fyzické a softwarové) a na přirozené, dle komplexnosti na jednoduché či složité nebo podle chování např. na reaktivní, deliberativní (též označovaní jako inteligentní či intencionální), hybridní a sociální.  Agenti jakožto hlavní aktéři v multiagentních systémech se v každém okamžiku nalézají v určitém stavu, označovaném jako lokální stav, jenž obsahuje veškerou jim dostupnou informaci, kterou je možné označit jako znalost. Prostředí, v němž je agent zasazen, lze pak chápat jako vše ostatní, co je relevantní pro řešenou úlohu. Vývoj systému v diskrétním čase pak popisuje globální stav.

Prostředí.

V multiagentních systémech lze chápat prostředí nebo také okolí jako vše, s čím agent přichází do styku. Je možné odlišit prostředí agentů (přímo v rámci konkrétního modelu) a prostředí pro celou simulaci. To je z programátorského hlediska možné brát jakožto vrstvu mezi systémem a aplikací, která zprostředkovává agentům jejich interakce a přístup ke zdrojům a přirovnat jej k middlewaru v konvenčních aplikacích. Toto prostředí je možné tedy obecně považovat za sadu specifických komponent a služeb pro konkrétní aplikaci.  Agentní prostředí může být: plně pozorovatelné / částečně pozorovatelné, statické / dynamické, deterministické / nedeterministické či diskrétní / spojité.

Multiagentní systém (Multi-agent system, zkráceně MAS) je simulované prostředí se síťovým charakterem, v němž dochází k interakci určitých typů aktérů (agentů) mezi sebou a / nebo s prostředím, ve kterém se nacházejí. Tito agenti řeší společně problémy, které přesahuji možnosti a znalosti každého z nich.

A multi-agent system (MAS or "self-organized system") is a computerized system composed of multiple interacting intelligent agents. Multi-agent systems can solve problems that are difficult or impossible for an individual agent or a monolithic system to solve. Intelligence may include methodic, functional, procedural approaches, algorithmic search or reinforcement learning.


Životopis.

Narodil se v neapolské rodině pocházející ze střední vrstvy. Rok jeho narození 1566, který uvádějí některé zdroje, je v rozporu s rokem 1575, který uvádí jeho životopisec Benedetto Croce. Basile byl během své kariéry dvořan a voják u různých italských knížat, včetně benátského dóžete. V Benátkách začal psát poezii. Později se vrátil do Neapole, aby sloužil jako dvořan pod záštitou Dona Marina I Caracciolo, avellinského prince, jemuž věnoval svoji idylu "L'Aretusa" (1618). V době své smrti dosáhl hodnosti hraběte z Terrone (Conte di Torrone).  Basileho nejstarší známá literární tvorba je z roku 1604 v podobě předmluvy k hrdinskému eposu "Vaiasseide" (v neapolštině) jeho přítele, neapolského spisovatele Giulia Cesare Corteseho. Následující rok byla jeho villanella "Smorza crudel amore" zhudebněna a v roce 1608 publikoval svoji báseň "Il Pianto della Vergine".  Basile je zmiňován hlavně v souvislosti s jeho sbírkou neapolských pohádek (v neapolštině) s názvem "Lo cunto de li cunti overo lo trattenemiento de peccerille" (česky: "Pohádka pohádek, aneb zábava pro nejmenší"), také známé jako "Il Pentamerone". Sbírku publikovala posmrtně ve dvou svazcích jeho sestra Adriana v Neapoli v roce 1634 a 1636 pod pseudonymem Gian Alesio Abbatutis. Sbírka známá jako "Pentamerone" byla po nějakou dobu zapomenuta, pozornost si znovu získala, když ji bratři Grimmové označili jako první národní sbírku pohádek. Mnoho z těchto pohádek jsou nejstarší existující varianty známých pohádek jako "Šípková Růženka", "Popelka" aj.  Zemřel jako místodržící rodného města Giugliano in Campania při velké epidemii v roce 1632 a je pohřben ve zdejším kostele sv. Žofie (chiesa di Santa Sofia); ve městě je ulice nesoucí jeho jméno (Via Giambattista Basile).

Giambattista Basile (1566?, Giugliano in Campania – 23. února 1632, Giugliano in Campania) byl neapolský barokní básník, dvořan a sběratel pohádek.

Giambattista Basile (February 1566 – February 1632) was an Italian poet, courtier, and fairy tale collector. His collections include the oldest recorded forms of many well-known (and more obscure) European fairy tales.


Historie.

Je málo známé, že fotografické portréty ve formátu carte de visite vyráběl ještě před Disdérim francouzský portrétní fotograf z Marseille Louis Dodéro. V článku v časopisu "La Lumière" z 24. srpna 1851 popsal Frances Wey, spisovatel a kritik fotografie, Dodérovu myšlenku uvedení malé fotografie na kartičce, která by umožňovala ""místo jména mít na vizitce vlastní portrét". V roce 1851 Dodéro také vycítil, že toto zmenšení formátu identifikační podobenky může být použito pro úřední dokumenty, jako pas nebo lovecký lístek..  Disdéri však vyrobil rotační fotoaparát, který uměl udělat osm různých obrázků na jedno políčko negativu. Fotoaparát byl opatřen čtyřmi objektivy a snímal na pohyblivou fotografickou desku. Ty pak bylo relativně snadné i levné kopírovat ve větším počtu. Po vytištění na albuminový papír byly obrázky rozstřiženy na malé portréty, nalepeny na karton a používány jako navštívenky. Na snímku zobrazil většinou celou postavu od hlavy k patě v umělém prostředí ateliéru, v obyčejné póze s harmonickou a příjemnou optikou. Tak uvedl do fotografie její schopnost poskytnout levně a každému jeho podobiznu. Při velkolepé reklamě a nízkých cenách dosáhl toho, že do jeho portrétního ateliéru v Paříži přicházelo pro vlastní podobiznu mnoho lidí. Velmi brzy se ateliér stal chrámem fotografie - místem jedinečného skvostu a elegance, který denně prodal 300 až 400 portrétů.  Na rozdíl od drahých a velkých daguerrotypií, fotografické vizitky si pak mohli přátelé vyměňovat mezi sebou a díky standardnímu formátu umisťovat do rodinných alb. Vizitky se staly populární až poté, když v květnu 1859 Disdéri vyfotografoval ve svém ateliéru Napoleona III, který přerušil svou cestu do války. Ještě větší popularitu získaly vizitky poté, když se nechala vyfotografovat celá královská rodina v Londýně. Během tří měsíců se prodalo 70000 fotografických vizitek a údajně jich bylo vyrobeno ještě 200 000 dalších.  Mnozí fotografové také prodávali podobizny známých osobností, méně časté byly pak fotografie měst, soch či důležitých událostí. O rozsahu „vizitkománie“ svědčí i to, že v Anglii počty prodaných vizitek ročně šly do stovek miliónů což vzhledem k jejich nemalé pořizovací ceně je obdivuhodné. Vizitky během 80. let ustoupily větším kabinetním fotografiím, v Čechách se však vyráběly souběžně až do 30. let 20. století.  Ve Vídni zavedl fotografování na vizitkové formáty rakousko-uherský c. k. fotograf Ludwig Angerer v roce 1857, tedy tři roky po Disdérim.  Angličan John Jabez Edwin Mayall (1813 – 1901) v roce 1860 pořídil první carte de visite královny Viktorie. Mayall využíval techniky ručně kolorovaného albuminového tisku. V březnu 1861 byl pověřen, aby pořídil dvojportrét královského páru. Albert však několik měsíců poté zemřel (v prosinci 1861) a tato událost vyvolala poptávku veřejnosti po portrétech královské rodiny na fotografických vizitkách. Nákupem těchto snímků veřejnost demonstrovala své sympatie a podílela se na podobě veřejného smutku. V té době bylo módní sběratelství fotografií a vkládat je do alb. Královna Viktorie sdílela se svým manželem nadšení pro fotografování a vlastnili více než 100 alb, ve kterých sbírali portréty z každé zahraniční cesty.  Návštěva fotografa byla podstatnou událostí. Fotograf se většinou se zákazníkem předem setkal, aby zjistil jeho povahu a podle ní doporučil volbu oblečení a typ portrétu. Samotné aranžmá portrétu se sice řídilo přísnými pravidly celosvětové módy, ale mělo za úkol vyjadřovat povahu i povolání fotografovaného. Je zajímavé, že i přes značná omezení si autor mohl zachovat osobitý výraz.  Používaný bílkový papír byl velice tenký a proto se fotografie lepily na tužší kartony, které jsou velice užitečnou pomůckou pro datování fotografie. Počátkem 60. let bývaly kartony bílé s ostrými rohy a brzy si fotografové na zadní strany začali tisknout svá jména. Koncem 60. let už bylo běžné používat tlustší kartony s kulatými rohy a na reverzech jemné rytiny s logy ateliérů. Během 70. let se začaly používat barevné rámečky kolem fotografií a opět se vrátily ostré rohy. Během 80. let se používaly také černé kartony se zlatým potiskem. Na přelomu století se zase prosadila secese s jemnými, světlými odstíny.

Dánsko.

Techniku fotografií carte de visite do Dánska přinesl Rudolph Striegler v roce 1860. Tato technika se v 70. letech velmi rychle rozšířila jako levná a atraktivní alternativa portrétní malby. Provozovali ji například fotografové jako Ludvig Grundtvig (1836–1901) a Adolph Lønborg (1835–1916) v Kodani nebo Heinrich Tønnies (1856–1903), který si otevřel ateliérové studio v Aalborgu.  Heinrich Tønnies (1825–1903) zůstává doposud jedním z předních fotografů fotografických vizitek v Dánsku. V červnu 1856 začal svou fotografickou kariéru jako partner C. Fritsche v Aalborgu a v prosinci téhož roku zakoupil partnerský podíl na podnikání a začal provozovat ateliér pod svým vlastním jménem. Od roku 1861 jeho obchod kvetl, potřeboval větší studio a více asistentů, v roce 1870 se stal dánským občanem. Jeho rodinný podnik nakonec přežil po tři generace – celkem 75 let. Šíře jeho fotografických produktů zahrnovala: daguerrotypie, kalotypie, pannotypie, fotolitografie, stereoskopie, ambrotypie, fotografické vizitky a medailony. Předpokládá se, že je autorem minimálně 75 000 fotografických vizitek, mnoho jich vzniklo v důsledku velké vlny emigrace z Nordjyllandu do Severní Ameriky. Vzhledem k chudobě v Aalborgu v oblasti Vendsysselu tamní poptávka po levných portrétech carte de visite pokračovala až do první světové války, což učinilo Tönniovo studio jedním z posledních vyrábějících tento typ portrétů v Dánsku.  Pietro Boyesen (1819–1882) byl dánský fotograf, který strávil většinu svého profesního života v Římě. Měl talent pro kompozici a charakterizaci. Na rozdíl od nudných studiových portrétů, které byly v té době velmi časté, fotografoval portréty v exteriérech v intimních pózách v prostředí římských staveb. Měl talent pro kompozici a vystižení charakteristiky. Snímky komponoval s různými předměty představující římské prostředí. Jeho díla obsahují poněkud nesmělé, ale intimní kouzlo.  Frederikke Federspiel (1839–1913) byla jednou z prvních dánských fotografek. Ve svých 35. letech absolvovala školení v oblasti fotografie v německém Hamburku, přičemž její strýc, Poul Friedrich Lewitz, její teta i bratranec Alfred Lewitz byli všichni fotografové. V roce 1876, při registraci svého podnikání v Aalborgu, se stala jednou z prvních oficiálně uznávaných fotografek v Dánsku. Svou profesi registrovala pod značkou "Photographin" - německým slovem, které mělo jasně odkazovat na to, že byla žena. Specializovala se na portréty, v roce 1883 se stala také jednou z prvních žen členkou Dánské fotografické společnosti. Jako jedna z prvních experimentovala s hořčíkovým práškovým bleskem. Jakmile byla v Aalborgu v roce 1901 zavedena elektřina, ve svém ateliéru instalovala elektrické lampy.  Kristen Feilberg (1839–1919) představuje dalšího dánského fotografa známého hlavně svými snímky pořízenými daleko za hranicemi Dánska. Od roku 1860 až do roku 1890 se Feilberg účastnil expedice na Sumatru, do Singapuru a Penangu. V roce 1867 vystavoval fotografie na výstavě v Paříži a v roce 1870 se připojil k expedici do zemí Bataků na východní Sumatru, kde úspěšně pořídil desítky národopisných obrázků.  Christian Hedemann (1852–1932) se řadí mezi nejstarších dánské umělce, kteří emigrovali do největší vzdálenosti od domova. Ačkoli absolvoval vzdělání v Dánsku, Kodaň opustil v roce 1878 a usadil se na Havaji. V první řadě pracoval jako strojní inženýr na cukrové plantáži Hana ("Hana Sugar Plantation"), ostrov Maui, později jako technický manažer v železárnách v Honolulu. Jako vášnivý amatérský fotograf pomohl založit havajský "Camera Club" (1889–1893). V roce 1903 se stal americkým občanem a v roce 1909 přijal jmenování dánského konzula. Jeho pozoruhodné fotografie havajské královské rodiny a společenských elit zůstávají v archivu jako jedny z prvních obrazových dokumentů před připojením Havaje k USA.  Mary Steen (1856–1939) byla úspěšná kodaňská fotografka, průkopnice interiérové fotografie rodin v jejich domovech. Později jako dvorní fotografka fotografovala dánskou královskou rodinu, ale nějaký čas strávila také v Londýně, kde fotografovala Královnu Viktorii. Jako feministka se zasloužila o zlepšení pracovních podmínek pro ženy a její vlastní příběh jde příkladem pro mnoho žen, které se chtěly stát profesionálními fotografkami. Benedicte Wrenstedová (1859–1949) byla další významná dánská fotografka, která emigrovala v roce 1894 do USA. Řemeslu se naučila od své tety z matčiny strany, Charlotte Borgenové, a nějakou dobu v 80. letech 19. století provozovala studio na Torvet č.p. 8 v dánském Horsens. Velkou část své fotografické kariéry strávila ve svém ateliéru v Pocatello, malém městě v jihovýchodním Idaho, kde portrétovala místní obyvatele a zaznamenávala růst města. Jejím nejznámějším dílem jsou však její dokumentární fotografie původních Američanů kmene Shoshone v oblasti Velké pánve, které jsou považovány za velmi důležité antropologické materiály. Wrenstedová se stala americkou občankou v roce 1912, ve svých 53 letech a ve stejném roce ukončila svou kariéru fotografky. Mnoho jejích snímků indiánů je uchováno v Instituci Smithsonian a Národním archivu NARA.  Spojené království

Fotografické vizitky (carte de visite) jsou malé fotografie nalepené na kartonu velikosti dnešních vizitek, které ovládly svět během 60. a 70. let 19. století a značně tak přispěly k rozšíření a popularizaci fotografie vůbec. Jejich formát si patentoval 22. listopadu roku 1854 pařížský fotograf André-Adolphe-Eugène Disdéri.

The carte de visite (, visiting card), abbreviated CdV, was a type of small photograph which was patented in Paris by photographer André Adolphe Eugène Disdéri in 1854, although first used by Louis Dodero. Each photograph was the size of a visiting card, and such photograph cards were commonly traded among friends and visitors in the 1860s. Albums for the collection and display of cards became a common fixture in Victorian parlors. The immense popularity of these card photographs led to the publication and collection of photographs of prominent persons.


Dějiny.

Na podzim roku 1865 zde bylo 15 statků, tento rok se současně považuje za rok založení města. Status města má Elista od roku 1930. 31. prosince 1942 bylo město osvobozeno Rudou armádou a přibližně rok poté bylo obyvatelstvo obviněno z kolaborantství s Němci a stalinským rozhodnutím násilně vysídlené do Kazachstánu, na Sibiř a do střední Asie. V roce 1944 byla Kalmycká ASSR zrušena a Elista byla pod názvem "Stepnoj" (rus. "Степной") přidružena ke Stavropolskému kraji. Znovu byla ustanovena v roce 1957 a v témže roce se do ní začali vracet i původní přesídlení obyvatelé a Elista se postupně stala politickým, administrativním, ekonomickým a kulturním centrem Kalmycké republiky.

Pamětihodnosti.

Vzhledem k charakteru obyvatelstva se ve městě míchají dvě kultury: vedle původní kalmycké tradice (buddhismus) se zde nacházejí ruské památníky především z doby komunismu. Centrální a největší náměstí města nese jméno V. I. Lenina. V současnosti se tam nachází komplex "Pagoda 7 dní", fontána "Tři lotosy" a památník připomínající šachovou olympiádu, která se zde konala v roce 1998. Na kopci v severní části byl vybudován památník osvoboditelům města (6. gardová tanková brigáda 28. armády) a v parku "Družba" byl vybudován komplex na památku padlým hrdinům občanské a Velké vlastenecké války. Na Náměstí Gorodovikova zase stojí památník hrdinovi Sovětského svazu, veliteli O. I. Gorodovikovi (1878-1960).  6. července 1995 na 60. narozeniny dalajlámy byla v centru města odhalena socha sedícího Buddhy, zhotovená z bílého uralského mramoru. Dnes je toto místo významným kulturním bodem města. Ve městě se nachází i památník věnovaný pohádkářům, kteří opěvovali tradiční kalmycký epos Džangar, dnes nejrozšířenější národní dílo Kalmycka. Ve městě se také nachází památník věnovaný obětem stalinských deportací a návratu deportovaných v letech 1943-1957.

Elista (rusky Элиста́; kalmycky Элст / "Elst") je hlavní město Kalmycka, republiky na jihu Ruské federace. Žije zde obyvatel, z toho Kalmykové tvoří asi 50 % a Rusové 45 %. Z průmyslu převažuje spotřební a potravinářský. Ve městě je univerzita (od roku 1970), roku 1996 byl otevřen největší kalmycký buddhistický chrám.

Elista ( or ;, "Elst") is the capital city of the Republic of Kalmykia, Russia. Population: It was known as "Stepnoy" from 1944 to 1957.


Obsah.

V tomto díle Elias zformuloval teorii vývoje osobnostních struktur člověka a způsobů jeho chování a vývoje společenských struktur nerovnosti, moci a řádu. Elias ukazuje, že oba tyto vývojové procesy jsou oboustranně závislé. Výsledkem tohoto pohledu jsou dvě vzájemně související teorie – civilizační teorie (vztahující se na změny, jež se týkají osobnosti a chování) a teorie utváření států.

Díl I. Proměny chování světských horních vrstev na Západě.

V prvním díle tohoto spisu Elias čerpal z literatury vzniklé v rozmezí 12. až 18. století. Z dob středověku se zachovalo poměrně velké množství výpovědí. Jeden z nejvýznamnějších dokladů představuje spis Erasma Rotterdamského, z roku 1526, do češtiny přeložený jako O slušném chování dětí.  Publikace je rozdělena do dvou částí. V první části se Elias věnuje pojmům civilizace a kultura a jejich sociogenezi. Vysvětluje rozdílné formování v Německu oproti Anglii a Francii. Podle Eliase pojem civilizace vyjadřuje: "„sebepojetí a sebevědomí Západu. Bylo by možné také říci, že vyjadřuje jeho národní vědomí. Zahrnuje všechno to, o čem se západní společnost posledních dvou tří staletí domnívá, že představuje její náskok před dřívějšími nebo současnými „primitivnějšími“ společnostmi.“" Západní kulturou je myšlena Francie, Anglie a Německo.  Civilizace neznamená pro všechny západní národy to samé, autor poukazuje na rozdílné pojetí a chápání kultury, civilizace ve Francii a Anglii ve srovnání s pojetím v Německu. Francouzi a Angličané vyjadřují hrdost vlastního národa a pokrok západu pojmem civilizace. Na druhé straně, v německém jazykovém úzu, Němci interpretují a vyjadřují hrdost na vlastní výkony a na vlastní charakter pojmem „kultura“. Pro pochopení těchto rozdílů, je nutné si uvědomit, že vývoj francouzského měšťanstva probíhal v jistém ohledu přesně opačně než vývoj měšťanstva v Německu. Ve Francii byla elita středního stavu a měšťanská inteligence poměrně záhy vtažena do kruhů dvorské společnosti. Rozšiřování dvorské společnosti se v Německu událo až později, kvůli přísnějšímu oddělení stavů. Ve druhé části knihy se pak, mimo jiné, zabývá praktickou specifickou proměnou lidského chování. Konstatuje, že v raném středověku je chování méně omezováno a je více určováno spontánními afekty a pudy. Jí se prsty, které se nemyjí, jídlo se hltá, kosti se házejí na zem, smrká se do dlaní, šatů nebo ubrusu. Konkrétně věnuje autor pozornost především významu stolování, jež je v této době hlavní společenskou aktivitou. Tento rituál jde vždy spojen s mnohými novými zvyky a pravidly chování v zájmu udržení společenské konvence.V 16. století se obnovuje pevnější sociální hierarchie a s ní se objevuje potřeba neobtěžovat svým chováním jiné, lidé se vůči projevům a hnutí jiných lidí stávají citlivější, upozornění na společensky nevhodné chování se stává součástí společenské kontroly. Ta je stále závažnější, společnost se díky ní vnitřně pacifikuje. S přetvářením společnosti zesiluje nutkání k sebekontrole, po staletí stejně opakovaná pravidla se proto mění. Autor udává konkrétní citáty, jež posloužili jako dobové příručky o společenském mravu:  "“Následuj vznešeného, střež se neotesance” "  "“Když někdo jako jezevec při jídle funí,"  "jak to mnozí dělávají, a mlaská jako kanec,"  "tuze se pohoršuje proti dobrému chování.”"  "“Když se někdo při jídle dáví a vyplivuje"  "a smrká do ubrusu,"  "to se obojí nepatří,"  "jak soudím.” "  Dobré mravy začaly jako dvorská kurtoasie. Ta se posléze rozšiřuje do měšťanských vrstev a s tím vychází z módy. Podobný osud potkal o dvě století později pojem "civilité", ten je nahrazen pojmem civilizace. Sama proměna chování probíhá nejvíce v době užívání druhého z trojice pojmů a fází "kurtoazie – civilité – civilizace". Od 19. století se na civilizaci pohlíží jako na cosi hotového, co je nyní třeba šířit, přičemž se minimálně na jednu fázi celého procesu zapomíná. Proces přitom probíhá různým tempem a jeho fáze lze těžko odlišit.  V průběhu procesu civilizace se mění postoje k tělesným potřebám. Zpočátku se o nich bez ostychu mluví, i když jsou lidé v rámci kurtoazie nabádáni je provádět v ústraní, později ale ze spisů mizí, nebo se na ně odkazuje jen narážkami. Provádět tělesné úkony lze před osobami níže postavenými, někdy toto sebeodhalování slouží jako vyjádření jistého stupně důvěry a rovnosti. Prstenec příkazů a zákazů se tak kolem dnešního člověka utáhl natolik úzce, že, nechce-li být vyloučen ze společnosti druhých, má jen jedinou možnost – poslechnout je. Míra potlačování vlastních pudů a afektů formuje dnešní dítě do společensky přijatelného člověka, ve srovnání se středověkem se však mezi dítětem a dospělým člověkem nachází obrovská kulturní vzdálenost. Pudové sklony jsou potlačeny do nevědomí a označeny za infantilní.  Jestliže se za oponu studu dostává tělesné chování, dostává se tam i vybíjení agresivity. Ta je ve středověku formou sociálně účelného chování, společnost, která si hospodářsky ani nemůže dovolit živit zajatce, vybíjí svou agresivitu na jejich mrzačení a mučení, vítězství dává opojný pocit moci, která ospravedlňuje agresi na životech druhých. Rozkoš z týrání živých tvorů se projevuje veřejným upalováním koček v Paříži Karla IX., stejně jako se projevuje dnes v boxerských zápasech. Mění se pouze standard, který daná společnost vyznává a který již považuje za nechutný, nestandardní. Proces utváření takové sebekontroly je součástí civilizačního procesu, civilizovaný však neznamená dokonalejší.

Díl II. Nástin teorie civilizace..

V druhém dílu spisu se Elias obrátil do hlubší minulosti, do období, v němž zanikla západořímská říše, a došlo ke stěhování národů. Základním tématem této části Eliasova díla je proces tvorby států. Na samém začátku druhého díla zdůrazňuje, že celým středověkem prolíná boj mezi aristokracií, církví a panovníky o podíl na vládě a výnosy z hospodaření na půdě. V průběhu 12. a 13. století se partnerem v této mocenské hře stává nová skupina, měšťanstvo..  Sociogenezi západní civilizace vidí autor v zápase o moc mezi šlechtou, církví a knížaty. Proměna západní civilizace je pak nejpregnantněji vyjádřena v období absolutizmu, v němž – ne náhodou – vrcholí proces zadržování a kontroly afektů, o němž autor hovořil v prvním díle knihy. Proces proměny západní civilizace a proces odstupu od vlastních afektů je nejlépe viditelný v dvorské společnosti a podle autora jej nejlépe lze pozorovat ve Francii, odkud potom ovlivňoval celou Evropu. Samotný proces civilizace ale nelze pochopit odděleně od utváření státní moci a absolutizmu. Moc absolutistického vládce se utváří postupně, s narůstajícím sektorem peněžního hospodářství roste i podíl, který prostřednictvím daní připadne panovníkovi a jeho dvoru. Panovník pak díky těmto příjmům může financovat armádu, s níž dochází k posílení centrální moci. Od 13. století se navíc rozvíjí měšťanstvo, jehož boje se šlechtou následně panovník podporuje, protože oba stavy zaměstnává a udržuje je v závislosti.  Nejprve lze v konstrukci středověké společnosti sledovat "odstředivé síly". Snahou leníků ovšem bylo ovládat dané území natrvalo a vymanit je z dosahu královské moci, o což se opakovaně pokoušeli. Zpočátku velké říše se tak záhy rozpadají. Ústřední moc je v této feudální fázi nestabilní, převládá naturální hospodářství s nerozvinutou dělbou práce. Elias zde rozlišuje "fázi dobyvačných ústředních vládců", kteří moc díky válce a novým územním ziskům posilují a "fázi konzervujících vládců", kteří nezískávají novou půdu.  Později se panovníci věnují zvětšování osobního majetku. Nositel koruny, sám ne víc než velký feudál, začíná s pomocí daní pomalu vytvářet monopol finančních a vojenských prostředků, zisk z takového hegemonie mu dává sílu k zápasu s velkými teritoriálními soupeři. Daně se později stávají běžnými, postupně se díky nim odděluje hospodářství společnosti od hospodářství jednotlivých osob spravujících monopol. Král disponuje stále většími příjmy, což jej zbavuje nutnosti rozdávat půdu. Centrální moc je udržována výběrem daní, ona sama pak daňový monopol udržuje pomocí monopolu vojenského.  V reálné situaci navíc nedochází jen k soupeření okolních států a procesu centralizace jednoho velkého státu, ale také ke změně závažnosti vrstev uvnitř jediné správní jednotky. Z původních bojů na život a na smrt vyrůstá díky dělbě práce situace, kdy jsou jednotlivé sociální vrstvy vázané na centrální moc poskytující jim jistou míru spokojenosti, nic je tedy nenutí k povstání, které by samu tuto moc odstranilo, zároveň však každá strana trne nad možným posílením druhé strany.  Procesu civilizace se vedle racionalizace účastní i stud a pocit trapnosti. Stud vzniká, když jiní jedinci jednají v souladu s Nad-Já stydícího se člověka, vede ke strachu z překročení společenských názorů. Trapnost je protipólem studu, vzniká při prolomení škály povinností a zákazů, které Nad-Já reprezentuje. Hranice studu i trapnosti se postupně posouvají. Strach obecně se mění, ubývá vnějšího nebezpečí a tudíž i vnějšího strachu, přibývá naopak vnějšího napětí mezi jednotlivými složkami osobnosti. S ústupem zbraní a násilí se lidé stávají citlivějšími na vše, co připomíná útok. Proto například omezují pravidly použití jídelního nože.  Kniha končí tvrzením, že v tuto chvíli tedy nejsme na vrcholu civilizace, jsme pouze v jejím procesu.

O procesu civilizace (německy "Über den Prozeß der Zivilisation", 1939) je nejdůležitější dílo německého sociologa Norberta Eliase. Analyzuje historii Evropy přibližně od roku 800 až po rok 1900 našeho letopočtu z hlediska dlouhodobých změn struktury osobnosti Evropanů. V roce 1998 Mezinárodní Sociologická Asociace jmenovala knihu "O procesu civilizace" sedmou nejdůležitější sociologickou prací dvacátého století.

The Civilizing Process is a book by German sociologist Norbert Elias. It is an influential work in sociology and Elias' most important work. It was first published in Basel, Switzerland in two volumes in 1939 in German as "Über den Prozeß der Zivilisation".


Rozšíření.

Podle vědeckých výzkumů pochází z indického subkontinentu a blízkého okolí, konkrétně z Indie, Nepálu, Srí Lanky a z ostrova Diego García, součásti Čagoských ostrovů. Ze svého původního areálu se v minulosti rozšířil téměř po celé jižní Asii, z větších státu jmenovitě od Pákistánu přes Bangladéš, Myanmar, Thajsko, Kambodžu, Laos, Vietnam, jižní Čínu, Malajsii a Indonésii až po Filipíny. Po osídlení objevené Ameriky byl fíkovník posvátný zavlečen do Střední Ameriky, na ostrovy Karibiku i na sever Jižní Ameriky. Druhotně roste také v tropické Africe, např. v Mosambiku, na některých ostrovech v Indickém oceánu, stejně tak jako na ostrovech Pacifiku.

Ekologie.

Druh je tolerantní k různým druhům půd i širokému rozmezí tropického podnebí. Roste v nížinách i pahorkatinách, s výškovou tolerancí od mořské hladiny po 1500 m n. m. Vyhovují mu průměrné roční teploty od 16 po 35 °C a úhrnné roční srážky 500 až 5000 mm. Nejlépe roste v půdách hlubokých, aluviálních hlinitopísčitých, dokáže však růst i v plytkých, včetně puklin ve skalách. Je dlouhověkou dřevinou, někteří jedinci přežívají i přes 2000 let. Při dlouhé období sucha nebo při poklesu teploty se může částečně zbavit listů, které opět narostou.

Popis.

Stálezelený nebo částečně opadavý, rychle rostoucí listnatý strom vysoký až 25 m s rozložitou, ale nepravidelnou korunou. Kmen mívá krátký, tlustý asi 0,5 m, kůru má hrubě rozpukanou a větve šedé s hnědými skvrnami. Tento strom, na rozdíl od většiny fíkovníků, nemá vzdušné kořeny; všechny jeho části po poranění roní bílý latex.  Listy s řapíkem dlouhým do 10 cm vyrůstají střídavě ve spirále. Jejich kožovitá čepel je 10 až 20 cm dlouhá a 8 až 10 cm široká, trojúhle až široce vejčitá, na bázi klínovitá nebo srdčitá a na vrcholu extrémně dlouze špičatá se zkroucenou, 2 až 5 cm dlouhou špičkou. Po obvodu je čepel celistvá a někdy jemně vlnitá, zespod světle a svrchu tmavě zelené, v mládí může být slabě narůžovělá a má zpeřenou žilnatinu se šesti až devíti páry bočních žilek. Palisty jsou malé, vejčité.  Drobné květy jsou skryté v přisedlém dužnatém útvaru, uzavřeném květenství cibulovitého tvaru zvaném sykonium, s drobným otvorem na vrcholu, které vyrůstá v paždí listů jednotlivě nebo ve dvojici. Sykonium bývá asi 6 mm velké, žlutavě zelené a obsahuje jak květy samčí, tak i samičí (těch bývá více). Samčí květy jsou umístěné u otvoru sykonia, jsou přisedlé, mají dvou či třílaločný kalich s volnými, vejčitě kopinatými lístky s podvinutými okraji a jednu tyčinku s krátkou nitkou zakončenou prašníkem. Samičí květy jsou přisedlé, mají čtyřlaločný kalich s široce kopinatými lístky, kulovitý semeník a dlouhou čnělku s úzkou bliznou. Za příhodných podmínek, při dostatku vláhy, tepla a živin v půdě strom kvete celoročně. Květy opyluje štíhlopasá chalcidka z čeledi fíkovnicovitých, stehnatka "Blastophaga quadraticeps". Každý druh fíkovníku má symbiotický vztah s určitým druhem chalcidky, která se podílí na opylení jeho květů. Vzájemné vztahy mezi opylovači a květy podrobně popisuje článek fík.  Plodem je fík, což je srostlé dužnaté plodenství obsahující semena mnoha květů sykonia. Je hladký, kulovitý, mírně stlačený a velký do 1,5 cm, zprvu zelený, ve zralosti tmavě červený až fialový, některé variety jsou žluté. Vyrůstá jednotlivě nebo ve dvojicích na kratičkých stopkách a má tři obvejčité listeny.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se hlavně semeny, která roznášejí ptáci, netopýři a opice živicí se plody na stromech, stejně jako hlodavci a prasata požírající je na zemi. Celkem dobře se množí i pomoci řízků. Aby dospělý jedinec mohl produkovat životaschopná semena, musí v blízkosti žít požadovaný opylovač.  V přírodě někdy začíná strom svůj život jako epifyt, vzklíčí ze semene zaneseného do dutiny nebo rozsochy větve v koruně libovolného stromů, kde vypustí kořínky. Na svém hostiteli neparazituje, kořeny se ho pouze přidržuje a živiny i vláhu čerpá ze vzduchu. Kořínky rostou poměrně rychle a když dosáhnou až k zemi, vniknou do půdy. Pak se chovají jako normální kořeny a nový jedinec jimi začíná získávat živiny z půdy. Strom se dále vyvíjí normálně, ovšem dlouhé kořeny postupně rychle sílí a pokud hostitelský strom omotaly, tak jej uškrtí a když vnikly do jeho dutiny, tak roztrhají. Je to ovšem akt mnoha desetiletí až staletí.

Význam.

Mimo náboženských účelů, kdy bývá vysazován v blízkosti buddhistických chrámů, je používán i pro ryze hospodářské účely nebo jako okrasný a stín poskytující strom. Jeho čerstvé či silážované listy a čerstvé větvičky slouží jako potrava pro slony, dobytek i velbloudy. Strom je významným hostitelem červců, např. červce lakového ("Kerria lacca"), jejichž výměšky tvoří základ šelaku užívaného k výrobě lihových a izolačních laků, politur a tmelů. Plody jsou většinou potravou zvířat a jen v době hladomoru i lidí.  Dřevo je šedavě bílé, středně těžké, váží 480 až 640 kg/m3, je středně trvanlivé a dobře odolává vodě. Dělají se z něho domácí pomůcky, bedny a sloužívá jako palivo, používá se také při ohňových obětech hinduistů. V tradičním lékařství se plody užívají jako mírné projímadlo a při bolestech zubů. Sušené plody léčí astma, kůra má stahující účinky a pomáhá při nemoci kůže, semena hojí zánět močových cest.  Fíkovník posvátný je místy považován za invazní druh, obvykle v oblastech kde roste druhotně, jako příklad jsou uváděné Izrael, Kuba a ve Spojených státech Florida a Havajské ostrovy.

Fíkovník posvátný ("Ficus religiosa") je statný, dlouhověký, listnatý strom pocházející z jižní Asie. Je jedním z asi 800 druhů ve všech tropech světa rozšířeného rodu fíkovník. Jeho druhové jméno "posvátný" je odvozeno od náboženského významu, který má pro buddhisty i hinduisty. Podle buddhistické mytologie dosáhl princ Siddhártha Gautama po šestileté meditaci v jeho stínu konečného osvícení a stal se Buddhou, strom proto bývá často vysazován u buddhistickým chrámů nebo u soch zpodobňujících Buddhu. Fíkovníku posvátného si váží i hinduisté, protože podle jejich starověké tradice se ve větvích tohoto stromu zjevil lidem hinduistický bůh Višnu a spojují jej také s bohy Brahmou a Šivou.

Ficus religiosa or sacred fig is a species of fig native to the Indian subcontinent and Indochina that belongs to "Moraceae", the fig or mulberry family. It is also known as the bodhi tree, pippala tree, peepul tree, peepal tree or ashwattha tree (in India and Nepal). The sacred fig is considered to have a religious significance in three major religions that originated on the Indian subcontinent, Hinduism, Buddhism and Jainism. Hindu and Jain ascetics consider the tree to be sacred and often meditate under them and this is the tree under which Gautama Buddha is believed to have attained enlightenment. Sacred fig is designated as the state tree of the Indian state Odisha.


Sultán.

Muhammad XII. byl synem Abul Hasana Aliho, sultána Granady, kterého nahradil v roce 1482, kdy o jeho následnictví rozhodly dvorní intriky a rozpory mezi obyvatelstvem.  Muhammad XII. se brzy snažil o získání náklonnosti napadením Kastilie, ale v roce 1483 byl uvězněn v Luceně. Muhammadův otec byl znovu uznán vládcem Granady, ale v roce 1485 byl znovu nahrazen. Tentokrát jeho strýcem Muhammadem XIII., známým jako "Abdullah ez Zagal".  Muhammad získal svobodu a pomoc od křesťanů, díky kterým znovu usedl na trůn v roce 1487. Souhlas s vládou nad Granadou jako nad královstvím spadajícím pod katolické monarchy. Dále se zavázal, že nebude zasahovat do pevnosti Málaga, kterou poté obsadili křesťané.  Po pádu Málagy a Bazy v roce 1487, byly také v následujícím roce křesťany obsazeny pevnosti Almuñécar, Salobreña a Almería. Na začátku roku 1491 byla Granada jediným městem na Pyrenejském poloostrově, kterému vládli muslimové.

Kapitulace Granady.

V roce 1491 byl Muhammad XII. povolán Isabelou Kastilskou a Ferdinandem Aragonským, aby se vzdal města Granady, které bylo obsazeno kastilským obyvatelstvem. Následně pak město kapitulovalo v lednu roku 1492. Královský průvod se přesunul ze Santa Fe na místo asi jednu míli od Granady, kde Ferdinand převzal moc nad tímto územím na březích řeky Genil. Ferdinand odeslal soukromý list před očitými svědky biskupovi z Leónu pouhých šest dní po této události.

Exil.

Legenda praví, že Muhammad XII odcházel do exilu přes kamenitý výběžek, odkud se mohl naposledy podívat na město. Držel na uzdě svého koně a naposledy si prohlížel město Alhambra a zelené údolí, které se rozléhalo kolem. To bylo údajně na místě, kde se dnes nachází Puerto del Suspiro del Moro, v překladu "Moorův pohled". Muhammad truchlil nad svou prohrou a pokračoval ve své cestě do exilu, společně se svou matkou.  Muhammadovi XII. byly darovány provincie Laujar de Andarax, Las Alpujarras a hory mezi Sierra Nevada a Středozemním mořem, ale v říjnu roku 1493 překročil Středozemní moře a odešel do města Fes v Maroku spolu se 1 130 dvořany a služebníky. Většina muslimské populace v Granadě také odešla do severní Afriky, kdy využili klauzule o volném pohybu při kapitulaci Muhammada.

Dopis Marínovcům z Maroka.

The entire text was reported by al-Maqqari:  Krátce po jeho kapitulaci poslal dopis marockým vládcům z dynastie Marínovců, kde žádal o útočiště. Dopis začínal dlouhou poemou chválící Marínovce, kterou následovala próza, kde naříkal nad svou porážkou a žádal odpuštění jeho dřívějších hříchů a hříchů svých předků, kteří Marínovce napadali. Zbylá část textu byla zdokumentována od al-Maqqariho:"... Pán z Kastilie nám slíbil slušnou rezidenci a ujistil nás o naší bezpečnosti, což stvrdil vlastnoručním psaním, aby dal klid našim duším. Ale my, potomci Banu al-Ahmara, s tímto nejsme spokojeni a naše víra v boha nám nedovoluje být pod ochranou bezvěrců. Také jsme obdrželi z východu mnoho listů plných dobré vůle, kde nám nabízeli útočiště na svých územích a ty nejlepší výhody. Ale my nemůžeme přijmout jinou nabídku, než tu z domova našich praotců, můžeme přijmout pouze ochranu od našich příbuzných, ale ne kvůli oportunismu, ale abychom potvrdili naše bratrské vztahy a dodrželi zákony našich praotců, které nám říkají, abychom nepřijímali pomoc od jiných než jsou Marínovci a nedělali nic, co by nám bránilo v cestě k vám. Tak jsme tedy putovali přes rozlehlé země a přepluli bouřlivé moře a doufáme, že se nebudeme muset vracet zpět, a že vaše oči budou uspokojeny, a že naše zranění a bolesti plné duše budou vyléčený z tohoto trápení..."  "- Muhammad Abu Abdallah"

Exil v severní Africe a smrt.

Historik ze 17. století Al-Maqqari napsal, že Muhammad XII. doplul přes Středozemní moře do Melilly a odsud odešel do města Fes, kde vybudoval palác. Zůstal tu až do své smrti mezi lety 1533-34 (roku 940 podle muslimského kalendáře). Byl pohřben nedaleko "Musaly" (místa, kde se vykonávaly důležité modlitby během muslimských svátků), přesněji za branami města Fes. Muhammad XII. přežil dva své syny - "Yusufa" a "Ahmeda". Al-Maqqari se s jeho potomky setkal v roce 1618 ve městě Fes; žili mezi státní chudinou a spoléhali se na zakát (určitá část výdělku, kterou musí každý muslim darovat každoročně potřebným).  Alternativní místo odpočinku Muhammada XII. bylo navrženo arabistou "M. C. Brosselardem" na konci 19. století, který přeložil zdlouhavé nařízení ve Andalusijských spisech, které měří tři stopy a dnes je najdeme v muzeu v Tlemcenu. Tyto spisy lokalizují hrobku vyhoštěného krále, který zemřel v Tlemcenu v květnu roku 1494. Spory o místa pochování a data smrti nejspíše spočívají v tom, že jak Muhammad XII., tak i jeho strýc El Zagal (Muhammad XIII.), zemřeli oba v exilu v severní Africe.  Španělský kronikář Luis del Mármol Carvajal napsal, že Muhammad XII. zemřel nedaleko "Oued el Assouad" (Černá řeka), když se během války Marínovců a Saadů brodil přes řeku. Tohoto zdroje se také držel Louis de Chénier, diplomant francouzského krále Ludvíka XVI., ve své publikaci o historii Maroka v roce 1787.

Abú Abdalláh Muhammad XII. (kolem 1460 – asi 1533) zvaný Boabdil (zkomolenina prvních jmen Abú Abdalláh) byl dvacátý druhý a poslední vladař Granadského emirátu z dynastie Nasrídů a zároveň poslední muslimský vladař na Iberském poloostrově, jehož sesazením byla završena reconquista. Na trůn nastoupil roku 1482 po svém otci sultánu Abú al-Hasanu Alím. Roku 1483 byl zajat vojáky pozdějších „katolických Veličenstev“ Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské. Byl propuštěn roku 1487 na základě složení vazalského slibu vůči svým věznitelům. Roku 1491, po podrobení ostatních muslimských enkláv, si ho Ferdinand a Isabela předvolali a požadovali odevzdání Granady, což se stalo 2. ledna 1492. Muhammad XII. pak získal od panovníků darem panství v Andalusii, ale brzy odešel do exilu v Maroku, kde zemřel.

Abu Abdallah Muhammad XII ( "Abū ‘Abdi-llāh Muḥammad ath-thānī ‘ashar") (c. 1460–1533), known in Europe as Boabdil (a Spanish rendering of the name "Abu Abdillah"), was the 22nd and last Nasrid ruler of the Emirate of Granada in Iberia.


Historie.

Pokyn ke stavbě baziliky vydal císař Maxentius v roce 308, dva roky poté, co se stal římským vládcem. Pro její umístění byl vybrán severovýchodní konec Fora, kde od dob Flaviovců stávala "horrea piperataria", skladiště pepře i jiného koření, která však v roce 283 vyhořela. Maxentius si jako inspiraci pro svoji stavbu vybral haly římských lázní a nechal ji postavit jako monumentální přijímací sál. Zároveň zde měla sídlo i městská prefektura. Roku 312 ale Maxentius padl v bitvě u Milvijského mostu a v práci na budově baziliky pokračoval jeho přemožitel Konstantin I. Veliký. Ještě téhož roku byla bazilika vysvěcena a pojmenována podle něj "Basilica Constantina".

Architektura.

Budova byla postavena jako monumentální trojlodí o délce 100 metrů a šířce 76 metrů. Střední loď měla výšku 53 metrů, obě boční lodi 25 metrů.. Střední loď tvořila tří klenební pole s křížovou klenbou, boční lodi byly zaklenuty klenbami valenými vyzdobenými kazetovým stropem. Klenební pole podpíralo osm patnáctimetrových sloupů, do současnosti se dochoval jen jediný, který nyní stojí na římském náměsti Piazza Santa Maria Maggiore před bazilikou Panny Marie Sněžné. Bazilika byla na západní straně ukončena apsidou, ve které stála Maxentiova socha. Vnitřní prostor osvětlovala velká půlkruhová okna ("claristoria") zasazená ve stěně prostřední lodi převyšující lodě boční. Podlaha byla vydlážděna mramorem, vnitřní zdi kryly desky z červeného a zelenénho porfyru s mramorovými intarziemi. Kazetové stropy krášlily pestré mozaiky.  Císař Konstantin při pokračující přestavbě dispozici baziliky pozměnil. K původnímu vchodu z východní strany nechal ještě přistavět nový vchod na jižní straně směrem k Via Sacra s předsazeným portikem o čtyřech korintských sloupech a širokým schodištěm. Přímo proti novému vchodu vznikla v severní lodi i nová apsida, jejíž strop byl také vyzdoben kazetami. Maxentiovu sochu stojící v západní apsidě nechal Konstatnti odstranit a nahradit svojí vlastní 12 metrů vysokou kolosální sochou.  Do současné doby se z celé baziliky dochovala jen jedna boční (severní) loď.

Maxentiova bazilika (italsky: "Basilica di Massenzio") byla velká budova při severní straně římského Fora Romana. V literatuře se také používají názvy "Basilica Nova" ("nová bazilika"), "Constantinova bazilika" nebo "Bazilika Maxentia a Constantina". Jedná se vůbec o jednu z posledních velkolepých staveb, která připomíná velikost římského impéria a jeho architektury.

The Basilica of Maxentius and Constantine (), sometimes known as the Basilica Nova—meaning "new basilica"—or Basilica of Maxentius, is an ancient building in the Roman Forum, Rome, Italy. It was the largest building in the Forum, and the last Roman basilica built in the city.


Výskyt.

Tyto rostliny jsou rozšířeny téměř celosvětově, nejvíce druhů roste v mírném podnebném pásu. Počet druhů rodu turan není ještě ustálen, poslední údaj hovoří o 200 druzích.  V České republice vyrůstá ve volné přírodě těchto 7 druhů:  Mimo tyto se v zahradnictví pěstují další druhy pro své květy jako skalkové rostliny nebo letničky. Jsou to např.

Popis.

Jsou to roční, dvouleté nebo vytrvalé byliny, zřídka keře, dosahující výšky od 0,2 do 1,5 m. Vyrůstají buď z kůlovitého, rozvětveného, rozprostřeného vláknitého kořene nebo z oddenků. Lodyhy bývají vzpřímené, vystoupavé nebo poléhavé, jednoduché nebo větvené, lysé, chlupaté nebo žláznaté. Přízemní listy bývají kopinaté, obkopinaté, vejčité, hrubě pilovité o délce 1,5 až 8 cm a šířce až 2 cm. Lodyžní jsou kopinaté až podlouhlé kopinaté, obvykle vyrůstající na lodyze střídavě, mívají řapíky či jsou přisedlé. Čepele s výraznou žilnatinou bývají celokrajné, lalokovité nebo zubaté, lysé nebo mírně ochlupené.  Květní lůžko o průměru 5 až 35 mm bývá diskovité nebo miskovité, většinou vyrůstá na chlupatých stopkách jednotlivě, vzácněji jsou seřazeny do řídkého květenství, chocholíkové laty. Venkovní jazykovité květy v počtu 0 až 100 i více v jedné nebo více řadách jsou pestíkovité, obvykle bílé, namodralé, purpurové až růžové, nebo vzácně žluté. Středních bisexuálních diskových květů s 5 korunními lístky žluté nebo oranžové barvy bývá 25 až 450, vnějších jen samičích pak 50 až 200 v 1 až 4 řadách. Koruna diskových květů bývá úzká, nálevkovitá. Polokulovitý zákrov je tvořen 30 až 125 plochými úzkými listeny, ve 2 (maximálně 5) řadách, jsou tvaru eliptického až kopinatého a mají 1 nebo 3 žilky.  Plody jsou podlouhlé jednoplodé nažky o délce 1 až 2 mm s chmýřím, rozšiřovány jsou nejčastěji větrem, vodou nebo zvířaty. Semena, kterých bývá na dobře vzrostlé rostlině i stovky tisíc, mohou po opylení dozrát do plodného stadia i na pokosené rostlině.

Význam.

Turan je většinou považován za plevelnou rostlinu a některé druhy i za invazivní, přesto mnoho škod většinou nečiní. Roste obvykle na neobdělávaných místech s písčitou půdou, na úhorech, nevyužívaných loukách a zahradách, skládkách, okrajích cest a podél železničních tratí.  Variety některých druhů jsou pro své květy podobné astrám v oblibě a proto se množí v zahradnických podnicích. Rostliny se pak vysemeňují do volné přírody a za příhodných podmínek se nekontrolovaně rozmnožují. Obdobným způsobem se rozšířil i turan roční. Při pěstování vytrvalých druhů lze turan množit dělením trsů.  Flora of North America: Erigeron

Odkazy.

Externí odkazy.

Turan ("Erigeron") je rozsáhlý rod rostlin, které jsou velice rozmanitého vzhledu s různě zbarvenými květy. Je zařazen do čeledě hvěznicovitých ("Asteraceae"), kde dále přísluší do podčeledě "Asteroideae" a tribu "Astereae".

Erigeron () is a large genus of plants in the daisy family. It is sometimes confused with other closely related genera, "Aster" and the true daisy "Bellis". The genus has a cosmopolitan distribution in dry, mountainous areas and grassland, with the highest diversity in North America.


Životopis.

Narodil se v lotyšské Rize do ruské šlechtické rodiny. V roce 1915 byla jeho rodina, kvůli probíhající první světové válce, donucena přestěhovat se do Moskvy.  Zpočátku měl problémy dostat se na studia kvůli svému šlechtickému původu, několik členů jeho rodiny se také stalo obětí velkých sovětských represí ve 30. letech 20. století. On sám nakonec úspěšně vystudoval fyziku a matematiku na Moskevské státní univerzitě, toto studium ukončil 24. července 1931. Poté pracoval v Ústředním aerodynamickém institutu SSSR, kde se věnoval práci na studiu a popisu nežádoucích oscilací při letu u leteckých podvozků a předních částí trupů letounů a jimi vyvolaných autodestrukci, které tehdy byly příčinou celé řady tehdejších leteckých katastrof.  V roce 1937, ve svých 26 letech, se stal doktorem věd a profesorem Moskevské univerzity. V roce 1943 se stal členem-korespondentem Akademie věd SSSR a ředitelem jeho 1. výzkumného ústavu na Odboru leteckého průmyslu, v roce 1946 byl jmenován akademikem, Později vedl Ústav aplikované mechaniky (v roce 1966 se z něj stal Institut aplikované mechaniky, dnes pojmenovaný po něm) a Steklovův matematický ústav. V letech 1961–1975 působil ve funkci prezidenta Akademie věd Sovětského svazu. Byl členem celé řady zahraničních akademií věd (československé, polské, rumunské, mongolské, maďarské, německé, saské). Byl i čestným členem Americké akademie umění a věd a britské Královské akademie v Edinburghu.  Zabýval se zejména aerodynamikou a hydrodynamikou, stal se hlavním teoretikem sovětské kosmonautiky. Teoreticky se zabýval tryskovým pohonem a raketovými motory, nadzvukovou dynamikou proudění plynů, dále také tepelnou fyzikou a technikou proudění kapalin a plynů.  V matematice vytvořil základy teorie aproximací, zde zejména teorií stejnoměrné aproximace funkcí komplexní proměnné mnohočleny a racionálními funkcemi (teorie okrajových vlastností analytických funkcí). Věnoval se i teorii okrajových úloh eliptických rovnic, pracoval také na problémech numerické matematiky.  V roce 1954 společně se Sergejem Koroljovem a Michailem Tichonravovem zaslal dopis sovětské vládě, ve kterém navrhoval vývoj sovětské umělé družice Země, což nakonec vedlo k vypuštění první družice Sputnik 1. V roce 1955 se stal předsedou sovětského výboru pro kosmonautiku při Akademii věd SSSR.  Jeho poslední vědecké práce byly věnovány stavbě raketoplánu Buran.  Zemřel v 67 letech, sovětská vláda mu uspořádala státní pohřeb a byl pohřben u Kremelské zdi na Rudém náměstí v Moskvě.

Rodina.

Pocházel z ruské šlechtické rodiny. Jeho dědeček z matčiny strany Alexander Nikolajevič Skvorcov, byl generálem pěchoty, hrdina z kavkazské války, druhý dědeček Michail Fomič Keldyš (1839–1920) byl armádním lékařem, který to dotáhl až na hodnost generála. Jeho babička Natalia Keldyšová (rozená Brusilovová) byla sestřenice proslulého ruského generála Alexeje Brusilova. Jeho otec Vsevolod Michailovič Keldyš (1878–1965) byl významný vojenský stavbař a armádní pedagog (generálmajor), který se stal jedním z autorů metod pro výpočet pevnosti železobetonu, byl i spoluautorem návrhu projektu Moskevského kanálu a Moskevského metra. Jeho starší sestra Ludmila Keldyšová (1904-1976) byla známá matematička a jeho první učitelka matematiky.  Jeho synovci Leonid Keldyš a Sergej Novikov se stali významnými sovětskými matematiky a fyziky.

Mstislav Vsevolodovič Keldyš (, Riga, Lotyšsko, Ruské impérium – 24. června 1978, Moskva, Sovětský svaz) byl význačný sovětský vědec, matematik, fyzik a pedagog, v letech 1961–1975 předseda Akademie věd SSSR, jeden z hlavních teoretiků sovětského kosmického programu, blízký spolupracovník Sergeje Koroljova, profesor Moskevské univerzity, člen ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu, od roku 1962 také poslanec Nejvyššího sovětu SSSR.

Mstislav Vsevolodovich Keldysh (; – 24 June 1978) was a Soviet scientist in the field of mathematics and mechanics, academician of the USSR Academy of Sciences (1946), President of the USSR Academy of Sciences (1961–1975), three times Hero of Socialist Labor (1956, 1961, 1971), fellow of the Royal Society of Edinburgh (1968). He was one of the key figures behind Soviet space program. Among scientific circles of USSR Keldysh was known with epithet "the Chief Theoretician" in analogy with epithet "the Chief Designer" used for Sergey Korolyov.


Biografie.

Pracovat začal již ve svých deseti letech, kdy se stal jako syn lodivoda plavčíkem na vratkém parníku s plachtou uprostřed, proplouvajícím mezi Le Havre a Honfleuremem v ústí Seiny. V roce 1835 se rodina přestěhovala do Le Havre, kde si Boudinův otec otevřel obchod s psacími potřebami a obrazovými rámy a kde také mladý Boudin začal pracovat jako pomocník. O něco později si otevřel i svůj vlastní krámek. Eugène Boudin se seznámil s několika zdejšími malíři a začal jejich obrazy vystavovat ve svém obchodě. Malíři Constant Troyon, Jean-Francois Millet, Thomas Couture a Eugène Isabey nabádali Boudina, aby se začal sám věnovat malování. Na jejich popud, ve svých dvaadvaceti letech, zavřel svůj obchod a začal se věnovat hlavně malířství. V roce 1850 získal od města stipendium a mohl začít studovat v Paříži. Podnikal studijní cesty po Vlámsku, Benátkách a při zpáteční cestě po Bretani, ale stále zůstal věrný své vlasti Normandii.  V roce 1857 se Boudin setkal s Claudem Monetem, který strávil několik měsíců práce s Boudinem v jeho ateliéru. Tito dva umělci zůstali celoživotními přáteli a Monet nakonec vzdal hold Boudinovu celoživotnímu dílu. Byl hluboce ovlivněný holandským uměním 17. století a po setkání s holandským malířem Johanem Bartholdym Jongkindem, který byl už v té době známý ve francouzských uměleckých kruzích, začal na jeho popud malovat v přírodě (en plein air). V roce 1859 se setkal s dalším umělcem, tentokrát s Gustavem Courbetem, který ho seznamuje s Charlesem Baudelairem. Na veřejnosti debutoval téhož roku v Pařížském salónu.  V dubnu roku 1874 se podílel na uspořádání první výstavy impresionistů v Nadarově fotografickém ateliéru v Paříži, kde také vystavoval, ale sám sebe nepovažoval za nějakého radikála, nebo novátora.  Boudinova rostoucí reputace mu dovolila podnikat cesty po světě. V roce 1870 navštívil Belgii, Holandsko a jižní Francii a v letech 1892 a 1895 znovu navštívil pracovně Benátky. Pokračoval ve vystavování svých děl v Pařížských salónech a jeho popularita stále stoupala, což mu napomohlo k získání několika ocenění včetně ocenění za třetí místo na Pařížském salónu v roce 1881 a zlaté medaile v roce 1889 na Světové výstavě (Exposition Universelle). V roce 1892 se Boudin stává rytířem čestné legie (Legion d'honneur), tak trochu pozdního uznání jeho talentu a vlivu na umění jeho současníků.  Ke konci svého života se už s podlomeným zdravím uchýlil na jih Francie, kde ale po krátké době zjistil, že mu změna neprospěla, a tak se vrátil znovu do svého milovaného Deauville, kde zanedlouho zemřel. Je pochován na pařížském hřbitově 'Cimetière Saint-Vincent'.  Díla z jeho pozůstalosti jsou z větší části vystavené v muzeu Eugène Boudina v Honfleuru a v Musée Malraux v Le Havre.

Cena Eugène Boudina.

Na počest Eugène Boudina byla založena tzv. Cena Eugène Boudina, kterou uděluje Société Nationale des Beaux-Arts. Mezi nositelé této ceny byl nominován např. v roce 1989 Maurice Boitel.

Eugène-Louis Boudin [buden] (12. července 1824, Honfleur – 8. srpna 1898, Deauville) byl francouzský malíř, představitel impresionizmu a jeden z prvních krajinářů malujících přímo v přírodě.

Eugène Louis Boudin (; 12 July 18248 August 1898) was one of the first French landscape painters to paint outdoors. Boudin was a marine painter, and expert in the rendering of all that goes upon the sea and along its shores. His pastels, summary and economic, garnered the splendid eulogy of Baudelaire; and Corot called him the "King of the skies".


Atletická kariéra.

Na mezinárodní scéně se objevil poprvé ve svých 22 letech, když na hrách Commonwealthu v australském Perthu v roce 1962 doběhl pátý v rozběhu na 1 míli (4:07,0) a byl jedenáctý v běhu na tři míle (13:50,0).  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 vstoupil mezi světovou špičku: v rozběhu na 5000 metrů vytvořil nový africký rekord (13:49,6) a ve finále skončil na výtečném pátém místě v čase 13:50,4. Na tokijských hrách potom startoval ještě v běhu na 1500 metrů: vyhrál třetí rozběh (3:45,8) a potom jen velmi těsně vypadl v semifinále - byl pátý ve stejném čase jako postupující Francouz Jean Wadoux a pozdější bronzový medailista, Novozélanďan John Davies. Keinův čas, 3:41,9, byl ovšem opět novým africkým rekordem.  Následující rok 1965 přinesl Keinovi první medaile: na premiérových Afrických hrách v konžském Brazzaville, pořádaných ve dnech 18.-25.7.1965, zvítězil časem 3:41,1 v závodě na 1500 metrů a časem 13:44,4 vybojoval zlatou medaili i v běhu na 5000 metrů. Byl prvním Afričanem, který v běhu na 5000m překonal hranici 13 minut a 30 sekund: 30. června 1965 zaběhl v Helsinkách nový africký rekord 13:28,2, který za dva dny (2. července 1965) ve finském Turku zlepšil až na 13:26,2 - čímž zaostal jen 4 desetiny sekundy za světovým rekordem, který tehdy držel Australan Ron Clarke. 27. srpna 1965 vytvořil Keino světový rekord v běhu na 3000 metrů výkonem 7:39,6 (dosáhl času 7:39,5, ten však byl v souladu s tehdy platnými pravidly pro dlouhé běhy zaokrouhlen na nejbližší sudou desetinu sekundy), který byl překonán až v roce 1973. Na samém konci poolympijské sezóny, 30. listopadu 1965, vytvořil v novozélandském Aucklandu i nový světový rekord v běhu na 5000 metrů časem 13:24,2. Tento rekord sice už v roce 1966 pro sebe získal znovu Ron Clarke, ale Kipchoge Keino dokázal Australana porazit v nejvýznamnějším závodě roku, v běhu na 3 míle, na dalších hrách Commonwealthu, pořádaných v srpnu roku 1966 v jamajském hlavním městě Kingstonu (12:57,4). Keino v Kingstonu zvítězil rovněž v běhu na 1 míli (3:55,3).  Světový rekord na 5000 metrů Keino už nikdy nezískal zpět, ale každý rok překonával africký rekord v běhu na 1500 metrů: z hodnoty 3:41,9 na konci roku 1964 ho v roce 1965 vylepšil na 3:37,6, v roce 1966 na 3:36,8 a v roce 1967 na 3:36,7. Každoročně také vylepšoval africký rekord na 1 míli: v roce 1965 zaběhl 3:54,2, v roce 1966 se zlepšil v Londýně na 3:53,4 a v roce 1967 na mistrovství východní a střední Afriky (East and Central African Championships) ve vysokohorských podmínkách keňského Kisumu až na 3:53,1. Výkony z Londýna i Kisumu byly zároveň novými rekordy Commonwealthu.  Nejpozoruhodnějím Keinovým závodem v roce 1967 bylo bezpochyby atletické utkání USA-Commonwealth pořádané 8.7.1967 v Los Angeles. V běhu na 1500 metrů tehdy zvítězil dvacetiletý Američan Jim Ryun v novém světovém rekordu 3:33.1. Kipchoge Keino doběhl na druhém místě v čase 3:37.2. Hlavní střetnutí obou běžců však mělo teprve přijít.  Narůstající formu před olympijskými hrami 1968 v Mexiku předvedl Keino na dva dny trvajícím Memoriálu bratří Znamenských v Leningradě: první den memoriálu vyhrál běh na 5000 metrů (13:36,2) a hned na druhý den, 21. července 1968, vytvořil nový africký rekord v běhu na 10 000 metrů - 28:06,4. Keino se tímto časem zařadil na třetí místo v historických tabulkách této disciplíny a pod vlivem nadšení z nového rekordu se pro svou druhou olympiádu přihlásil k dosti neobvyklé kombinaci tří disciplín: 1500 metrů, 5000 metrů a 10 000 metrů. Během olympiády v Mexiku v říjnu 1968 sice nejdříve nedokončil běh na 10 000 metrů (ještě kilometr před cílem byl ve vedoucí skupince běžců, ale pak vybočil z dráhy a zhroutil se na travnatou plochu olympijského stadionu - po skončení závodu se ukázalo, že běžel s akutním zánětem žlučníku), ale potom získal stříbrnou medaili v běhu na 5000 metrů - a ve svém třetím mexickém startu i zlatou medaili na 1500 metrů: s nevídaným náskokem porazil tehdejšího světového rekordmana (3:33,1) Američana Jima Ryuna a čas 3:34,9 byl novým olympijským rekordem, africkým rekordem, rekordem Commonwealthu, nejrychlejším časem roku 1968 a druhým nejlepším výkonem na 1500 metrů v historii. Jako olympijský rekord vydržel Keinův čas až do olympijských her 1984 v Los Angeles, kdy ho překonal britský mílař Sebastian Coe.  Na svých třetích hrách Commonwealthu, pořádaných v roce 1970 ve skotském Edinburghu, vybojoval zlatou medaili na 1500 metrů (3:36,6), na 5000 metrů doběhl jako třetí (13:27,6).  Na olympiádě v Mnichově v roce 1972 zvítězil v běhu na 3000 metrů překážek. V běhu na 1500 metrů neobhájil zlato z Mexika, doběhl druhý za Finem Vasalou.  Sportovní kariéru ukončil v roce 1973, když na dalších hrách afrického kontinentu (pořádaných v nigerijském Lagosu osm let po hrách v Brazzaville) získal časem 3:39,63 stříbrnou medaili v běhu na 1500 metrů.  Epilogem pak bylo ještě krátké Keinovo působení v tehdejší americké profesionální atletické skupině ITA. Nebylo dlouhé, zahrnovalo v podstatě jen halovou sezónu 1973, která nicméně v případě ITA trvala až do června tohoto roku. Nejlepším Keinovým výkonem z tohoto angažmá byl závod na 1 míli pořádaný 7. dubna 1973 v Oklahoma City (čas 4:00,6 odpovídal desátému místu světových halových tabulek 1973, pokud bychom do ní zařadili společně výkony amatérů i profesionálů). Zajímavé je, že v rámci této profesionální atletické skupiny došlo k přímému souboji Kipchoge Keina s Jimem Ryunem - uskutečnil se v závodě na 1 míli, 1. června 1973 v americkém Louisville. Jim Ryun (4:01,9) v něm tentokrát Kipchoge Keina (4:03,0) dosti výrazně porazil.

Kipchoge Keino v Síni slávy IAAF.

Kipchoge Keino a etiopský maratonský běžec Abebe Bikila byli prvními Afričany, kteří byli (v roce 2012) přijati do Síně slávy Mezinárodní asociace atletických federací (IAAF), kterou tato sportovní organizace (vzniklá v roce 1912) založila v roce 100. výročí svého vzniku. V roce 2004 byl zařazen do Síně slávy Asociace atletických statistiků (ATFS), jako třetí africký atlet od založení Síně v roce 2001 (před ním Abebe Bikila a Haile Gebrselassie).

Kipchoge Keino v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v běhu na 1500 m mužů v roce 1968.

3:34,9 KIpchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, 1, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,8 James Ryun (USA), 1947, 2, Mexico City 20.10.1968  3:37,9 Jean Wadoux (Francie), 1942, 1, Paříž 4.7.1968  3:38,5 Arne Kvalheim (Norsko), 1945, 1, Oslo 28.8.1968  3:38,7 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 2, Göteborg 26.8.1968  3:38,8 Arnd Kruger (SRN), 1944, 4, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:39,0 Francesco Arese (Itálie), 1944, 1, Schio 13.7.1968

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 1500 m mužů k 31.12.1968.

3:33,1 James Ryun (USA), 1947, 1, Los Angeles 8.7.1967  3:34,9 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:35,6 Herbert Elliott (Austrálie), 1938, 1, Řím 6.9.1960  3:36,3 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Rennes 15.6.1966  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,6+ Peter Snell (Nový Zéland), 1938, 1, Auckland 17.11.1964 (mezičas v běhu na 1 míli)  3:37,6 Josef Odložil (Československo), 1938, 1, Praha 13.8.1966  3:37,7 Jean Wadoux (Francie), 1942, 2, Praha 13.8.1966

světové tabulky v běhu na 3000 m překážek v roce 1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,6 Kipchioge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Polsko), 1947, 1, Varšava, 27.6.1972  8:23,8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972  8:24,6 Benjamin Jipcho (Keňa), 1943, 2, Mnichov 4.9.1972  8:25,4 Michail Želev (Bulharsko), 1943, 1, Oslo 3.7.1972  8:25,4 Pekka Päivärinta (Finsko), 1949, 2, Helsinky 26.7.1972

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m překážek k 31.12.1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,0 Kerry O'Brien (Austrálie), 1946, 1, Berlín 4.7.1970  8:22,2 Vladimir Dudin (SSSR), 1941, 1, Kyjev 19.8.1969  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,4 Alexandr Morozov (SSSR), 1939, 2, Kyjev 19.8.1969  8:23,6 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Posko), 1, Waršava 27.6.1972  8:23.8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972

světové tabulky v běhu na 3000 m mužů v roce 1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:54,8 Thor Helland (Norsko), 1936, 2, Oslo 7.7.1965  7:55,0 Eugène Allonsius (Belgie), 1937, 3, Oslo 7.7.1965  7:55,2 Harald Norpoth (SRN), 1942, 1, Karlsruhe 5.7.1965  7:56,2 Viktor Kudinskij (SSSR) 43, 1, Kyjev 19.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m mužů k 31.12.1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:52,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Malmö 4.9.1956  7:53,4 István Rózsavölgyi (Maďarsko), 1929, 1, Malmö 4.9.1956  7:54,2 Hans Grodotzki (GDR), 1936, 1, Postupim 30.7.1960  7:54,2 James Beatty (USA), 1934, 1, Amstrodam 15.8.1962

světové tabulky v běhu na 5000 m mužů v roce 1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965  13:37,8 Bengt Najde (Švédsko), 1942, 6, Helsinky 30.6.1965  13:40,0 Lájos Mecsér (Maďarsko), 1942, 1, Londýn 14.8.1965  13:41,4 William Mills (USA), 1938, 1, Oslo 15.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 5000 m mužů k 31.12.1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:35,0 Vladimir Kuc (SSSR), 1927, 1, Řím 11.10.1957  13:35,2 Murray Halberg (Nový Zéland), 1933, 1, Stockholm 25.7.1961  13:36,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Bergen 19.6.1956  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965

Kipchoge Hezekieh "Kip" Keino (17. ledna 1940 Kipsamo) je bývalý keňský atlet, běžec na střední a dlouhé tratě, dvojnásobný olympijský vítěz.

Kipchoge Hezekiah Keino (born 17 January 1940) is a retired Kenyan track and field athlete. He was the chairman of the Kenyan Olympic Committee (KOC) until 29 September 2017. A two-time Olympic gold medalist, Keino was among the first in a long line of successful middle and long distance runners to come from the country and has helped and inspired many of his fellow countrymen and women to become the athletics force that they are today. In 2012, he was one of 24 athletes inducted as inaugural members of the International Association of Athletics Federations Hall Of Fame.


Popis.

Dosahuje velikosti až 30 cm, u některých jedinců, zvláště samic z východních poddruhů, i více. Je velmi podobná želvě zelenavé, ale zbarvení karapaxu bývá tmavší, v kombinaci hnědé a okrové, bez žlutozelených tónů. Tato želva má na okraji karapaxu (vrchní část krunýře) nad ocasem jen jeden štítek, to jí odlišuje od želvy zelenavé, která tam má dva párové štítky. Na konci ocasu nejsou přítomny větší zahrocené šupiny. Na stehnech nohou má želva žlutohnědá ostruhy, proto se také přezdívá želva ostruhatá, což není správné, neboť tento název je vyhrazen africkému druhu želva ostruhatá "(Geochelone sulcata)". Na předních končetinách má pět prstů s tupými drápky, na zadních čtyři. Okrajové štítky karapaxu za hlavou často mívají tvar mašle. Pohlaví želvy nelze určit hned po vylíhnutí, ale zhruba kolem pěti let podle délky a tloušťky ocasu.

Způsob života a chov.

V přírodě se páří od září do října. Samice snáší 2 - 12 vajec od dubna do července. Žije v křovinách, na loukách a písečných dunách. Je býložravá, ale přijímá i masitou stravu a může se živit i trusem kopytníků nebo jiných savců. V zajetí se chová obdobně jako hojnější želva zelenavá "(Testudo hermanni)", je však poněkud teplomilnější a dorůstá větší velikosti, u samic až 30 cm. V létě je nejvhodnější chov ve venkovním výběhu, přes zimu je vhodné zimování, které však není nezbytné. V potravě by mělo převažovat zelené krmení (tráva, jetel, pampelišky, různé byliny, čínské zelí) doplněné ovoce - jen v době přirozené zralosti a ne ve velké míře i zeleninou, občas je vhodné přidat i zdroj bílkovin, např. housku máčenou v mléku vůbec nedáváme, larvy potemníka, žížaly, či rozšláplého šneka. Potrava v terarijním chovuby měla být doplněna vápníkem, důležitými pro správný vývoj krunýře. Důležité je dopřát želvě možnost slunění, případně dodávat UV záření uměle., Nejlepší pro želvu žlutohnědou je vybudovaný venkovní výběh, který se co nejvíce biotopem blíží přirozeným podmínkám. Je třeba nezapomenout na možnost se kdykoliv napít, byť želvy denně nepijí.

Poddruhy.

Rozlišuje se mnoho poddruhů:

Chov v zoo.

V rámci Unie českých a slovenských zoologických zahrad byl tento druh (bez určení poddruhu) na konci roku 2018 chován v těchto zoo:  Na Slovensku se jednalo o Zoo Bojnice a Zoo Bratislava.  Dále byla chována zvířata dvou určených poddruhů:  V Zooparku Zájezd byl chován na konci roku 2018 poddruh želva žlutohnědá jižní ("Testudo graeca terrestris").

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha je chován poddruh želva tuniská ("Testudo graeca nabeulensis"), který patří k menším, ale bohatě zbarveným. Latinské pojmenování vychází z názvu tuniského města Nabeul. Počátek chovu je datován do roku 2006. Zoo odchovala již několik mláďat, rodí se zpravidla na přelomu roku. Např. v roce 2016 byla malá želva tuniská první narozeným mládětem daného roku. V průběhu roku 2018 byla odchována dvě mláďata, a na konci daného roku tak bylo chováno 26 jedinců. Mláďata tohoto podruhu patřila tradičně k posledním narozeným v roce 2019 a prvním narozeným v roce 2020.  Dospělí jedinci jsou k vidění v pavilonu Afrika zblízka v horní části zoo.

Želva žlutohnědá ("Testudo graeca"), též želva řecká, je býložravá želva vyskytující se od jižní Evropy (jižní Španělsko, Bulharsko, evropské Turecko, severovýchod Řecka) po Střední východ a v severní Africe (Maroko, Libye, Egypt). Její výskyt v České republice je důsledkem zavlečení a v současnosti probíhá mapování druhu.

The Greek tortoise ("Testudo graeca"), also known commonly as the spur-thighed tortoise, is a species of tortoise in the family Testudinidae. "Testudo graeca" is one of five species of Mediterranean tortoises (genera "Testudo" and "Agrionemys"). The other four species are Hermann's tortoise ("T. hermanni"), the Egyptian tortoise ("T. kleinmanni"), the marginated tortoise ("T. marginata"), and the Russian tortoise ("A. horsfieldii"). The Greek tortoise is a very long-lived animal, achieving a lifespan upwards of 125 years, with some unverified reports up to 200 years.


Rozšíření a rozdělení.

Gravettien je znám z širokého geografického prostoru od Portugalska k Německu, od Belgie k Rusku. Můžeme jej rozdělit na dvě facie, které souvisí mimo jiné s jeho sídlení dynamikou. Starší - zvaná pavlovien (zhruba 30 - 25 tis. let BP) - je charakterizována osídlením centrálních oblastí (střední Podunají). Mladší willendorf-kostěnkien (přibližně 25 - 20 tis. let BP) zaujímá širší geografický prostor.

Klima.

Glaciální (würmské) období je v tomto období charakteristické častými klimatickými výkyvy, přičemž obecně jej můžeme označit za studené a suché (vrchol studeného klimatu - cca 24 až 18 tis. let BP). Letní období bylo krátké, ale relativně teplé, což způsobovalo tání permafrostu a následný půdotok.

Hmotná kultura.

Nejčastějším archeologickým pramenem (platí pro celý paleolit) je kamenná štípaná industrie. Pro gravettien je typická retušovaná čepelová industrie - mezi nástroji se hojně vyskytují rydla, škrabadla, hroty s otupeným bokem (zastoupení či podoba nástrojů může být regionálně specifická). Dalším pramenem je četná a značně vyspělá kostěná a parohová industrie. Je doloženo i mletí obilí.

Umění gravettienu.

Umění gravettienu je vysoce rozvinuté. Patří sem zejména ženské plastiky (tzv. venuše), které mohou být i silně stylizované. K nejznámějším plastikám patří Věstonická venuše (pavlovien), dále venuše z Moravan nad Váhom (Slovensko), venuše z Lespugue, hlavička z Brassempouy (Francie), venuše z Grimaldi (Itálie), Willendorfská venuše (Rakousko) či venuše z lokality Kostěnki (Rusko). Četné jsou i plastiky zvířat a skalní umění. Ke skalnímu umění patří například malby v podobě negativních otisků rukou z francouzské jeskyně Pech Merle či stovky rytin zvířat na lokalitě Foz Côa v Portugalsku).

Gravettien je archeologická kultura, která zaujímala střední část mladého paleolitu (přibližně 30 - 20 tis. let BP, těžiště zhruba 27 - 24 tis. let BP). Období je pojmenováno dle stejnojmenné lokality La Gravette (Dordogne, Francie).

The Gravettian was an archaeological industry of the European Upper Paleolithic that succeeded the Aurignacian circa 33,000 years BP. It is archaeologically the last European culture many consider unified, and had mostly disappeared by 22,000 BP, close to the Last Glacial Maximum, although some elements lasted until 17,000 BP. At this point, it was replaced abruptly by the Solutrean in France and Spain, and developed into or continued as the Epigravettian in Italy, the Balkans, Ukraine and Russia.


Život.

Cristóbal Balenciaga se narodil ve Španělsku roku 1895. Pocházel z obyčejné rodiny. Jeho matka byla vynikající švadlena, která šila oblečení pro celé město, dokonce i pro vysoce postavené osoby španělské aristokracie, která trávila v nedalekém městečku prázdniny. Otec byl kapitánem na výletní lodi. Malý Cristóbal byl velmi nadaný, co se týče umění šít. Již ve svých šesti letech šil oděvy; první dílo bylo pro jeho kočku – ušil jí kabátek a obojek.  Podle přání rodiny se měl Cristóbal po otci stát námořníkem, ale rozhodl se kráčet ve šlépějích matky a šít oděvy. Jeho talentu si všimla zámožná markýza, která ho velmi podporovala. Roku 1918 Balenciaga otevřel svůj vlastní salón v San Sebastianu. Návrhář velmi inklinoval ke světu vysoké šlechty, tudíž bylo pochopitelné, že se jeho zákazníky stali nejvyšší možní aristokraté v čele se španělskou královnou. O rok později otevřel salóny v Barceloně a Madridu. Vzhledem k jeho klientele je nanejvýše pochopitelné, že jeho oděvy byly vyráběny z nejkvalitnějších látek a měly perfektní výšivky. Jeho modely byly zářivými klenoty ve světě "Haute couture". Bohužel doba Balenciagovi úplně nepřála. Přestěhoval se do Francie a zařídil si tam módní salón. Jeho vážným konkurentem se stal Christian Dior. Oba dva návrháři sídlili v Paříži. Své modely vzájemně respektovali, ovšem přáteli se nikdy nestali. Do té doby, než se objevil Balenciaga, byl Christian Dior špičkovým návrhářem. Ovšem později se začalo po Paříži šířit tvrzení, že žena od Diora může postoupit jedině k Balenciagovi, nikam výše. Balenciaga se stal v Paříži jasnou jedničkou. Jeho salón byl vyhlášený, byl perfektně zařízený a mohli do něj vstupovat jen velmi zámožní a společensky vysoko postavení lidé. Panovala tam až klášterní atmosféra; všude bylo ticho, aby lidé mohli vnímat dokonalost módy.  Balenciagovy modely byly až do 60. let 20. století velmi drahé - kabátek vyšel na 170 tisíc francouzských franků. Poté musel Balenciaga začít slevovat. Nastala totiž éra, kdy lidé už nechtěli kupovat oblečení, které by se dědilo z generace na generaci, ale oblečení funkční, které budou moci s měnícími se trendy obměňovat ("prêt-à-porter"). Balenciaga byl tímto vývojem velmi zaskočen novým vnímáním módy a odešel proto do ústraní. Po jeho smrti roku 1972 zůstala jeho značka bez jakékoliv nové tvorby.

Tvorba.

Sám Balenciago byl mistrem svého řemesla, byl vynikající v práci s jehlou, většinu svých modelů i sám stříhal, ovšem co se týče přenesení nápadu na papír, zde mírně pokulhával a většinou bylo potřeba najmout kreslíře, kteří mu s návhrhem pomohli.  Tvorba Balenciagy byla velmi ovlivněna jeho španělským původem. Mezi jeho typické poznávací znamení patřila černá krajka, a černá barva celkově. Oděvy byly precizně propracované, vše muselo být perfektní. Pro Balencigu pracovali jen ti nejlepší střihači, kresliči a ševci. Měl rád, když šaty držely tvar, bylo tedy více než časté, že sukně jeho šatů byly tvořeny z velkého množství spodniček, aby byly pařtčičně nadýchané, pro udržení správného tvaru dokonce používal i koňské žíně, které sloužily jako výztuž. Časo užívaným materiálem byl taft a hedvábí ten nejvyšší kvality.  Balenciaga měl velký smysl pro detail a věděl, jak jsou pro ženy důležité doplňky, proto byly jeho šaty často tvořeny s 3/4 rukávy, aby byly vidět náramky. Do světa módy přinesl mnoho inovátorských siluet a modelů. Jako příkladem můžeme uvést košilové šaty, kimonové kabátky, kokonovou sukni, empírové šaty se zvýšeným pasem.  Mezi jeho významnou klientelu patřila například Jacqueline Kennedyová Onassisová, Pauline de Rotschild nebo Marella Agnelli. Klientelu samozřejmě tvořila i veškerá aristokracie, v čele se španělskou královnou, pro kterou Balenciaga primárně šil.

Značka Balenciaga.

V roce 1986 odkoupila módní dům společnost Jacques Bogart S.A. Od roku 1997 řídí chod domu návrhář Nicolas Ghesquière. Jeho tvorba dokonale kombinuje prvky dědictví samotného Balenciagy s futuristickým retro stylem šedesátých let. Pod vedením Nicolase Ghesquiéra se značka Balenciaga dostává zpět na výsluní a přitahuje pozornost americké šéfredaktorky kultovního časopisu Vogue Anny Wintour.  Pod značkou Balenciaga se zrodily takové hvězdy jako Oscar de la Renta a Hubert de Givenchy.

Cristóbal Balenciaga (21. ledna 1895 Španělsko – 23. března 1972 Francie) je poslední představitel elitářské Haute couture, významný módní návrhář a umělec.

Cristóbal Balenciaga Eizaguirre (; 21 January 1895 – 23 March 1972) was a Spanish fashion designer and the founder of the Balenciaga fashion house. He had a reputation as a couturier of uncompromising standards and was referred to as "the master of us all" by Christian Dior and as "the only couturier in the truest sense of the word" by Coco Chanel, who continued, "The others are simply fashion designers". On the day of his death, in 1972, "Women's Wear Daily" ran the headline "The king is dead".


Původní Café racer.

První café racery byly motorky anglické výroby, povětšinou Norton, Triumph, BSA a Royal Enfield. Jejich majitelé se snažili sériově vyráběné kusy upravit do podoby, která se více blížila tehdejšímu vzhledu závodních motorek. Mladí příznivci tehdejších café racerů se scházeli povětšinou v kavárnách, nejvyhlášenější z nich je Ace Cafe na severozápadě Londýna, pamětníci tvrdí, že název café racer vznikl díky jedné z kratochvílí, kdy se závodilo v tom, kdo nejrychleji přejede z jedné kavárny do druhé. Z majitelů takto upravovaných motorek se pomalu v průběhu 60. let 20. století začala tvořit subkultura, které se říká Rockers nebo "Ton-Up Boys". "The Ton" je označení pro překročení rychlosti 100 mil za hodinu.

Evoluce café raceru.

První café racery byly britské motorky v rukou nadšenců, většinou mladých Britů, kteří vytvořili kult café raceru a subkulturu, která žije ještě dnes. V průběhu 70. let začala sláva britských motorek upadat a začaly se objevovat alternativy japonských výrobců. Oblíbenými nástupci britských motorek se staly tříválcové dvoutakty od Kawasaki, později Kawasaki Z1 představená 1972. Následovaly v roce 1969 představené Hondy CB v kubatuře od 350–750 cm3. Od roku 1977 si velká většina výrobců všimla zájmu o motocykly s robustním motorem, jednoduchým trubkovým rámem, ale především vzhledem odvíjejícím se z původních café racerů. V roce 1976 přišlo Moto Guzzi se svým modelem Le Mans, pojmenovaným po vytrvalostním 24hodinovém závodu v Le Mans. Harley-Davidson vyprodukoval nepříliš oblíbený model XLCR, který byl vybaven legendárním 45° V-twinem o obsahu 1000 ccm, původně používaném ve Sportstru. Facelift do stylu café racer se nesetkal s velkou oblibou, XLCR se vyráběl v letech 1977–1979, dnes je žádaným artiklem nadšenců a sběratelů. V průběhu sedmdesátých let se většina výrobců včetně BMW, Benelli, Bultaco a Derbi snažila alespoň o vzhledové modifikace, které standardní, většinou cestovní motocykly alespoň vzhledově přiblížily fenoménu café racer.  Devadesátá léta byla ve znamení supersportů. Předhánění hlavních japonských výrobců motocyklů dalo vzniknout řadě Ninja od Kawasaki a pokračování serie CB od Hondy. Valná většina motocyklů díky své složitosti nesloužila jako dobrý základ stavby, proto café racer poněkud upadá do zapomnění a určitě není hlavním proudem. Kolem roku 2000 velmi roste oblíbenost staveb ze značky Harley-Davidson, mnoho z nich se podobá původním café racerům, to dává pojetí úplně nový rozměr.  Dnes se scéna stavitelů posunula do garáží, které se přímo zabývají stavbami v tomto stylu a neodkazují se jen ke stylu café racer, v průběhu let na základě vlastností, které má motocykl splňovat vzniklo mnoho dalších stylů jako například tracker nebo scrambler. Jako základy se používají téměř všechny motorky, nicméně většina z nich sahá po starých karburátorových motorech. Tahouny dnešní scény jsou především BMW se všemi boxerovými modely, Honda s modely CB550, CB750, CX500 a Yamaha s modely TT a SR.

Café racer v České republice.

Českou republiku fenomén Café racer kvůli minulému režimu minul. Přestože se v té době v Československu upravovaly dostupné motorky, nelze tvrdit, že se jednalo o café racery. Po revoluci došlo k obrovskému rozmachu motocyklů, nejvíc staveb bylo zpočátku ze značky Harley-Davidson, dnešní scéna je založena na iniciativě jednotlivců, kterou zaštiťuje český Café racer club. Dále se stavbami ve stylu café racer zabývá několik menších garáží.  V roce 2017 založili dva velcí nadšenci do custom motorek (Radek Karko a Jakub Frey) obchod s barem pod názvem Klasick Wheels. Kromě samotného obchodu, začali pořádat několik pravidelných akcí, výstav a závodů pro podobné milovníky upravovaných motorek.  Web obchodu: https://www.klasickwheels.cz

České a Slovenské café racer garáže.

Spark Plug Motorcycles - česká dílna  Je garáž zabývající se úpravou a přestavbou motorek. Převážně Hond a BMW z osmdesátých let. Mezi jejich tvorbu patří například motorka BMW R100 pro bratry Matěje a Petra Formana, k jejich padesátinám.  Web Garáže

Café racer je charakteristický způsob stavby motocyklů. Tento fenomén se začal objevovat v průběhu 50. let 20. století v Anglii. Jednalo se o lehké, nepříliš výkonné motorky, které si jejich mladí majitelé upravovali pro dosažení co nejvyšší maximální rychlosti. K těmto úpravám patřila především redukce hmotnosti, ovládání a podvozek byly často modifikovány na úkor pohodlí při dlouhých cestách. Design prvních café racerů byl inspirován motorkami, které v šedesátých letech závodily v rámci mistrovství světa silničních motocyklů. Charakteristickými znaky café raceru jsou minimalismus, maximální redukce hmotnosti, nízká řídítka 'clubman' nebo 'clip on', nádrž s výřezy pro kolena a velmi často jednomístná sedačka se zadní částí, na kterou se v případě závodních motorek v minulosti umísťovalo číslo.

A café racer is a lightweight, powerful motorcycle optimized for speed and handling rather than comfort – and for quick rides over short distances. With bodywork and control layout recalling early-1960s Grand Prix road racing motorcycles, café racers are noted for their visual minimalism, featuring low-mounted handlebars, prominent seat cowling and elongated fuel tank – and frequently knee-grips indented in the fuel tank.


Stavba.

Všechny jednotky postavila loděnice v Leningradu. Postaveny byly celkem čtyři jednotky této třídy. "Admiral Ušakov" (ex "Kirov") byl dokončen v roce 1980. Ze služby ho v roce 1990 vyřadila havárie reaktoru, po které již nebyl opraven. Jednotky "Admiral Lazarev" (ex "Frunze") z roku 1984 a "Admiral Nachimov" (ex "Kalinin") z roku 1988 byly odstavené ze služby roku 1999, spekuluje se o jejich možné opravě a modernizaci. V 90. letech byl dokončen ještě křižník "Pjotr Velikij" (ex "Jurij Andropov").  Jednotky projektu 1144:

Konstrukce.

Vybavení každé jednotky se liší. Hlavňovou výzbroj tvoří dva 130mm kanóny AK-130 ve dvoudělové věži ("Kirov" nesl ráži 100 mm). Hlavní výzbrojí je 20 nadzvukových protilodních střel P-700 Granit (v kódu NATO SS-N-19 Shipwreck) umístěných ve vertikálních silech na přídi lodi. Protiletadlovou výzbroj tvoří 96 protiletadlových řízených střel dlouhého doletu S-300F Fort (SA-N-6 Grumble), umístěných ve 12 osminásobných vertikálních vypouštěcích silech. Ty doplňují dvě dvojitá odpalovací zařízení protiletadlových řízených střel Osa-MA (SA-N-4 Gecko) s kapacitou 40 střel. Blízkou obranu jednotek "Admiral Nachimov" a "Pjotr Velikij" zajišťuje šest hybridních kompletů 3K87 Kortik a osm starších systémů AK-630 s 30mm rotačním kanónem. Na palubě je také deset 533mm odpalovacích zařízení pro protiponorkové střely Vodopad-NK (SS-N-16), dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-1000 Smerč-3 a dva raketové vrhače RBU-12000. Křižníky jsou vybaveny přistávací plošinou a hangárem pro provoz až tří vrtulníků Kamov Ka-25 či Kamov Ka-27.  Pohonný systém tvoří dva jaderné reaktory KN-3, dva kotle KVG-2 a dvě parní turbíny GTZA-653. Lodní šrouby jsou dva. Celkový výkon pohonného systému dosahuje 140 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahuje 31 uzlů.

Operační nasazení.

Křižník "Pjotr Velikij" byl v listopadu 1996 převeden do Severního loďstva. V srpnu roku 2000 se účastnil námořního cvičení v Severním ledovém oceánu, při kterém došlo k havárii a následnému potopení ruské atomové ponorky "Kursk". V listopadu roku 2008 byl součástí flotily, která podnikla cestu do Karibiku, aby ve spolupráci s námořnictvem Venezuely uskutečnila námořní cvičení. Křižník přitom doprovázel torpédoborec "Admiral Čabaněnko" třídy "Udaloj", záchranná loď a tanker. Bylo to po 20 letech první cvičení, které Rusko provedlo v takové blízkosti USA. "Pjotr Velikij" se spolu s letadlovou lodí "Admiral Kuzněcov" a dalšími pěti plavidly přiblížily k Velké Británii při návratu do Severomorsku z mise ve Středozemním moři, na které byly od prosince do května 2014.

Projekt 1144 (jinak též třída Kirov) je třída sovětských raketových křižníků s jaderným pohonem z doby studené války. Jsou to největší raketové křižníky na světě. Proto jsou někdy označovány jako křižníky bitevní. Celkem byly postaveny čtyři jednotky této třídy. Poslední z nich byla dokončena ve vylepšené verzi Projekt 1144.2. Po rozpadu SSSR je převzalo ruské námořnictvo. Jeden křížník byl po něhodě vyřazen ze služby a dva byly převedeny do rezervy. Rusko plánuje sešrotování dvou nejstarších křižníků a modernizaci druhého páru.

The Kirov" class, Soviet designation Project 1144 "Orlan (sea eagle), is a class of nuclear-powered guided missile cruisers of the Soviet Navy and Russian Navy, the largest and heaviest surface combatant warships (i.e. not an aircraft carrier or amphibious assault ship) in operation in the world. Among modern warships, they are second in size only to large aircraft carriers, and of similar size to a World War II era battleship. The Soviet classification of the ship-type is "heavy nuclear-powered guided missile cruiser" (). The ships are often referred to as battlecruisers by Western defence commentators due to their size and general appearance.