Těžké začátky.

Vyrůstal v chudobě na úzkém pobřeží ostrova Lamma. Jeho život se začal měnit až s úspěšným startem hereckého novice v lokální televizní stanici TVB.

Kariéra.

Ve známost vešel Čou jako hvězda televizního seriálu The Bund (1983). Jakkoliv se mu dařilo v televizních rolích, viděl svoji budoucnost jako velký filmový herec. Bohužel však stále účinkoval pouze v nízkorozpočtových snímcích. Zlom přišel až poté, co se dal dohromady s relativně neznámým režisérem Johnem Woo, když spolu v roce 1986 natočili gangsterku A Better Tomorrow ("Lepší Zítřek"), která z obou učinila ve významné části Asie megahvězdy. Po úspěchu "A Better Tomorrow" vytvořil Čou ještě další „gun fu“ (slovní hříčka: "gun" znamená anglicky "bouchačka" (volně přeloženo)) neboli „heroic bloodshed“ (hrdinské krváky) filmy, právě pod taktovkou Johna Woo. Jednalo se o snímky The Killer ("Zabiják") z roku 1989 a Hard Boiled (1992).  Na západě je Čou známý jako představitel ctnostných tvrďáků, ať už policajtů nebo zločinců. Přes tuto škatulku je herec širokých možností, o čemž svědčí například jeho účinkování v komediích jako Diary of a Big Man z roku 1988 nebo Now You See Love... Now You Don't z roku 1992. Překvapivě pro skalní příznivce hongkongské hardcore produkce účinkoval také v romancích Love in a Fallen City z roku 1984 a An Autumn's Tale z roku 1987. Cejch ranaře odhodil také ve snímku Wong Ťinga God of Gamblers z roku 1989, kde se předvedl jako komik a akční hrdina zároveň. Tímto filmem zároveň definitivně prorazil jako nejpopulárnější hongkongský herec.  Úspěchy v Hongkongu předznamenaly jediné, Čouův frontální útok na Hollywood a chuť zopakovat lokální úspěchy na mezinárodním poli. Jeho první dva filmy, Replacement Killers ("Střelci na útěku") z roku 1998 a The Corruptor ("Válka gangů") z roku 1999, však byly propadáky. Ve stejném roce, jako "Válka gangů" vznikl také snímek Anna and the King ("Anna a král"), který dopadl o poznání lépe. Zásluha je však připisována herečce Jodie Fosterové, která si zde zahrála. V roce 2000 se vrátil do Asie, aby natočil film Crouching Tiger, Hidden Dragon ("Tygr a drak"), který vyhrál Oskara za nejlepší zahraniční snímek roku. V roce 2004 překvapil účinkováním v čínském indie-hitu Waiting Alone a o dva roky později spolupracoval s Gongem Li jako herec v jeho filmu Žang Jimu.  Čou ovšem stále čeká na svůj osobitý úspěch. Nyní žije v Hongkongu a nechal se slyšet, že si dělá zálusk na Oskara. Jeho posledním počinem má být role ukrutného piráta Sao Fenga v třetím pokračování Pirates of the Carribean ("Piráti z Karibiku").

Soukromý život.

Čouovou zálibou je fotografování a sám je členem fotografického klubu. Jako osobnost působí zcela normálním dojmem, bez avantýr hereckých hvězd. Rád nakupuje jídlo v Kowloon City a přátelí se s mnoha majiteli obchůdků. Je velice ohleduplný a nechodí daleko pro legraci.

Filmografie.

"názvy filmů jsou v angličtině"

Chow Yun Fat (čínsky: 周潤發, pinjin: Zhōu Rùnfā, český přepis: Čou Jan-Fet) (* 18. května 1955 na ostrově Lamma v Hongkongu) je hongkongský herec.

Chow Yun-fat (born 18 May 1955), previously known as Donald Chow, is a Hong Kong actor known for his collaborations with filmmaker John Woo in the action heroic bloodshed–genre films "A Better Tomorrow", "The Killer", and "Hard Boiled", and in the West for his roles as Li Mu-bai in "Crouching Tiger, Hidden Dragon" and Sao Feng in "". He mainly plays in drama films and has won three Hong Kong Film Awards for Best Actor and two Golden Horse Awards for Best Actor in Taiwan.


Popis.

Řeka Reka mizí v závrtu Velika dolina do země a dále po celou cestu protéká v délce 34 km podzemím na severozápad, do Jaderského moře, kam se vlévá spolu s řekou Timavou, jejímž je přítokem. Obrázek velké řeky mizející za deštivého počasí 160 metrů pod zem je fascinující i děsivý zároveň. Reka překonává v podzemí celkem 26 peřejí a vodopádů. Patrně v raném pleistocénu se zřítil strop jeskyně a vytvořila se Velika dolina hluboká 165 metrů a Mala dolina hluboká 120 metrů. Odděluje je přírodní most, pozůstatek původního stropu jeskyně. Na tomto jakoby mostě se rozkládá starobylá vesnice Škocjan s kamenným kostelíkem sv. Kancijana z roku 1603. Zde se nedaleko domů nachází další vchod do podzemí v podobě 116 metrů hluboké propasti Okroglia. Specifické mikroklima představuje příhodné podmínky pro mnohé živočišné a rostlinné druhy, mezi nimiž je i několik endemitů. Vyskytuje se zde několik druhů netopýrů a macarát jeskynní. V jeskyni se nachází bohatá krápníková výzdoba, nejvyšší stalagmit má 15 metrů. Součástí prohlídky je i obrovská prostora Martelův dom s rozměry 380 metrů délky, 120 metrů šířky a 146 metrů výšky. Prohlídková trasa měří 2.5 kilometru a má 500 schodů. Teplota v suchých částech jeskyň se pohybuje kolem 12 stupňů Celsia, tam kde se vyskytuje voda osciluje teplota od 0 do 20 stupňů. Vlhkost vzduchu je tu 80 až 100 %.

Historie.

První písemná zmínka o jeskyních pochází od Poseidoniuse z Apemey, který si někdy kolem roku 60 před Kristem poznamenal, že řeka Timavus pramení v horách, vtéká do nitra země a znovu se objevuje ve vzdálenosti 130 stádií a vteklá do moře. Vzdělanec Janez Vajkard Valvasor rokle popsal roku 1689. První průzkumníci pronikali do podzemí již v 18. století a turisté dorazili do jeskyně roku 1819. První turistické trasy se zde budovaly ve letech 1884 až 1906. Oblast okolo jeskyní je pro archeology velice bohatá, jsou zde nalézány památky od doby před 10 000 lety až po současnost. Drahocenné archeologické nálezy ukazující na vlivy řecké civilizace byly objeveny v Muší jeskyni, kde se nacházel na konci doby bronzové a začátku doby železné jeskynní chrám. V regionu se nacházelo jedno z nejvýznamnějších poutních míst v Evropě, kde byl uctíván kult posmrtného života a kde se komunikovalo s dušemi předků.

Škocjanské jeskyně (Slovinsky "Škocjanske jame") je rozsáhlý jeskynní systém vápencových jeskynní v oblasti Kras na jihozápadě Slovinska, zahrnující propadlé závrty, více než 5 km podzemních prostor, jeskyně více než 200 metrů hluboké s mnoha vodopády. Jedná se o jedno z nejvýznamnějších míst na světě ke studiu krasových jevů ve vápenci. Škocjanské jeskyně jsou chráněné od roku 1980, kdy byla na ploše 0,8 km2 vyhlášená přírodní chráněná památka. Od roku 1986 jsou jeskyně na seznamu světového dědictví UNESCO. V roce 1990 bylo ochranné pásmo rozšířeno na současnou rozlohu a roku 1996 byla na místě vyhlášena chráněná krajinná oblast.

Škocjan Caves (;, ) is a cave system in Slovenia. Due to its exceptional significance, Škocjan Caves was entered on UNESCO’s list of natural and cultural world heritage sites in 1986. International scientific circles have thus acknowledged the importance of the caves as one of the natural treasures of planet Earth. Ranking among the most important caves in the world, Škocjan Caves represents the most significant underground phenomena both on the Karst Plateau and in Slovenia. Following independence from Yugoslavia in 1991, Slovenia committed itself to actively protecting the Škocjan Caves area and established Škocjan Caves Regional Park and its managing authority, the Škocjan Caves Park Public Service Agency.


Mládí a kariéra podnikatele.

Narodil se roku 1831 v Mnichově tehdy samostatném Bavorském království do rodiny bohatých židovských bankéřů, kteří byli spřízněni s panovnickými rody a získali šlechtický titul. Mezi jeho blízké známé proto patřili například tehdejší kníže z Walesu, pozdější král Eduard VII. nebo rakouský arcivévoda Rudolf, korunní princ rakousko-uherský. Hirschova matka Karoline Wertheimerová mu zajistila kvalitní vzdělání včetně náboženského studia a znalosti hebrejštiny.  V roce 1851 natoupil Maurice de Hirsch k bance Bischoffsheim & Goldschmidt v Bruselu a roku 1855 se oženil s Clarou de Hirsch, dcerou ředitele banky, Jonathana Bischoffsheima. Clara podporovala filantropické aktivity svého manžela a sama na ně přispívala významnými finančními dary. Baron de Hirsch získal rozsáhlé bohatství zejména díky úspěšnému investování do výstavby železnic. Získal koncesi na výstavbu železnic v Osmanské říši. Podílel se také na budování cukrovarnického a těžařského průmyslu. V roce 1890 se jeho majetek odhadoval na 100 milionů dolarů v tehdejší hodnotě.  Byl majitelem panství Veveří a Rosice.

Židovská filantropie.

Své jmění začal baron de Hirsch používat na rozsáhlé filantropické aktivity ve prospěch Židů. Frankofonní židovské organizaci Alliance israélite universelle věnoval 200 000 dolarů na zřízení židovských škol na Blízkém východě. Později jí přispěl i na zbudování obchodních židovských škol a nakonec se rozhodl "Alliance Israélite Universelle" poskytovat pravidelný roční příspěvek 80 000 dolarů. Kromě toho založil vlastní vzdělávací instituci, "Nadaci barona de Hirsche", jejímž působištěm byly židovské komunity v Haliči.  V roce 1891 založil de Hirsch Židovské kolonizační sdružení, organizaci s globálním záběrem, jejímž úkolem bylo pomáhat židovským emigrantům z východní Evropy se usazovat v zámoří, zejména v Brazílii a Argentině, kde pro ně měly vznikat zemědělské osady. Pro tento účel byl v Petrohradě zřízen ústřední výbor a v Argentině výkonné těleso pro přidělování půdy a práce v této zemi.  Činnost Židovského kolonizačního sdružení se rozšířila i do tehdejší turecké Palestiny, kde vzniklo několik zemědělských osad, které byly klíčové pro počátek novověkého židovského osidlování této země. Na tomto kolonizačním podnikání v Palestině se spolu s ním podílel další významný židovský filantrop Edmond James de Rothschild, který roku 1900 převedl své zemědělské osady zřízené v Palestině právě pod správu Židovského kolonizačního sdružení. Mezi baronem de Hirschem a sionisty ovšem nebyla shoda. Baron například odmítl žádost o finanční podporu pro sionistické hnutí, protože nepovažoval vznik židovského státu za reálný.  Baron zemřel roku 1896 ve městě Stará Ďala (maďarsky "Ógyalla") v Rakousku-Uhersku, dnešní slovenské Hurbanovo. V jeho aktivitách pak pokračovala manželka Clara.  V Izraeli je po něm pojmenována vesnice Nir Cvi ("Cvi" bylo jeho hebrejské jméno) založená Židy z Argentiny a vesnice Sde Moše ("Moše" byla rovněž hebrejská varianta jeho jména).

Princ Karel Filip Švédský, vévoda värmlandský (, celým jménem Carl Philip Edmund Bertil; * 13. května 1979, Stockholmský palác, Stockholm) je druhý potomek a jediný syn švédského krále Carla XVI. Gustava a královny Silvie Švédské. Narodil se jako korunní princ Švédského království. Tento titul mu patřil sedm měsíců, do 1. ledna 1980, kdy byl změněn systém následnictví v linii následnictví švédského trůnu. Nový zákon ustanovil užití systému absolutní rovné primogenitury, kdy se nestává následníkem trůnu prvorozený syn, ale nejstarší potomek královské rodiny bez ohledu na pohlaví. Od roku 1980 je tedy korunní princeznou Švédska princova starší sestra Viktorie Švédská. V linii následnictví britského trůnu je Karel Filip stále korunním princem, protože užívá systém kognatické primogenitury.

Prince Carl Philip of Sweden, Duke of Värmland (Carl Philip Edmund Bertil; born 13 May 1979), is the only son and the second of three children of King Carl XVI Gustaf and Queen Silvia., Prince Carl Philip is fourth in the line of succession, after his older sister, Crown Princess Victoria, his niece and goddaughter Princess Estelle, and his nephew Prince Oscar. He lives with his wife, Princess Sofia, and two sons, Prince Alexander and Prince Gabriel, in Villa Solbacken in central Stockholm.


Život.

Dana se narodil 12. února 1813 v Utice. Jeho otcem byl obchodník James Dana (1780–1860) a jeho matka byla Harriet Dwight (1792–1870). Z matčiny strany byl příbuzný s novoanglickou rodinou Dwightů – misionářů a učitelů – zahrnující strýce H. G. O. Dwighta a bratrance H. O. Dwighta.  Od raných let projevoval zájem o vědu, který v něm pomáhal pěstovat Fay Edgerton, učitel na utické střední škole, a v roce 1830 začal studovat na Yale College u Benjamina Sillimana staršího. Absolvoval v roce 1833, následující dva roky učil matematiku námořní kadety US Navy, a plavil se do Středomoří, přičemž se věnoval svým úkolům.  V roce 1836 a 1837 byl asistentem profesora Sillimana v chemické laboratoři v Yale, následující čtyři roky pracoval jako mineralog a geolog průzkumné expedice Spojených států, vedené kapitánem Charlesem Wilkesem, v Tichém oceánu. Jeho úsilí na přípravě závěrečných studií z jeho průzkumů mu zabrala část z následujících třinácti let po jeho návratu do Ameriky v roce 1842. Jeho poznámky z čtyřleté výpravy obsahovaly 50 náčrtů, map a diagramů, včetně pohledů na Mount Shasta a Castle Crags. Danova črta Mount Shasta byla v roce 1849 použita ve vědeckém časopisu "American Journal of Science and Arts" (který Silliman založil v roce 1818) spolu se sáhodlouhým článkem založeným na Danových geologických zápiscích z roku 1841. V článku vědecky popisuje horniny, minerály a geologii oblasti hory Shasta. Patrně se jednalo o teprve druhé zobrazení Mount Shasta, které bylo kdy publikováno.  V roce 1844 se znovu stal občanem New Haven a oženil se s dcerou profesora Sillimana, Henriettou Frances. V roce 1850 byl jmenován nástupcem Sillimana, který zastával místo profesora přírodopisu a geologie na Yale College do roku 1892. V roce 1846 se stal spoluredaktorem a během následujících let šéfredaktorem časopisu "American Journal of Science and Arts", do které průběžně přispíval články z geologie a mineralogie. Publikace z roku 1849 o geologii Mount Shasta byla nepochybně odpovědná za kalifornskou zlatou horečku. Dana byl předním americkým geologem své doby, a byl jedním z mála zkušených pozorovatelů, kteří znali přímo terén severní Kalifornie. Již dříve psal o pravděpodobných nalezištích zlata na cestě mezi Umpqua River v Oregonu a údolím Sacramento. Pravděpodobně byl zahrnut dotazy ohledně oblasti hory Shasta, čímž byl nucen zveřejnit více podrobností napomáhajících zlatokopům.  Dana zkoumal havajský vulkanismus. V roce 1880 a 1881 přinesl první geologickou studii vulkanismu ostrova Havaj. Dana předpokládal, že se vulkanický řetězec skládá ze dvou vulkanických podřetězců, pojmenovaných Loa a Kea. Kea zahrnuje Kilauea, Mauna Kea, Kohala, Haleakala, a West Maui. Loa zahrnuje Loihi, Mauna Loa, Hualālai, Kahoolawe, Lanai a West Molokai. V návaznosti na expedici geologa C. E. Duttona v roce 1884, se Dana vrátil znovu na ostrov v roce 1890 a publikoval v té době nejpodrobnější práci o ostrově.  Dana zemřel 14. dubna 1895. Jeho syn Edward Salisbury Dana (1849–1935) byl rovněž významným mineralogem.

Dílo.

Danovy nejznámější knihy jsou:  "Manual of Mineralogy" J. D. Dany se stal standardním učebním textem a byl průběžně revidován a aktualizován následníky, jako byl W. E. Ford (13. a 14. vyd., 1912–1929), Cornelius S. Hurlbut (15. až 21. vyd., 1941–1999) a nově 22. vydáním Cornelise Kleina. Konečně 23. vydání je v tisku pod názvem "Manual of Mineral Science (Manual of Mineralogy)" (2007), revidovaný Cornelisem Kleinem a Barbarou Dutrow.  Danův "System of Mineralogy" byl rovněž revidován, 6. vydání (1892) bylo připraveno k vydání jeho synem E. S. Danou. Další 7. vydání bylo publikováno v roce 1944, 8. vydání bylo publikováno v roce 1997 pod názvem "Dana's New Mineralogy", připravené kolektivem kolem R. V. Gainese.  Mezi lety 1856 a 1857 Dana zveřejnil několik pojednání ve snaze přiblížit vědecké poznatky Bibli. K těm patřilo i "Science and the Bible: A Review of the Six Days of Creation" (1856), a "Creation, Or, The Biblical Cosmogony in the Light of Modern Science" (1885).

Ocenění.

Dana byl oceněn Copleyho medailí Královské společnosti v roce 1877, Wollastonovou medailí Geologické společnosti v Londýně v roce 1872 a Clarkovou medailí Královské společnosti Nového Jižního Walesu v roce 1882. V roce 1890 byl prezidentem Geological Society of America.  Na Danovu počest byly pojmenovány i některá místa:

James Dwight Dana (12. února 1813 – 14. dubna 1895) byl americký geolog, mineralog, vulkanolog a zoolog. Je autorem průkopnických vědeckých prací o tvorbě pohoří, vulkanické činnosti, vzniku a stavbě kontinentů a oceánů.

James Dwight Dana FRS FRSE (February 12, 1813 – April 14, 1895) was an American geologist, mineralogist, volcanologist, and zoologist. He made pioneering studies of mountain-building, volcanic activity, and the origin and structure of continents and oceans around the world.


Dějiny.

Sv. Cecílie žila ve 3. století v Římě v domě na místě tohoto kostela. Byla křesťankou a svého manžela Valeriana podle legendy obrátila na víru o svatební noci, tak, že jejich další soužití bylo pouze platonické. Tradice zaznamenaná Zlatou legendou a Římským martyrologiem praví, že byla z příkazu císaře Septima Severa uvězněna v calidariu (lázni) svého domu, kde po 3 dny zpívala. Její hudební zájmy potvrzuje patronát hudby, na obrazech hraje na varhany. Římští vojáci ji roku 230 měli zabít, zázrakem se jim napoprvé nepodařilo setnout jí mečem hlavu. Při druhém útoku jí probodli hrdlo a Cecílie zemřela.

Stavba.

Z původní křesťanské svatyně se dochovaly jen archeologicky doložené fragmenty základového zdiva antického domu (údajně obytného domu sv. Cecílie a Valeriána) a koželužské dílny. První baziliku na tomto místě dal postavit papež Paschalis I. počátkem 9. století. Ten také dal roku 820 vyzvednout tělo sv. Cecílie z Kalixtových katakomb a přenést je pod hlavní oltář, kde spočívá dosud (tzv. translace). Jeho čin legenda vykládá jako uskutečnění snu.  Před vchodem do kostela je předložen obdélný dvůr se zahradou s vodotryskem a antikizujícím džbánem-kráterem uprostřed, po straně je malá kašna. Vstupní prospekt uzavírá monumentální brána, kterou navrhl Ferdinando Fuga v polovině 18. století. Kampanilu (zvonici) a portikus zdobí mozaika.  Dnešní trojlodní bazilika sv. Cecilie je pozdně renesanční stavba z roku 1599, kterou dal zbudovat zdejší titulární kardinál Paolo Emilio Sfondrati, a upravená kolem poloviny 18. století. Je ovšem postavená na středověkých základech s využitím středověké chrámové apsidy, gotického ciboriového baldachýnu a 20 antických sloupů, které jsou obestavěny pilastry z římského cementu. Ze středověké stavby se dále dochovalo podzemí s kryptou a kaplí razantně upravenou v 19. století. Krypta má mramorovou mozaikovou podlahu od bratří Cosmatů ze 13. století.

Interiér.

Apsida: Mozaika: Kristus je vyobrazen jako Spasitel světa (Salvator mundi) mezi svatými apoštoly Petrem a Pavlem, Agátou (Hátou) a se sv. manželi Valeriánem a Cecílií. Papež Paschalis I. je vyobrazen stojící s modelem baziliky v rukou, a sv. Cecílie ho představuje Kristovi. Jde o pozměněnou byzantinizující verzi mozaiky z římského kostela Sv. Kosmy a Damiána, pochází z 9. století.  Oltářní baldachýn je raně gotický, z bílého mramoru jej vytesal sochař Arnolfo di Cambio koncem 13. století (1293); gotickou fresku s výjevem "Poslední soud" v téže době namaloval Pietro Cavallini.  Hlavní oltář: do menzy je vložena pozdně renesanční socha umučené sv. Cecílie v životní velikosti, z bílého cararrského mramoru. Vytesal ji roku 1600 tehdy třiadvacetiletý Stefano Maderno. Sochař se údajně dal inspirovat neporušeným tělem světice, které v kostele zhlédl při otevření jejího hrobu roku 1599.  Hlavní loď má na klenbě fresku s výjevem "Apoteóza Svaté Cecílie", kterou roku 1727 namaloval Sebastiano Conca.  Severní loď: Dva barokní oltářní obrazy namaloval Guido Reni: "Svatý Valerián a svatá Cecílie" a "Stětí svaté Cecílie" (kolem 1640).  Kaple rodu Ponziani má gotickou malbu "Bůh Otec a evangelisté" (1470), kterou vytvořil Antonio del Massaro (Antonio da Viterbo, zvaný též "Il Pastura").  Kaple svatých relikvií: fresku a oltář vytvořil Luigi Vanvitelli.

Bazilika sv. Cecílie v Trastevere, (ital. "Santa Cecilia in Trastevere", lat. "Sanctae Ceciliae trans Tiberim") je římský kostel, zasvěcený zdejší prvomučednici svaté Cecílii. Má statut menší baziliky - "basilica minor" a od počátku je titulárním kostelem římských kardinálů. Chrám leží na "Piazza di Santa Cecilia" ve východní části čtvrti Trastevere, jen tři desítky metrů od řeky Tibery.

Santa Cecilia in Trastevere is a 5th-century church in Rome, Italy, in the Trastevere rione, devoted to the Roman martyr Saint Cecilia.


Historie.

Vatikánské zahrady jsou místem klidu a meditace pro papeže již od 13. století. V roce 1279 Mikuláš III. (1277–1280) přenesl svou residenci do Vatikánu a okolo svého sídla, zhruba v prostoru dnešního Belvederu nechal zřídit malý park. Novou zahradu s živými ploty a fontánami nechal před Apoštolským palácem, v místě nádvoří sv. Damasa upravit Mikuláš V. (1447–1455).  Hlavní etapa budování Vatikánských zahrad spadá do období renesance až baroka v 16.–17. století, kdy zde působili například Pirro Ligorio (1510–1583), Antonio Tempesta (1555–1630), Giovanni Maggi (1566–1618) či Giambattista Falda (1648–1678). Na počátku 16. století byl nerovný terén rozčleněn do teras, propojených schody, a to podle návrhu Donato Bramante (1444–1514). Kromě různě uspořádaných zelených ploch byl prostor postupně oživen také různými stavbami, fontánami či obrazy a sochami.  Lev XIII. (1810–1903) oživil zahradu daňky, gazelami a jeleny dovezenými z Afriky. Pius XI. (1857–1939), který se po parku pohyboval v automobilu, nechal veškeré cesty vyasfaltovat. V době jeho pontifikátu, přesněji po roce 1929, vyrostly v zahradách i různé stavby, potřebné pro chod nově uznaného městského státu Vatikán – sídlo vlády, nádraží a podobně. V roce 1930 také inženýr Franco Ratti vybudoval poblíž dnešního heliportu obří podzemní rezervoár o obsahu 8 milionů litrů, který zásobuje zahrady vodou. Slouží k zavlažování, zásobování fontán i pro případné hašení požáru. Voda je do něj přiváděna z nedalekého jezera Bracciano.

Památky.

V zahradách roste zhruba 6500 exemplářů rostlin, zastupujících asi 300 druhů. Rostliny nejsou vždy typicky italské, jsou zde vysázeny četné exotické druhy z celého světa – severoamerické javory, libanonské cedry, japonské cykasy, tasmánské eukalypty, čínské jasmíny a další. Často se jedná o různé dary pro papeže. Zahrady obývají běžné i vzácnější druhy ptáků, žáby a užovky. Typická je kolonie zelených papoušků – mníšků ("Myopsitta monachus"). Vyskytují se tu také veverky, kuny či ježci. Žádná zvířata zde však nejsou cíleně chována.  Mezi množstvím vegetace jsou rozmístěny nejrůznější stavby i drobnější umělecká díla, datovaná od 9. století do současnosti. V prostoru zahrad se nachází i několik důležitých státních budov, jako například Vatikánské rádio, nádraží či sídlo vlády. Kromě větších staveb je v zahradách umístěno i množství různých fontán, soch, fragmentů antických sloupů i sarkofágů. Kamenné či dřevěné lavičky umožňují odpočinutí při stoupání strmějším terénem. Cesty jsou označené prostými kamennými tabulkami a osvětlené starobylými litinovými lampami.  Pamětihodnosti:

Vatikánské zahrady tvoří park, který zaujímá více než polovinu území městského státu Vatikán. Dosahuje rozlohy zhruba 23 hektarů. Nejvyšší bod se nachází ve výšce 75 m n. m. a je nejvyšším bodem celého Vatikánu.

The Gardens of Vatican City (), also informally known as the Vatican Gardens () in Vatican City, are private urban gardens and parks which cover more than half of the country, located in the west of the territory and owned by the Pope. There are some buildings, such as Radio Vatican and the Governor's Palace, within the gardens.


Historie.

Založení.

Flotila vznikla v listopadu roku 1722 v Astrachani z příkazu cara Petra Velikého jako součást carského námořnictva. Její vybudování a následné velení svěřil car generál admirálovi Fjodoru Apraxinovi. Flotila sehrála významnou roli v rusko-perské válce v letech 1722–1723 a v rusko-perské válce v letech 1804–1813, když napomohlo carské armádě dobýt města Derbent a Baku. Na základě smlouvy z karabašského Gulistánu z roku 1813 zůstala Kaspická flotila jedinou vojenskou flotilou ve vodách Kaspického moře. V roce 1867 se její hlavní základnou stalo Baku.

20. století.

Jak se situace v kaspické oblasti postupně uklidňovala, začal počet lodí ve flotile klesat. Počátkem 20. století měla dva dělové čluny a několik ozbrojených parníků. Námořníci flotily se aktivně zúčastnili revolučního dění v Baku v letech 1903–1905 a založení státu sovětů v roce 1917 v této oblasti. Pro pomoc Rudé armádě založili takzvané Ozbrojené loďstvo astrachaňské oblasti ("Военный флот Астраханского края" [Vojennyj flot Astrachaňskogo kraja]). V dubnu až červnu 1918 byl posílen torpédovými čluny a na podzim téhož roku ponorkami z Baltského moře. Sověti přejmenovali 13. října 1918 loďstvo na Astrachaňsko-kaspickou vojenskou flotilu ("Астрахано-Каспийская военная флотилия" [Astrachano-kaspijskaja vojennaja flotilija]). Její lodě však v srpnu 1918 zajaly kontrarevoluční síly tzv. středokaspické diktatury a sověti je získali zpět až po svržení vlády musavatistů. Flotilu poté zdědila Ruská sovětská federativní socialistická republika (RSFSR) a v roce 1922 se stala součástí Sovětského námořnictva. V roce 1945 byla Kaspická flotila vyznamenána Řádem Rudého praporu.  Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 zdědilo Kaspickou flotilu a většinu jejích plavidel Rusko.

Postsovětská éra.

Fregata "Dagestán" (693) Projektu 11661K a korvety "Grad Svijažsk", "Uglič" a "Velikij Usťug" Projektu 21631 odpálily 7. října 2015 celkem 26 střel s plochou dráhou letu 3M-14T Kalibr NK (v kódu NATO SS-N-30A) na cíle v Islámským státem kontrolované části Sýrie. Střely po odpalu z jižní části Kaspického moře letěly přibližně 1500 kilometrů k cílům v Sýrii přes vzdušný prostor Íránu a Iráku.  Roku 2017 bylo rozhodnuto o přesunutí hlavní základny flotily do dagestánského města Kaspijsk. Základna kvůli tomu projde modernizací.

Lodě ve službě.

V říjnu 2015:

Kaspická flotila () je nejstarší ruská vojenská flotila. Jejím operačním prostorem je Kaspické moře. Sídlem flotily je dnes Astrachaň, od roku 1867 do roku 1991 však sídlila v Baku (dnes v Ázerbájdžánu), s dalšími zařízeními v Machačkale a v Kaspijsku. Jejím současným velitelem je kontradmirál Sergej Pinčuk.

The Caspian Flotilla () is the flotilla of the Russian Navy in the Caspian Sea. Established in November 1722 by the order of Tsar Peter the Great as part of the Imperial Russian Navy, the Caspian Flotilla is the oldest brown-water navy flotilla in the Russian Navy. In 1918, the fleet was inherited by the Russian SFSR then the Soviet Union in 1922, where it formed part of the Soviet Navy and was awarded the Order of the Red Banner in 1945. Following the collapse of the Soviet Union in 1991, the Caspian Flotilla and most of its vessels were inherited by the Russian Federation.


Poloha.

Samotné město se nachází v Kruševacké kotlině, která zaujímá údolí Západní Moravy a prostírá se mezi Levčou a Temničí na severu, Župou, Kopaonikem a Jastrebacem na jihu a Královskou kotlinou, resp. Ibarskou nížinou na západě. Střed města se nachází v nadmořské výšce 137 m.

Dějiny.

Srbský vládce Lazar Hrebeljanović nechal město zbudovat roku 1371. Roku 1387 byl Kruševac poprvé zaznamenán na dokumentu, který definoval obchodní práva mezi srbským státem a Dubrovnickou republikou. Svůj název získalo město podle kamene "krušac", kterému odpovídá i český ekvivalent krušec. Z tohoto kamene, který se nacházel v údolí řeky Západní Moravy, byly také i středověké domy v Kruševaci zbudovány. Pro Srbsko závěru 14. a začátku 15. století představoval Kruševac významné město, centrum obchodu a hospodářství. Město se rozvíjelo od středověké pevnosti Lazara Hrebeljanoviće, která byla známá pod názvem "Šaren grad", nebo také "Aladža hisar".  Po bitvě na Kosově poli figurovalo město i nadále jako centrum srbského státu. Země se však stala vazalským státem Osmanské říše. V 15. století nechal Štěpán Lazarević přesunout hlavní město do Bělehradu, který se nacházel dále od území ovládaného expandujícím tureckým státem. Samotný Kruševac obsadila turecká vojska až roku 1472, a to po několika neúspěšných nájezdech.  Město bylo obsazeno v závěru 17. století rakouskou armádou v souvislosti s průnikem habsburského vojska do nitra Balkánu během tzv. Velké turecké války. Po vyjednáváních mezi tureckou a rakouskou stranou bylo nicméně následně opět vráceno Osmanské říši. Poté bylo na krátkou dobu (1737-1739) v držení protitureckých povstalců. Turecká správa byla na území Kruševace ohrožena ještě v roce 1789; Svištovským mírem však byly opět potvrzeny původní hranice roku 1791.  K Srbsku bylo město připojeno až roku 1833. Následoval rychlý rozvoj města; Kruševac se stal jedním z významných regionálních center tehdejšího Srbska. Už v roce 1834 získalo město první urbanistický plán..  V roce 1904 byl odhalen památník Bitvy na Kosově poli, který se nachází v samotném centru města.  Roku 1922 získalo elektrické osvětlení, o osm let později pak i elektrárnu. Během druhé světové války město ostřelovaly německé okupační síly z kopce Bagdala. Po válce se celý prostor stal parkem s názvem „Slobodilište“.  Dne 14. října 1944 bylo město osvobozeno jednotkami jugoslávských partyzánů.  V dobách existence SFRJ bylo centrum města v ose současné ulice "Vidovdanska" modernizováno. Byly vybourány původní budovy a nahrazeny obytnými bloky a několika vyššími komerčními objekty.

Ekonomika.

V Kruševaci se nachází několik továren, které byly v období existence Jugoslávie známé po celé zemi. Mezi ně patří například Trayal (výrobce pneumatik), Merima (výrobce léčiv) nebo "Župa" (výživa pro skot) a továrna "14 jul" (zpracování oceli). Významným podnikem v Kruševaci je také společnost Rubin, která vyrábí nápoj Vinjak.  Kvůli problematické transformaci srbského hospodářství se Kruševac potýká s vysokou nezaměstnaností, nízkou motivací mladých lidí k občanské aktivitě a kriminalitou.

Doprava.

V blízkosti Kruševace se nachází hlavní srbská dálnice, která spojuje města Niš a Bělehrad. Z ní údolí řeky Západní Morava poté vedou další silniční komunikace do samotného Kruševace. Kromě napojení na dálnici má město také spojení hlavními silničními tahy s Kraljevem, Prokupljem a Kragujevacem.  Ve východo-západním směru prochází přes Kruševac železniční trať, která je jednokolejná a slouží pouze pro nákladní dopravu.  V jižní části města se nachází sportovní letiště Koširsko polje s nezpevněnou přistávací dráhou.

Sport.

V Kruševaci sídlí fotbalový tým FK Napredak Kruševac, který se účastní srbské nejvyšší fotbalové ligy.

Partnerská města.

kromě klasického partnerství udržuje město ještě podobné styky následujícími městy:

Kruševac () je město, které se nachází ve střední části Srbska. V roce 2011 mělo 58 745 obyvatel. Město Kruševac, které tvoří několik městských částí, se nachází na ploše o rozloze 854 km2.

Kruševac ( ) is a city and the administrative center of the Rasina District in central Serbia. It is located in the valley of West Morava, on Rasina river. According to the 2011 census, the city administrative area has a population of 128,752, while the urban area has 73,316 inhabitants.


Mládí.

Dmitrij Sergejevič Dochturov pocházel z drobné tulské šlechty. Dětství strávil ve vesnici Krutoje v Tulské gubernii. Vyrostl v rodině, která ctila vojenskou tradici. Otec i děd budoucího generála byli důstojníky Preobraženského pluku tělesné gardy, založeného ještě za vlády Petra I. V roce 1771 mladého Dmitrije odvezl otec do Petrohradu, kde se mu dostalo vzdělání v Pážecím sboru, elitní škole imperiální Rusi, která byla založena roku 1759 za panování Alžběty Petrovny. Vojenskou službu začal v roce 1781 jako poručík Preobraženského pluku tělesné gardy. Záhy po jeho vstupu do pluku se velitelem jednotky stal Grigorij Potěmkin, který v Dmitrii Sergejeviči spatřil schopného důstojníka a udělal z něj velitele praporu.

Vojenská kariéra.

Léta 1788–1803.

Po vypuknutí rusko-švédské války (1788–1790) byli kapitán Dochturov a jeho gardová jednotka převeleni do Kronštadtu, kde se učili vedení námořního boje. Po ukončení výcviku obdrželi rozkaz k odjezdu do první linie a 14. srpna 1789 se poprvé účastnil ostrého střetu, při němž Dochturov utržil zranění. Kulka ho trefila do ramene, nicméně o tři dny byl opět v boji a dobyl švédskou baterii. 22. srpna se účastnil výsadku na ostrov Gevanland (Геванланд) a v První námořní bitvě u Svensksundu (24. srpna 1789) jeho rota usazená na lodi pod palbou nepřátel zajišťovala průchod ruské eskadry při útoku na švédské loďstvo. Za svou úlohu v bitvě obdržel od Kateřiny II. jako vyznamenání zlatý kord s nápisem „"Za udatnost".“ Po skončení války se rozhodl odejít z gardy k armádě a v roce 1795 byl v hodnosti plukovníka postaven do čela Eleckého mušketýrského pluku. Po dvou letech vynikající přípravy jednotky byl povýšen na generálmajora a stal se majitelem pozdějšího Sofijského mušketýrského pluku. V roce 1799 se stal inspektorem pěchoty kyjevské inspekce, ale v létě následujícího roku byl zatčen, zbaven hodností i funkcí a postaven před soud. Když v roce 1801 nastoupil na ruský trůn car Alexandr I., vrátil se zpět do armády jako generálporučík a majitel Oloněckého mušketýrského pluku.

Léta 1803–1812.

V roce 1803 byla Dochturuvovi navrácena funkce inspektora kyjevské inspekce a stal se majitelem Moskevského pěšího pluku. S touto jednotkou, která byla součástí Podolské armády M. I. Kutuzova, se účastnil tažení v roce 1805. Jako velitel jedné z kolon byl v rámci této kampaně 11. listopadu pověřen velením části spojeneckých sborů při střetnutí u Dürnsteinu. Při této akci bylo jeho 10 000 vojáků vyčleněno pro obchvat francouzských jednotek držících Dürnstein a kolem třetí hodiny odpolední s nimi vpadl do zad Gazanovy divize. I přes počáteční úspěch však byli jeho muži po příchodu Dupontovy divize nuceni v podvečer ustoupit. V bitvě u Slavkova velel první koloně spojeneckých vojsk a byl to právě Dochturov, kdo chtěl celé dopoledne u Telnice na Francouze útočit a vyvíjet tak na ně nepřetržitý tlak. Jeho iniciativu však svazovaly rozkazy nadřízeného generála Buxhövdena. Do chvíle, než vpadli Francouzi u Zlatého potoka Buxhövdenovým kolonám do zad, neměl Dochturov o tom, co se děje za ním, ani tušení. Avšak ve chvíli, kdy zjistil, že bitva je rozhodnutá v neprospěch spojenců, jeho osobní statečnost se stala vzorem pro vojáky, kteří se snažili z obklíčení uniknout. Když jeho jednotky zakolísaly před silnou palbou, první se vrhl vpřed, a když jej strhávali pobočníci zpět se slovy: "„Pamatujte na svou ženu a děti,“" odpověděl: "„Zde čest – žena má, svěřený mně lid – děti mé...“" Vzápětí vytasil svůj zlatý kord a následován sborem vyrazil vpřed. Když se ruské kolony nakupily mezi Telnicí a Žatčanským rybníkem, generál Stutterheim k Dochturovovi poznamenal: "„Než ty tři nebo čtyři tisícovky stihnou přes hráz přejít, bude jich polovina na kusy! Tímhle úskokem obětujete polovinu vaší kolony.“" Na to generál Dochturov opáčil: "„Chcete snad říct, že polovinu zachráním. Nemáme na výběr. Budete radši, když složím zbraně?“" S generálem Dochturovem uniklo z francouzských kleští pouhých 8000 mužů. Z jeho první kolony zůstala jen asi polovina početního stavu. Když dorazil k ustupující spojenecké armádě, dozvěděl se, že byl považován za mrtvého. Za velení v bitvě u Slavkova byl vyznamenán řádem sv. Vladimíra druhého stupně.  V letech 1806–1807, při válkách čtvrté koalice, velel Dochturov 7. divizi. Po boku generálporučíka knížete Golicyna bojoval v bitvě u Golyminu, kde s 16 000–18 000 muži odolávali řadu hodin 38 tisícům Napoleonových vojáků. V bitvě u Jílového byl pověřen velením nad zálohou skládající se z jeho 7. a 4. divize spolu s 60 děly jízdního dělostřelectva (u jednotky byl přítomen i generál Bagration, který byl momentálně bez velení). Přestože byl zraněn do pravé nohy, splnil svůj úkol dokonale a odmítl opustit bitevní pole. ""Za statečnost"" projevenou v boji byl podruhé odměněn zlatým kordem. Když po pádu Gdaňsku na jaře roku 1807 generál Bennigsen naplánoval proti Napoleonovi novou ofenzivu, spočívala na generálu Dochturovovi, který velel I. koloně, úkol odpoutat pozornost od hlavního směru postupu armády a oddělit tak maršála Neye od maršála Soulta. V bitvě u Heilsbergu velel levému křídlu ruské armády. V dalších bojích byl opět zraněn. Účastnil se také bitvy u Friedlandu a kryl hlavní síly rusko-pruské armády při jejím ústupu přes řeku Alle. Za této války byl vyznamenán řádem sv. Anny prvního stupně, řádem sv. Alexandra Něvského a pruským řádem červené orlice. Od jara 1810 zastával funkci velitele VI. sboru.

Léta 1812–1816.

Po Napoleonově vpádu do Ruska v roce 1812, bylo generálporučíkovi Dochturovovi svěřeno velení VI. pěšího sboru I. armády. V samém počátku války byl odříznut od hlavních sil u města Lidy, ale 50 kilometrovými denními pochody se mu podařilo z tohoto postavení vyklouznout a přivést jednotku do Drissy. V době, kdy se obě armády blížily ke Smolensku, dostal vysokou horečku, kterou se však lékařům podařilo srazit. Cítil se však velmi sláb a v tomto stavu k němu dorazil posel od vrchního velitele armády s dotazem, zda je schopen velet obraně města. Podle Dochturovova životopisu obsaženého ve spisu "Car Alexandr a jeho pomocníci v létech 1812, 1813 a 1814 svazek II." svým přátelům odpověděl: “"Bratři, mám-li zemřít, lépe je zemřít na poli cti, než neslavně na loži."“ V noci ze 16. na 17. srpna tedy přijal velení nad 20 000 obránci se 180 děly, kteří čelili 183 000 Napoleonovým mužům s 300 děly. Dochturovovým úkolem bylo za každou cenu uhájit smolenská předměstí a jeho 3., 7. a 24. divize vzdorovaly postupu Francouzů pod velením maršála Neye tak zuřivě, že jejich první útok vbrzku zastavily. Při druhém útoku, kolem jedné hodiny odpolední, již začínali Napoleonovi muži pomalu pronikat do ruských pozic. V tu chvíli požádal generál Dochturov, "po celou dobu stojící v nejlítějším dešti střel a granátů", svého nadřízeného o posily. Generál Barclay de Tolly mu vyhověl se slovy: "“Vyřiďte Dmitriji Sergejeviči, že na jeho statečnosti záleží záchrana celé armády.“" Z města k hlavní armádě na přímý rozkaz vrchního velitele ustoupil 18. srpna. V bitvě u Borodina generál Dochturov velel středu ruské armády mezi Velkou redutou a vesnicí Gorki, a po Bagrationově zranění velel také celému levému křídlu. Při vyvrcholení bitvy obdržel od Kutuzova lístek, že má vydržet, dokud nedostane rozkaz ustoupit. Mezitím pod ním zabili koně a poranili druhého. Dochturov však stále dál klidně rozesílal směrnice a povzbuzoval vojáky pod palbou. Po bitvě jej Kutuzov objal se slovy: „"Dovol mi tě obejmout, hrdino."“ 13. září byl jedním z účastníků porady ve Filách, kde maršál Kutuzov nadnesl otázku, zda bránit Moskvu, či ustoupit dál do vnitrozemí. Generálové Dochturov, Uvarov a Kokovnicyn podporovali generála Bennigsena, který chtěl svést další bitvu. V bitvě u Tarutina měla kolona generála Dochturova spolu s kolonou generála Rajevského úkol překročit řeku Naru a u vesnice Vinikovo vázat část francouzských sil.  Jedním z největších úspěchů generála Dochturova byla bitva u Malojaroslavce (24. října 1812). V ní vojáci pod jeho velením zaútočili na početně silnější odřad "Grande Armée" pod velením italského vicekrále Evžena de Beauharnais a celodenním vytrvalým bojem blokovali Napoleonův postup ke Kaluze. Za toto velení Dochturov obdržel řád Svatého Jiří II. stupně. Byl vyznamenán i v bitvě národů u Lipska. V roce 1813 velel obléhání Magdeburku a Hamburku. Po kapitulaci Hamburku si vzal zdravotní dovolenou a odjel se léčit do českých lázní. K tomuto jej donutila i vlastní nespokojenost s byrokratickými pořádky v armádě objevujícími se s činností nových hodnostářů v uniformě. V průběhu "sta dnů" se ještě jednou vrátil k velení, ale do bojů již jeho VI. sbor nezasáhl, neboť Napoleon byl poražen v bitvě u Waterloo.

Na sklonku života.

V roce 1816, při zpátečním pochodu armády do Ruska, odešel do výslužby v hodnosti generála pěchoty s právem nosit uniformu po celou penzi. Zemřel však v témže roce ve svém domě u manželky kněžny M. P. Obolenské na Prečistěnce. Pohřben je v klášteře Davida poustevníka v Serpuchovském újezdě v Moskevské gubernii.  Dochturovův přítel z bitvy u Slavkova generál Langeron o něm napsal:  Kromě tabatěrky s vyobrazením bitvy u Malojaroslavce a pamětním věnováním vojáků VI. sboru od svých mužů obdržel i přezdívku "Železný generál".

Dmitrij Sergejevič Dochturov () (1. / 13. září 1759–14. / 26. listopadu 1816) byl ruský generál, který je znám zejména ve spojitosti s napoleonskými válkami, v České republice pak především s tažením roku 1805 a bitvou u Slavkova. Při tomto střetnutí velel I. koloně spojenecké armády, která byla nasazena v těžkých bojích o vesnici Telnice. Jeho vojenská kariéra však započala již v roce 1781, kdy byl jako poručík zařazen do Preobraženského pluku tělesné gardy, a skončila s pádem napoleonské Francie.

Dmitry Sergeyevich Dokhturov () (1756 - November 14(26), 1816, Moscow) was a Russian infantry general and a prominent military leader during the Patriotic War of 1812.


Nakládání s odpadními vodami.

Za svod odpadních vod z Paříže odpovídá město prostřednictvím společnosti SIAAP (Syndicat interdépartemental pour l'assainissement de l'agglomération parisienne – Mezidepartementální syndikát pro kanalizace pařížské aglomerace). Tato společnost funguje od roku 1970, kdy ji založily departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis, Val-de-Marne a Paříž a dalších asi 180 obcí v sousedních departementech v regionu Île-de-France. SIAAP každý den svede jen z Paříže 2,5 – 3 milióny m odpadních vod do čtyř čistíren, odkud je voda vypouštěna do Seiny nebo Marny. SIAAP má 1551 zaměstnanců.

Historie kanalizace.

Stará síť.

První pařížské podzemní stoky vznikly již v římské době a jejich pozůstatky byly nalezeny pod úrovní dnešního bulváru Saint-Michel. Ve středověku byly stoky dlouho otevřené pod širým nebem. První otevřené kanalizační strouhy se objevily ve 14. století. Tato síť se rozvíjela především v době pařížského prévôta Huguese Aubriota, který vybudoval v roce 1374 první kanalizační stoku z klenutého zdiva pod ulicí "Rue Montmartre". Až do 18. století se moč a výkaly ve městě shromažďovaly v žumpách, které často znečišťovaly podzemní i povrchové vody. Latríny byly pravidelně vynášeny městskými počišťovači. Výkaly se svážely k úpatí vrchu Buttes-Chaumont za hranicemi tehdejší Paříže, kde vyschly a výsledný materiál se pak prodával zemědělcům jako hnojivo. Na pravém břehu vedla velká stoka podél ulice "Rue de Ménilmontant", do které se vlévalo několik struh z kopců Belleville a Ménilmontant. Všechen odpad se vléval do Seiny na úrovni dnešního mostu Alma. Také další stoky odváděly splašky ze severního břehu do řeky.  Na levém břehu hrála roli hlavní stoky řeka Bièvre. Už ve středověku tekly strouhy s odpadní vodou z návrší Sainte-Geneviève do Bièvre nebo přímo do Seiny. Přitom voda ze Seiny byla po dlouhou dobu hlavním zdrojem vody pro pařížské obyvatelstvo.  Kanály se pozvolna rozrůstaly, ale až velká epidemie moru a cholery v roce 1832 donutila město v této oblasti přijmout rozsáhlá opatření. Stoková síť měřila na počátku 19. století méně než 50 km (oproti 2000 km na konci 20. století). Do té doby neexistoval žádný ucelený plán na kanalizaci města.

Moderní síť.

Inženýr Eugène Belgrand pod vedením prefekta Haussmanna zahájil v roce 1854 rozsáhlou výstavbu kanalizačních tunelů, které se staly základem dnešní stokové sítě. Podle zákona z roku 1894 musely být všechny domy ve městě napojeny na kanalizační systém, takže již nedocházelo k únikům splašek do Seiny přímo ve městě. Kanály odváděly odpadní vodu až dále po proudu za město, kde ji teprve vypouštěly do řeky poblíž města Asnières-sur-Seine. Z tohoto důvodu se síť z levého břehu Seiny slévá u mostu Alma a odpadní vody jsou podzemním tunelem pod Seinou přečerpány na pravý břeh, odkud pokračují dále na severozápad.  Znečištění Seiny tak stále pokračovalo, jen se posunulo až dále za Paříž. Haussmannovi nástupci proto museli hledat řešení na čištění pařížských odpadních vod. Podzemní kanály proto byly prodlouženy až do města Achères, kde byla vybudována čistírna odpadních vod. Ta byla zprovozněna v roce 1930. Dodnes zůstává nejvýznamnější čističkou pro Paříž, nicméně kromě ní vznikly v okolí Paříže i další podobná zařízení: Valenton (Val-de-Marne), Noisy-le-Grand (Seine-Saint-Denis) a Colombes (Hauts-de-Seine).

Rekuperace tepla.

V rámci plánu na ochranu klimatu se město Paříž a "Compagnie de Parisienne Chauffage Urbain" (Společnost pařížského městského vytápění) v roce 2010 rozhodly o rekuperaci tepla z kanálů. Teplo bude získáno prostřednictvím tepelných čerpadel a výměníků tepla a prostřednictvím tepelných sítí a použito k vytápění škol (první experiment probíhá ve 12. obvodu), bazénů, tělocvičen, kancelářských budov atd.

Musée des Égouts.

Část kanalizační sítě je otevřena pro veřejnost. Vchod se nachází u mostu Alma na levém břehu Seiny. V podzemí je vybudováno malé muzeum o historii a fungování kanalizace v Paříži, které v roce 2007 navštívilo až 95 000 návštěvníků.

Ztráty v kanálech.

Součástí správy kanalizací je i služba vyhledávající předměty ztracené v kanalizační síti. Jedná se permanentní službu, která ročně provede až 3000 zásahů (ztracené předměty, zatopené sklepy, podezřelý zápach apod.).

Stoky v kultuře.

V románu "Bídníci" Victora Huga se vyskytují staré kanalizační stoky, kterými Jean Valjean nese raněného Maria Pontmercyho. Rovněž v knize "Foucaultovo kyvadlo" (Umberta Eca) jsou stoky zmiňovány.  V kinematografii se stoky objevily např. ve filmech "Velký flám" z roku 1966 nebo "Ratatouille" (2007).

Pařížské stoky (francouzsky "Égouts de Paris") je označení pro podzemní kanalizační síť města Paříže, která odvádí srážky a odpadní vody. První kanalizační kanály vznikly již v římské době, současná síť byla budována od 19. století. Tato síť má v současnosti přes 2400 km štol. Malá část stok je zpřístupněna i veřejnosti jako muzeum.

The sewers of the French capital Paris date back to the year 1370 when the first underground system was constructed under Rue Montmartre. Consecutive French governments enlarged the system to cover the city's population, including expansions under Louis XIV and Napoleon III, and modernisation programs in the 1990s under Mayor Jacques Chirac. The system has featured in popular culture through its existence, including Victor Hugo's 1862 novel, "Les Misérables", and H. L. Humes' 1958 novel "The Underground City".


Historie.

Republikánská garda byla založena 5. května 1848, den po vyhlášení Druhé republiky nově zvoleným Národním shromážděním. Nahrazovala rozpuštěnou "Garde Municipale de Paris", která existovala od roku 1802.  Garda se skládala ze dvou pluků se 118 důstojníky, 2200 pěšími vojáky a 600 jezdci. Financována byla napůl městem Paříží a napůl francouzským státem. Jejími úkoly bylo zajišťovat bezpečnost v Paříži. Během Druhého císařství (1852-1870) se nazývala "Garde de Paris" a v období Třetí republiky do roku 1940 se nazývala "Garde Républicaine de Paris".  Během Prusko-francouzské války 1870/1871 a za Pařížské komuny 1871 utrpěla garda ztráty v bojích. Za druhé světové války byla část gardy převelena do Vichy na ochranu představitelů Vichistického režimu, druhá část zůstala v Paříži. V roce 1978 prezident Valéry Giscard d'Estaing udělil gardě její současný název a předal jí úkoly národní policie.

Členění.

1. pěší pluk.

"1er Régiment d'infanterie" má 830 mužů. Skládá se ze tří čestných rot s celkovým počtem 400 osob, jedné roty o 240 mužích k ochraně francouzského prezidenta, fanfárové jednotky a jedné speciální jednotky. Dále k ní náleží mj. motocyklová jednotka, která slouží při Tour de France a účastní se kaskadérských představení. Členové stráží Elysejský palác v ulici "Rue du Faubourg-Saint-Honoré".

2. pěší pluk.

"2e Régiment d'infanterie" má 1350 mužů. Dvě roty ochraňují ministerstva a čtyři roty obě komory Francouzského parlamentu. Čestná rota má stálou službu v parlamentu, při zvláštních příležitostech mohou být roty roty přiděleny i na velké veřejné akce jako zasedání Francouzské akademie nebo při Filmovém festivalu v Cannes. Dále existuje oddělení k ochraně významných hostů francouzského státu.

Jezdecký pluk.

"Régiment de cavalerie" má 560 vojáků a 500 koní. K jeho úkolům patří doprovod francouzského prezidenta a čestná stráž u státních návštěv. Pluk se rovněž účastní historických vojenských přehlídek.

Orchestre de la garde républicaine.

Orchestr se skládá ze dvou těles s 80 a 40 hudebníky.

Garde Républicaine () je francouzská policejní jednotka národního četnictva se sídlem v Paříži. Tvoří ji dva pluky pěchoty, jeden pluk jezdectva a vojenský orchestr a celkové síle 3200 mužů. K jejím činnostem patří ochrana francouzského prezidenta a reprezentativní a protokolární úkoly.

The Republican Guard () is part of the National Gendarmerie. It is responsible for providing guards of honour for the state and security in the Paris area.


Život.

Byl žákem Manegolda z Lautenbachu, Anselma z Laonu a Roscelina z Compiègne. Po skončení studií vyučoval na pařížské katedrální škole, kde k jeho posluchačům patřil Pierre Abélard. V roce 1108 se kvůli obtížím nejasného původu – snad kvůli sporům s Abélardem – uchýlil do ústraní kláštera svatého Viktora. Brzy tu však obnovil své přednášky z rétoriky, filozofie a teologie a stal se pravděpodobně i podněcovatelem příklonu k mystice, která později ve svatoviktorské škole převládla (Vilém byl přítelem sv. Bernarda z Clairvaux, předního mystika té doby). V roce 1113 byl ustanoven biskupem v Châlons-sur-Marne a působil v tomto úřadě až do konce života.

Učení.

Z Vilémova díla se dochovalo jen málo spisů, jeho názory o obecninách známe převážně z prací Abélardových. Na rozdíl od svého nominalisticky orientovaného učitele Roscelina Vilém zastával ve sporu o univerzálie stanovisko krajního realismu. V prvních fázích své filozofické činnosti učil, že každá druhová všeobecnina existuje v individuích daného druhu jako jedna a tatáž podstata a že tato individua se liší od sebe jen tzv. akcidenty.  Pod vlivem Abélardových kritických námitek změnil později své učení a přiklonil se k tzv. „realismu indiference". Tvrdil, že je třeba rozlišovat to, co je společné všem individuím a co je indiferentní (nerozlišitelné), od toho, co je každému individuu osobně vlastní. Individua jsou singulární bytí, numericky a akcidentálně odlišená, a v nich je pluralita podstat – avšak indiferentní substance je společná a je jedna.  Později Vilém zastával ještě třetí teorii, tzv. teorii podobnosti. Podle ní přirozenost v různých lidech není totožná, ale pouze podobná, a to proto, že jsou lidé.

Vilém z Champeaux, fr. "Guillaume de Champeaux", lat. "Guillelmus Campellensis" (kolem 1070, Champeaux – 18. ledna 1121, Châlons-en-Champagne) byl francouzský filozof a teolog, představitel scholastiky.

Guillaume de Champeaux (c. 1070 – 18 January 1121 in Châlons-en-Champagne), known in English as William of Champeaux and Latinised to Gulielmus de Campellis, was a French philosopher and theologian.


Historie.

Od roku 1947 vycházely v belgických novinách "La Dernière Heure" krátké komiksové příběhy s hlavním hrdinou mladým pážetem Johanem, po němž se také zprvu celé série jmenovala. Dále v letech 1950 – 1952 byly Peyovy příběhy s Johanem vydávány v deníku "Le Soir". Po přechodu k časopisu "Spirou" se změnil samotný Johan tak, že se z blonďatého dospívajícího pážete stal mladý muž na prahu rytířského stavu.  V roce 1954 se k Johanovi přidal Čejka (Pirlouit), čímž série dostala svoje současné jméno.  V příběhu "La Flûte à six trous" z 23. října 1958 se poprvé objevili malí modří skřítkové, šmoulové.  Peyo uvedl, že Čejka je jeho oblíbenou postavou a že Johan et Pirlouit byla jeho jediná série, kterou kreslil bez pomoci svého studia. Dobrodružství Johana a Čejky se pravidelně objevovala ve Spirou až do roku 1970, ale úspěch šmoulů znamenal, že tato série byla velmi zanedbávána. Poslední příběh od Peya vyšel v roce 1977.  Po Peyově smrti v roce 1992 byla série jeho synem a spolupracovníky obnovena. V letech 1994 až 2001 byly publikovány čtyři komiksové sešity a zatím poslední výskyt oněch dvou hrdinů v komiksu byl v roce 2008 ve šmoulím příběhu, nakresleném u příležitosti padesátých narozenin šmoulů.

Komiksová alba.

Dosud žádné komiksové album z této série nebylo vydáno v češtině.

Překlady jmen do češtiny.

V dílech seriálu Šmoulové s dabingem ČST (1988 – 1993) se Pirlouitovi říkalo Petřík (z anglického pojmenování Peewit v seriálu), v dabingu TV Nova (1997 – 2000) je pojmenován Péťa (z anglického pojmenování Peewit v seriálu), ale ve starších epizodách seriálu a filmu Šmoulové a kouzelná flétna s dabingem TV Barrandov (2010 – 2011) se jmenuje Čejka (z původního francouzského jména Pirlouit v komiksové sérii a ve filmu). V současné době je častější pojmenování Čejka, které je také přesným překladem francouzského originálu.

Johan et Pirlouit () je komiksová fantasy série belgického kreslíře Peya, autora světově známých šmoulů. Mezi lety 1947 a 2001 bylo publikováno celkem sedmnáct komiksových sešitů. Celá série je zasazena do dob středověku.

Johan and Peewit () is a Belgian comics series created by Peyo. Since its initial appearance in 1947 it has been published in 13 albums that appeared before the death of Peyo in 1992. Thereafter, a team of comic book creators from Studio Peyo continued to publish the stories.


Život.

Nejmladší bratr císaře Františka Josefa I. neměl žádný politický vliv. Byl znám především jako milovník a podporovatel umění. Vlastnil cenné umělecké sbírky a štědře přispíval na kulturní a sociální účely. Jeho druhý bratr, bezdětný mexický císař Maxmilián I., měl v plánu dosadit jej za svého následovníka a oženit s Isabelou, dědičkou Brazilského císařství, a tím posílit habsburský vliv v Jižní Americe. Ludvík Viktor se však plánům svého bratra úspěšně ubránil.  Ludvík Viktor nebyl u císařského dvora ve Vídni oblíben. Kněžna Nora Fuggerová o něm prohlásila, že má „jazyk jako zmije“. Jeho švagrová, císařovna Alžběta, jej vinila z donášení a vědomého vytváření svárů v rodině. Na veřejnosti byl znám především svými skandály. Jednak vystupoval dosti povýšeně a zároveň obtěžoval cizí muže na veřejných místech (například v lázních), což několikrát vedlo k fyzickému napadení. Arcivévoda je jediným Habsburkem, o němž je prokazatelně známo, že byl homosexuál. Vzhledem k nepřípustnosti v dřívější době byly případné stejnopohlavní styky pečlivě tajeny a neexistují o nich žádné přímé důkazy. Ludvíkovy skandály jsou však doloženy svědecky a nebylo možné je zcela ututlat. Kromě toho arcivévoda rád provokoval tím, že nosil ženské šaty. Pravděpodobně byl také transvestita.  Z uvedených důvodů jej císař v roce 1866 vyhostil z Vídně na zámek Klessheim u Salcburku. Tam se věnoval svým uměleckým zálibám a trávil čas ve společnosti pobočníka, který mu byl speciálně vybrán. V roce 1915 byl shledán duševně nemocným a zbaven svéprávnosti. Za opatrovníka mu byl zvolen arcivévoda Evžen, velmistr Řádu německých rytířů.  Na zámku Klessheim Ludvík Viktor v roce 1919 zemřel ve věku 76 let a byl pohřben na hřbitově v nedalekém Siezenheimu.

Osobní charakteristika.

Kněžna Nora Fuggerová charakterizovala osobnost Ludvíka Viktora těmito slovy:  „Byl zcela odlišný od svých bratrů, ani vojensky, ani umělecky zaměřený, slabý, nemužný, nepřirozený a odpudivého vzhledu. Báli se ho kvůli jeho pomluvám. Vedl velmi pozemský život, byl o všem – ne vždy bezchybně – zpraven, jeho jazyk byl ostrý jako jedovatý had. Do všeho se pletl, spřádal intriky a radoval se, když z toho byly malé skandálky. Člověk měl důvod obávat se jeho indiskrétností a klepů; ale byl to bratr císaře. Přesto však měl jednu dobrou stránku: byl přítelem svých přátel – více než svých přítelkyň –, bránil je, když byli světem napadeni, a prokazoval jim různé laskavosti. Ke starým – spíše než mladým – dámám byl velmi pozorný a laskavý. Pamatoval si veškeré jejich narozeniny a jmeniny a posílal jim květiny. Těmito starými dámami byl přirozeně velmi obdivován. Málo milován byl v císařské rodině; neboť také tam věděl vždy něco, do čeho si mohl rýpnout, nebo něco k donášení.“

Ludvík Viktor (15. května 1842, Hofburg, Vídeň – 18. ledna 1919, Klessheim), přezdívaný Luzivuzi nebo Bubi, byl rakouský arcivévoda z rodu Habsburků, nejmladší syn arcivévody Františka Karla a Žofie Bavorské, bratr rakouského císaře Františka Josefa I. a mexického císaře Maxmiliána I.

Archduke Ludwig Viktor Joseph Anton of Austria (15 May 1842 – 18 January 1919) from the House of Habsburg was the youngest son born to Archduke Franz Karl of Austria and Princess Sophie of Bavaria and younger brother of Emperor Franz Joseph I of Austria.


Obecně.

Infanticida.

Jak je již výše zmíněno, infanticida je záměrné usmrcení dítěte. Důvody pro tento čin jsou různé, nejčastěji jde ale o tradiční důvody, kterými jsou narození slabého, či nemocného jedince, který by měl ve společnosti problém přežít. Mezi další důvody patří nedostatek potravy, nepřítomnost otce, či narození dítěte ženského pohlaví. Tyto důvody se ale již v moderní společnosti nevídají. Donedávna jsme je ale mohli vídat například v Číně.

Neonaticida.

V dnešní době je ve světě výskyt neonaticidy poměrně vzácný a většina takovýchto vražd zůstane často utajená. Ve světě je za neonaticidu považována jak vražda spáchaná otcem, tak i matkou. Zatímco je za častějšího viníka vraždy novorozence označena žena, tak za častějšího viníka flicidy, tedy vraždy staršího dítěte, je označován otec. Většina žen, které spáchají neonaticidu mají společné osobnostní rysy, ale nemají žádné závažné psychické poruchy. Tyto ženy jsou převážně z nízké socioekonomické vrstvy, bývají mladé a nesezdané. Neonaticida se ale vyskytuje i u žen ve věku okolo 40 let. Poporodní blues, který se vyskytuje u žen po porodu (jde o poporodní deprese) nemají s neonaticidou nic společného, jelikož se vyskytuje u matek až 3 dny po porodu.

Historie.

Ve středověkých civilizacích byly děti považovány za dary od bohů. Když se dítě narodilo s nějakou vadou nebo fyzickou abnormalitou, bylo to považováno za trest pro rodiče za jejich nevhodné chování. Tyto děti byly rutinně obětovány, aby zmírnily hněv bohů.  V Číně a Japonsku byly dívenky považovány za finanční zátěž a tak bývaly často utopeny.  Pokud se v Řecku a Římě narodilo novorozeně s postižením, nebo bylo nechtěné, bylo ponecháno na kupě hnoje jako potrava pro divokou zvěř.  V Japonsku se po porodu porodní asistentka zeptala otce, zda si chce dítě ponechat. Pokud tomu tak nebylo, musela ho porodní asistentka usmrtit podle zvyku „modosu“, kdy se děťátko vrátilo zpět k bohu.

Neonaticida u Kungů.

Kmen Kungů, kteří žijí v poušti Kalahari, považují zabití dítěte po porodu za zcela relevantní. Podle Kungů se dítě stává člověkem až poté, co ho matka odnese do vesnice a dojde k jeho pojmenování. Do té doby je pouze na matce, co se bude s dítětem dít. Na ženy, které dítě porodí je vytvářen tlak, že pokud je dítě nějak deformované, je nutné to zatajit. I proto se často stává, že matka dítě po narození usmrtí, neboť nesplňuje kritéria zdravého dítěte, který bude novým členem tohoto kmene.  Důvody pro usmrcení dítěte matky Kungů mohou být:

V České republice.

Trestní zákoník České republiky.

Podle § 142 trestního zákoníku je vražda novorozeného dítěte matkou privilegovaná skutková podstata k trestnému činu vraždy. Matka, která v rozrušení způsobeném porodem úmyslně usmrtí při porodu nebo bezprostředně po něm své novorozené dítě, bude potrestána odnětím svobody na tři léta až osm let. Jde o jediný trestný čin, který může spáchat pouze žena.  Znalci posuzují rozrušení, které bylo u matky způsobené porodem. Zákon musí zohledňovat abnormální psychický stav, ve kterém se matka nachází a který je ovlivněn právě rozrušením z porodu, které může vyústit až k usmrcení novorozeného dítěte. Tento specifický stav matky je důvodem k udělení mírnějšího trestu, než je tomu u trestného činu vraždy.  Od roku 1992 do roku 2002 došlo k 30 případům usmrcení dítěte matkou v důsledku rozrušení způsobeného porodem.

Řešení neonaticidy.

Jednou ze snah zabránit v České republice neonaticidě je založení babyboxů, které jsou přístupné na několika místech v mnoha městech. Jde o preventivní opatření, díky kterému má docházet mimo jiné ke snižování usmrcování dětí ihned po porodu. Odložení dítěte do babyboxu není trestné a je zcela anonymní. Není ale jisté, zda babyboxy plní právě tu funkci, pro kterou byly vytvořeny. Můžeme zaznamenat, že počty usmrcovaných dětí se po zavedení babyboxu nezměnily.

Neonaticida (latinsko/řecký výraz "neonatus" označuje "novorozence" a přípona "-cide" označuje "zabíjení", "vraždu" nebo "způsobení smrti") znamená zabití novorozeného dítěte biologickým rodičem do 24 hodin od porodu. Tento čin je nejčastěji spáchán matkou. V různých kulturách existují odlišné tresty za tento čin. V širším slova smyslu slovo neonaticida může také zahrnovat každou praxi zabíjení novorozenců. Tehdy mluvíme o infanticidě, která se pak dále dělí právě na neonaticidu a filicidu. Neonaticida zahrnuje takové činy, které jsou spáchány do 24 hodin od narození dítěte, a filicida činy spáchané na starších dětech.

Neonaticide is the deliberate act of a parent murdering their own child during the first 24 hours of life. As a noun, the word "neonaticide" may also refer to anyone who practices or who has practiced this.


Historie.

Rozmach Naraehy.

Král Hanin otevřel nebe a zemi a tam, kde vychází Slunce vybudoval mocný národ Hwan. Po 3 tisíce a 300 let byli Hwanové vládci světa. Jejich náčelník Gúbalchán založil zemi zvanou Naraeha. Obrovské království měřilo 12 tisíc mil od severu k jihu a 5 tisíc mil od východu k západu.

14. král Ha-nin vládne nebesům.

Když král Ha-nin dosedl na trůn, otevřel nová nebesa. Hwanové ztratili mnoho sil neustálými rozbroji, které vyvrcholili občanskou válkou. Jejich těžkosti jen prohlubovali výpady vnějších nepřátel – kmenů Tou a Hwasan. Dohoda o vzájemném neútočení se změnila v prach a mezi kmeny docházelo k otevřené agresi. Ta vyvrcholila mobilizací jednotek krále Ha-nina a podrobení všech osad kmene Hwasan. Kmen tou se však urputně bránil a útočil na Naraehu dvakrát tak silnějšími jednotkami, než měl k dispozici soupeř. I přes silovou převahu dokázal Ha-nin díky svým taktickým dovednostem udržet nepřítele na uzdě a mezitím sjednotit Hwany a ukončit dlouholeté občanské krveprolití.  Když skončila občanská válka, Naraeha zažila obrovský rozmach; samozřejmostí byla výroba ocelových zbraní nebo ražení nových tunelů a stavění cest pro obchodní kolony.

Ban-Go.

Mír však neměl dlouhého trvání neboť Ban-go, náčelník kmene Seotae, obrátil své síly proti Ha-ninovi. Neustále útočil na Naraehu, ale ani jednou za 10 let nebyl schopen vítězství a byl rozdrcen. Odtáhl tedy na sever a chystal pomstu – strašnější než cokoliv předtím.

Král démonů.

Na severu se Ban-Go setkal s králem démonů, který ztratil své tělo v Kaňonu mrtvého muže. Uzavřel s ním dohodu o pomstě Ha-ninovi a umožnil mu použít jeho tělo, aby vedl démony proti Naraeze. Ban-Go se přerodil v krále démonů, sjednotil ty nejstrašnější stvůry, jež Země nosila na svých bedrech a započal nejhorší válku, jaká kdy byla vedena. Válku mezi ním a Ha-inem, válku mezi člověkem a démonem...

Povolání.

V KAL je možné vybrat si ze čtyř povolání, které lze v pozdějších úrovních rozvíjet do několika specializací.

Poslání / Quest.

Stejně jako v jiných hrách tohoto žánru i v "KAL" vystupují NPC postavy, které hráči udělují nejrůznější úkoly v závislosti na pokročilosti hráče. Za splněné poslání hráč obdrží zkušenost (vyjádřena číslem) a speciální body ("Skill Point", "Contribution Point"), v několika případech též peníze ("geon", "zamogeon").  Smyslem hry je splnit co nejvíce poslání, co nejlépe povyšovat (levely) svoji postavu a neustále ji vylepšovat (skilly). Z hlediska typů se mohou poslání dělit do třech hlavních kategorií:

Úkol / Task.

Nejjednodušší, krátký úkol. Každý hráčův level zpravidla (výjimky jsou v druhé dekádě, kde na levelu 22 a 24 úkoly nejsou) obsahuje jeden úkol (který může být rozdělen do několika různých akcí typu „najdi tohle, odnes to támhle, dozvíš se další část a podle ní pak pokračuj“). Získávají se zkušenosti, skill pointy a vybavení.

Události / Events.

Jsou delší a obtížnější než úkoly. Reflektují vývoj války mezi Ha-Nin a Bang-Go. Na druhou stranu jsou oceněny vyššími odměnami. Po čtvrté události může postava změnit, resp. upřesnit svoji specializaci.

Mise / Missions.

Týmové úkoly. Zatím jsou ve stádiu příprav a nejsou do hry implementovány.

Možnosti hráče.

Kromě bohapustého vraždění "mobů" umožňuje "KAL" celkem propracovaný systém hry, včetně obchodování a mezihráčskými souboji.

Parta / Party.

Uskupení více hráčů (max. 8) za účelem pokoření silných mobů nebo za účelem rychlejšího nárůstu zkušeností buď vlastní postavy, nebo vajíčka. V neposlední řadě je party vhodná k získávání předmětů (v party je pravděpodobnost výskytu daleko vyšší, než u samostatných akcí). Získané peníze, zkušenost nebo předměty se rovnoměrně dělí mezi členy party.

Gilda / Guild.

Uskupení lidí za účelem výměny informací a pozdějšímu vedení tzv. "Guild War" (válka mezi gildami), jejíž smyslem je získání hlavního královského hradu. Vítězná gilda určuje ceny zboží v celé krajině. Gilda získává zkušenost a může dosáhnout 4. levelu, tedy možnosti vést Guild War. Na rozdíl od party není automaticky rozdělována zkušenost, peníze ani předměty mezi její jednotlivé členy.

Duely / PvP.

"KAL" umožňuje souboje mezi jednotlivými hráči. Ovšem pouze cvičně. Vítěz nezískává kromě dobrého pocitu nic, poražený nic neztrácí (kromě dočasného úbytku energie).

Obchodování.

V "KAL" je možné obchodovat dvěma způsoby. Buď od NPC postav nebo hráč může sám prodávat vlastněné předměty.

Asasinace / Assassin.

Zakoupením speciální masky a jejím nasazením se z hráče stává "Assassin". Takový hráč pak může mimo bezpečné zóny (města, oblasti kolem "Naroothu", "Jook-Sun Cargo Station", "Geum-Oh Mine", "Giant Bird's Pub" a okolí) napadat ostatní hráče a zabíjet je. Zneužívání assasinských masek hackery a znuděnými hráči na vysokých úrovních se stalo natolik rozšířeným, že byly masky nejprve na určitou dobu ze hry úplně odstraněny a posléze zdraženy tak, že jsou nyní pro mnoho hráčů prakticky nedostupné.

Vylepšování pomocí předmětů.

Určité předměty (talismany), které obsahují zvláštní bonus (inteligence, zdraví, síla, mana atd.) lze používat v kombinaci s jinými předměty (zbraněmi, výstrojí atd.) za účelem vylepšení jejich vlastností a tím pádem ke zvýšení bojového potenciálu postavy.  toto chování je trestné

KAL-Online (칼온라인, "kal" je korejsky „meč“) je fantasy online hra ze žánru MMORPG. Její děj se odehrává v mystickém světě vytvořeném na základě korejské mytologie (speciálně na válce mezi velkým králem Ha-Nin a démony z Ban-Go). Její vznik byl grantován korejskou vládou s ambicemi na nejlepší online hru všech dob. Díky dotacím je navzdory své propracovanosti a složitosti (ve smyslu široké škály možností) možná hrát zcela zdarma. Hra je vydána v anglické a korejské verzi.

Kal Online is an MMORPG created by the Korean company Inixsoft in February 2004. The player is given a choice of characters of different classes, their appearance customisable. The player can customize various attributes of their character as they progress throughout the game.


Rozhodčí na ledě.

Tito rozhodčí jsou během soutěžního utkání přítomni na ledě hokejového kluziště a vykonávají zde své povinnosti. Nosí černou hokejovou helmu a jsou oděni do černých kalhot a vertikálně pruhovaného černobílého dresu s číslem rozhodčího, popřípadě se jmenovkou (dle nařízení příslušného řídícího orgánu soutěže). Jsou obutí do bruslí a nosí v ruce píšťalku, kterou použijí k přerušení hry.  Práce rozhodčích na ledě zahrnuje komunikaci s hráči obou soupeřů, s trenéry a s pomocnými rozhodčími. Komunikují buď verbálně, nebo předepsanými signály rukama, jejichž popis je uveden v příloze pravidel. Rozhodčí na ledě řídí utkání svými rozhodnutími, která jsou založena na jejich uvážení a výkladu pravidel, jež učiní nestranným způsobem.

Hlavní rozhodčí.

V zápase se na hrací ploše pohybuje jeden nebo dva hlavní rozhodčí podle propozic dané soutěže. Pro soutěže pořádané podle pravidel IIHF jsou na hrací ploše vždy dva hlavní rozhodčí. Hlavní rozhodčí nosí na obou rukávech pásku oranžové nebo červené barvy. Během zápasu dohlížejí na průběh hry a mají pravomoc udílet tresty hráčům porušujících pravidla. Jejich rozhodnutí je v jakémkoliv sporu konečné. Hlavní rozhodčí zpravidla provádí vhazování ve středu kluziště na začátku každé třetiny a po dosažení branky.

Čároví rozhodčí.

Dvojice čárových rozhodčích se na hrací ploše pohybuje u modrých čar a v zápase kontrolují nedovolené přechody puků přes čáry, mezi něž patří ofsajd a zakázané uvolnění. Po odpískání takového prohřešku proti pravidlům čárový sudí přeruší hru, signálem rukou určí místo vhazování, které také následně provede. Mezi důležité zodpovědnosti čárového rozhodčího je také ukončovat šarvátky mezi soupeřícími hráči dříve, než přerostou v bitku. V případě bitek musí soupeřící hráči od sebe oddělit a dohlédnout, aby provinivší hráči opustili ihned poté kluziště. Čároví rozhodčí jsou také zodpovědní za dohled nad správným počtem hráčů na ledě.

Pomocní rozhodčí.

Pomocní rozhodčí nemají s výjimkou videorozhodčích žádný přímý vliv na výsledek utkání a vyskytují se mimo ledovou plochu. Mají pouze podpůrné a administrativní úkoly.

Brankoví rozhodčí.

Brankoví rozhodčí sledují, zda puk přešel celým objemem přes brankovou čáru a byla tak dosažena branka. Pokud ano, rozsvítí červené světlo za brankou, do níž puk vletěl. Tím hlavnímu rozhodčímu signalizuje gól, avšak jeho uznání spadá do kompetence hlavního rozhodčího. Pracují vždy dva a nachází se za bránou mimo kluziště, odkud sledují každý svou branku. V soutěžích IIHF je vyžadováno, aby brankový rozhodčí nosil předepsaný rozhodcovský dres.  Funkce brankových rozhodčích byla zavedena poprvé již v roce 1877 v Montrealu, avšak tehdy se jim říkalo umpire.

Videorozhodčí.

Videorozhodčí sedí před televizními obrazovkami a dle pravidel je v přesně definovaných případech po telefonu nápomocen hlavnímu rozhodčímu v jeho rozhodování zkoumáním záběrů hry, hlavně v situacích, zda bylo dosaženo branky. Svým charakterem práce nahrazuje funkci brankových rozhodčích, jejichž přítomnost pak není v soutěžích, kde je videorozhodčí povinný, nutná. Videorozhodčí dále po dosažení branky zkoumá správnost uvedení střelců a asistentů.

Vedoucí boxu.

Vedoucí boxu koordinuje práci všech pomocných rozhodčích. Souběžně s touto funkcí může zaujmout i některou z dalších následujících.

Zapisovatel.

Zapisovatel je zodpovědný za oficiální zápis o utkání. Ještě před začátkem zápasu sestavuje seznam hráčů obou celků a během utkání, kdy se nachází v boxu trestoměřičů, zaznamenává hráčům góly, asistence a tresty s příslušnými časy. Zodpovídá též za správnost údajů na zápisu o utkání. Během utkání též může vykonávat funkci hlasatele a informuje diváky hlášením o gólu, uděleném trestu, či zbývajících dvou minutách do konce utkání.

Časoměřič.

Časoměřič sleduje čas v průběhu utkání. Je zodpovědný za zastavení času na časomíře v případě přerušení a za jeho opětovné spuštění při vhazování. Časoměřič dále zadává do časomíry góly a údaje o potrestaném hráči s výší jeho trestu, který stanovil hlavní rozhodčí.

Dohlížitel trestné lavice.

Úkolem dohlížitelů trestné lavice neboli trestoměřičů je evidence uložených trestů, vpuštění provinivšího se hráče na trestnou lavici a jeho opětovné vpuštění zpět na ledovou plochu v moment uplynutí trestu nebo po jeho ukončení vlivem dosažení branky soupeře během přesilové hry. Dohlížitelé též v případě vstřelení branky pomáhají zapisovateli s identifikací hráčů přítomných na ledě v momentě vstřelení branky k zapsání plusových a minusových bodů do jejich osobních statistik.

Rozhodčí v ledním hokeji je osoba, která dbá na dodržování pravidel předepsaných pro utkání v tomto sportu. Ti také řeší jejich porušení během utkání. V ledním hokeji se vyskytují dvě kategorie rozhodčích:

In ice hockey, an official is a person who has some responsibility in enforcing the rules and maintaining the order of the game. There are two categories of officials, "on-ice officials", who are the "referees" and "linesmen" that enforce the rules during game play, and "off-ice officials", who have an administrative role rather than an enforcement role.


Studia, život a praxe.

V roce 1939 byl přijat na pražskou konzervatoř, kde studoval skladbu u profesora Jaroslava Řídkého a dirigování u Metoda Doležila a Pavla Dědečka. Z doby studia se datují jeho první úspěchy při veřejných vystoupeních. Jeho "Sonatina pro klavír op. 1" byla příznivě přijata kritikou. Podobně jeho absolventský koncert v lednu 1945, kde osobně řídil provedení své "Předehry pro velký orchestr, op. 3".  V roce 1945 byl přijat na mistrovskou školu pražské konzervatoře, kterou absolvoval v roce 1947 pod vedením Jaroslava Řídkého. Od roku 1946 studoval skladbu a dirigování v Paříži na École normale de musique de Paris a Conservatoire de musique de Paris u Arthura Honeggera a Nadii Boulanger. Dalšími jeho učiteli byli Jean Fournet, Eugène Bigot a André Cluytens.  V roce 1948 uvedlo Smetanovo kvarteto na Pražském jaru Husův "Smyčcový kvartet č. 1", který byl tomuto tělesu autorem připsán. Kvartet byl v roce 1950 vyznamenán Cenou Lili Boulanger, v roce 1951 cenou festivalu v Bilthovenu. Uveden byl na festivalech v Bruselu, Salzburgu a Darmstadtu.  Po únoru 1948 se Husa již do Československa nevrátil a zůstal v Paříži. Jeho skladby proto na dalších čtyřicet let zmizely z českých pódií. během pařížského pobytu vytvořil mimo jiné skladby: "Divertimento pro smyčcový orchestr, Concertino pro klavír a orchestr, Slovenské evokace (Évocations de Slovaquie), Hudba pro amatéry - čtyři snadné kusy (Musique d'amateurs, Quatre pièces faciles), Portrét pro smyčcový orchestr, Symfonice č. 1, Sonáta pro klavír č. 1, Smyčcový kvartet č. 2". Husa je zpočátku ve své tvorbě ovlivněn Vítězslavem Novákem, Leošem Janáčkem, Bélou Bartókem a Igorem Stravinským. Pod vlivem Honeggerovým pak přibírá vlivy nejnovějších podnětů (atonalita, dodekafonie, serialismus) a stíle je ovlivněn lidovou hudbou své vlasti.  V roce 1954 mu hudební oddělení na Cornellově univerzitě v americkém městě Ithaca nabídlo, aby se zde ujal výuky skladby, hudební teorie a dirigování. V březnu 1954 tedy Husa s rodinou přesídlil do USA. V roce 1959 se stal americkým občanem a jeho působení na univerzitě bylo změněno z časově omezeného na trvalé.  V roce 1968 na protest proti okupaci Československa armádou Sovětského svazu a armádami jeho satelitních států složil legendární "Hudbu pro Prahu 1968", kterou ve své vlasti provedl až v únoru 1990 po Sametové revoluci.  Kromě pedagogické činnosti a komponování působil také jako dirigent u dlouhé řady renomovaných zahraničních symfonických orchestrů. Pro klarinetovou mezinárodní hudební soutěž konanou v rámci festivalu Pražské jaro v roce 2008 napsal tři nové skladby pro sólový klarinet.

Husa v repertoáru českých hudebních těles.

Soustavně se jeho tvorbou zabývá pouze Hudba Hradní stráže a Policie České republiky pod vedením šéfdirigenta Václava Blahunka.

Karel Husa (7. srpna 1921 Praha – 14. prosince 2016) byl americký hudební skladatel a dirigent českého původu. V zahraničí byl pokládán za jednoho z nejvýznamnějších českých hudebních skladatelů. V Česku je jeho dílo opomíjeno. Jedná se o nositele prestižní Pulitzerovy ceny za hudbu z roku 1969 za "Smyčcový kvartet č. 3".

Karel Husa (August 7, 1921 – December 14, 2016) was a Czech-born classical composer and conductor, winner of the 1969 Pulitzer Prize for Music and 1993 University of Louisville Grawemeyer Award for Music Composition. In 1954, he immigrated to the United States and became an American citizen in 1959.


Přehled.

Valgrind je v podstatě virtuální stroj používající JIT (Just-In-Time) techniky, včetně dynamické rekompilace. Při použití Valgrindu se původní program nespouští přímo na procesoru počítače, ale je Valgrindem přeložen do dočasné, jednodušší formy tzv. Intermediate reprezentace (IR), která je procesorově neutrální, na základě formy SSA. Valgrind překompiluje binární kód běžící na hostitelském a cílovém (nebo simulovaném) procesoru stejné architektury.  V těchto transformacích se ztrácí značné množství výkonu. Kód běžící s Valgrindem běží 4 až 5 krát pomaleji proti normálnímu spuštění. Uložení ve formě IR (místo strojového kódu) je však vhodnější pro měření. Usnadňuje psaní nástrojů a pro většinu projektů neznamená zpomalení při ladění velký problém.

Nástroje.

Existuje více nástrojů obsažených ve Valgrindu. Výchozí (a nejčastěji používaný) je nástroj Memcheck. Memcheck vloží navíc zvláštní kódy okolo téměř všech příkazů, které udržují informaci o platnosti (veškerá nevyužitá paměť začíná jako neplatná nebo nedefinovaná, dokud není inicializována do deterministického stavu, případně z jiných pamětí) a adresovatelnosti (zda adresy bodů v paměti jsou přiděleny, neuvolněnému paměťovému bloku), uložené do takzvaných V-bitů a A-bitů. Manipuluje se s nimi jako s daty a strojový kód udržuje A- a V-bity, takže jsou správně na úrovni jednoho bitu.  Kromě toho Memcheck nahradí standardní alokátor paměti jazyka C svou vlastní implementací, která zahrnuje také hlídání paměti kolem přidělených bloků (s A bity nastavenými na neplatné). Ta funkce umožňuje Memchecku detekci off-by-one chyb v případě, že program zapisuje mimo přidělené množství bloku. Mezi problémy, které dokáže Memcheck detekovat a varovat před nimi patří následující:  Cenou za výše uvedené možnosti je ztráta výkonu. Programy běžící pod Memcheckem obvykle běží pětkrát až dvacetkrát pomaleji než mimo Valgrind a používají mnohem více paměti.  Kromě Memchecku má Valgrind několik dalších nástrojů:

Podporované platformy.

Program pracuje v Linuxu na platformách x86, x86-64 a PowerPC. Ve verzi 3.5.0 je plánována podpora Mac OS X. Neoficiální verze byly zprovozněny i pod FreeBSD a NetBSD.

Omezení Memchecku.

Kromě významného výkonového omezení není Memcheck schopen zjistit chyby mezí při použití dat alokovaných staticky nebo na zásobníku. Následující kód projde nástrojem Memcheck ve Valgrindu bez incidentů, i přes uvedené chyby: int Static[5];  int func(void)

Valgrind (výslovnost ) je v informatice program pro unixové systémy, který pomáhá při ladění a profilování programů. Lze ho použít například při hledání úniků paměti, hledání souběhů, nebo také při snaze monitorovat a zlepšit využití cache. Valgrind je open source software šířený pod licencí GPL. Název je odvozen od jména hlavního vchodu do Valhally v severské mytologii.

Valgrind () is a programming tool for memory debugging, memory leak detection, and profiling. Valgrind was originally designed to be a free memory debugging tool for Linux on x86, but has since evolved to become a generic framework for creating dynamic analysis tools such as checkers and profilers.


Stavba.

Jednotky třídy "Seawolf":

Konstrukce.

Program "Seawolf" byl zahájen v polovině 80. let s cílem zachovat technologický náskok amerických ponorek nad sovětskými i v 21. století. Do služby vstupovaly od druhé poloviny 90. let. Jako první byl roku 1997 do operační služby zařazen "Seawolf". Oproti třídě "Los Angeles" je třída "Seawolf" tišší, schopná lépe manévrovat, silněji vyzbrojená i vybavená lepší elektronikou. Její konstrukce má rovněž dostatek prostoru pro modernizace. Jsou rovněž přizpůsobeny arktickým operacím. Je to také první americká třída ponorek jejíž trup celý je postaven ze speciální oceli HY-100.  Výzbroj představuje osm 660mm torpédometů (oproti čtyřem ráže 533mm u třídy "Los Angeles"). Z nich mohou být vypouštěna torpéda MK-48 ADCAP, protilodní střely UGM-84 Harpoon, střely s plochou dráhou letu BGM-109 Tomahawk, nebo námořní miny. Zásoba munice činí 50 střel či torpéd, což je o 30% více než kolik nesla předchozí třída. V přídi je rovněž umístěn výkonný sonar BQQ 5D. Bojový systém je typu AN/BSY-2.  Pohonný systém tvoří jaderný reaktor General Electric PWR S6W a dvě turbíny. Lodní šroub je jeden. Při plavbě pod hladinou dosahují ponorky třídy "Seawolf" rychlosti až 35 uzlů. Při tichém režimu plují rychlostí 20 uzlů. Maximální hloubka ponoru je 610 metrů.  Třída "Seawolf" je rychlejší než jakákoliv jiná americká ponorka a její vylepšený pohonný systém umožnil rovněž značně tišší chod. Je desetkrát tišší než vylepšená varianta třídy "Los Angeles" (688i) a dokonce sedmdesátkrát tišší než klasická ponorka třídy "Los Angeles". Další značnou výhodou je, že při tichém chodu může plout dvakrát rychleji než vylepšená ponorka třídy "Los Angeles", aniž by ji hrozilo prozrazení.

Třída Seawolf je třída amerických rychlých útočných ponorek s jaderným pohonem. Jsou to poslední americké lodě této kategorie vycházející z požadavků studené války. Jejich hlavním úkolem bylo ničení sovětských ponorek. Třída "Seawolf" byla dalším vylepšením předchozí třídy "Los Angeles", které sebou ovšem neslo značný nárůst ceny. Konec studené války a změna doktríny amerického námořnictva směrem k vedení pobřežních operací, znamenaly výrazně omezení tohoto programu ve prospěch levnějších ponorek třídy "Virginia". Namísto původně plánovaných 29 proto byly v letech 1989–2005 postaveny pouze tři ponorky této třídy. Poslední jednotka USS "Jimmy Carter" byla dokončena v prodloužené a vylepšené verzi. Všechny tři jednotky jsou dodnes ve službě.

The "Seawolf" class is a class of nuclear-powered fast attack submarines (SSN) in service with the United States Navy. The class was the intended successor to the, and design work began in 1983. A fleet of 29 submarines was to be built over a ten-year period, but that was reduced to 12 submarines. The end of the Cold War and budget constraints led to the cancellation of any further additions to the fleet in 1995, leaving the "Seawolf" class limited to just three boats. This, in turn, led to the design of the smaller. The "Seawolf" class cost about $3 billion per unit ($3.5 billion for USS "Jimmy Carter"), making it the most expensive SSN submarine and second most expensive submarine ever, after the French SSBN.


Původ.

Šlo o druhorozeného syna císaře Svaté říše římské Františka II. (1768–1835), který je spíše znám pouze jako rakouský císař František I., a jeho druhé manželky, princezny Marie Terezy Neapolsko-Sicilské (1772–1807).Oba rodiče byli dětmi potomků Marie Terezie, František I. se narodil jako syn Leopolda II. a Marie Tereza byla dcerou Marie Karolíny.

Sňatek.

V zájmu zachování vládnoucí dynastie v přímé linii, protože starší bratr Františka Karla nemohl mít žádné potomky, bylo nutné, aby se pro něj našla vhodná nevěsta. Bavorský král Maxmilián I. Josef měl hned několik krásných dcer, z nichž jedna už byla rakouskou císařovnou (Karolína Augusta byla manželkou Františka I.). Volba padla na jeho druhou nejmladší žijící dceru, Žofii. Františka Karla rozhodně nepředcházela pověst krasavce a jeho budoucí ženu více lákala vyhlídka stát se císařovnou, než jeho manželkou.  4. listopadu 1824 se František Karel ve Vídni oženil s bavorskou princeznou Žofií (1805–1872), dcerou bavorského krále Maxmiliána I. Josefa a jeho druhé ženy, princezny Karolíny Bádenské.

Život.

V dějinách Habsburské monarchie nehrál žádnou významnou roli, byl pouze bratrem rakouského císaře a později se stal otcem dalšího rakouského císaře.  V dětství se o něm uvažovalo jako o možném budoucím následníkovi, protože jistou dobu panovaly obavy, zdali se jeho ve vývoji opožděný bratr Ferdinand bude moci ujmout vlády. Později se ale ukázalo, že tyto obavy byly liché. Za bratrovy vlády se František Karel účastnil zasedání státní rady a po jeho smrti se měl stát dalším rakouským císařem, protože Ferdinand nemohl mít děti. On sám nebyl nijak pronikavě inteligentní a už od počátku manželství s Žofií bylo jasné, že v rodině bude „nosit kalhoty“ ona, což se později, za revoluce roku 1848 i za vlády jejich syna Františka Josefa I., potvrdilo.  Po bratrově abdikaci na rakouský trůn se pod Žofiiným vlivem 2. prosince 1848 vzdal trůnu ve prospěch syna Františka Josefa.  František Karel se velmi zajímal o kulturu a umění. Často vystupoval jako patron umění a na jeho počest je v Linci po něm pojmenováno proslulé muzeum, Francisco-Carolinum.  Zemřel ve Vídni roku 1878, pravděpodobně na rakovinu střev. Přežil jak svou ženu, která zemřela v roce 1872, tak všechny své sestry. Jako poslednímu z Habsburků bylo po jeho smrti srdce uloženo do stříbrného poháru v kostele Augustiniánů, vnitřnosti do měděné schráně v chrámu sv. Štěpána a tělo do kapucínské krypty ve Vídni.

František Karel Josef Habsbursko-Lotrinský (17. prosinec 1802 Vídeň – 8. březen 1878 Vídeň) byl rakouský arcivévoda a otec rakouského císaře Františka Josefa I.

Archduke Franz Karl Joseph of Austria (17 December 1802 – 8 March 1878) was a member of the House of Habsburg-Lorraine. He was the father of two emperors: Franz Joseph I of Austria and Maximilian I of Mexico. Through his third son Karl Ludwig, he was the grandfather of Archduke Franz Ferdinand of Austria – whose assassination sparked the hostilities that led to the outbreak of World War I – and the great-grandfather of the last Habsburg emperor Karl I.


Historie.

Capgrasův syndrom získal své jméno podle francouzského psychiatra Josepha Capgrase (1873–1950), který jej jako první popsal ve svém článku z roku 1923 (jako spoluautor článku je uváděn Jean Reboul-Lachaux). Studie pojednává o francouzské pacientce „paní M“, která si stěžovala na to, že její manžel a lidé kolem ní jsou zastoupeni dvojníky. Capgras a Reboul-Lachaux tento fenomén nejdříve pojmenovali jako „iluzi dvojníka“.  Capgrasův syndrom byl zpočátku považován za čistě psychiatrické onemocnění a „iluze dvojníka“ byla označována jako jeden ze symptomů schizofrenie. Vyvráceno bylo také tvrzení, že se jedná o onemocnění postihující pouze ženy (jako symptom hysterie). Většina pokusů o vysvětlení nemoci vycházejících ze studie Capgrase a Reboul-Lachauxe byla psychoanalytické povahy a až teprve osmdesátá léta dvacátého století přenesla pozornost na specificky se vyskytující organické mozkové léze, u kterých byla prokázána souvislost s výskytem Capgrasova fenoménu. V současnosti je Capgrasův fenomén chápán jako neurologická porucha, v rámci které je blud „iluze dvojníka“ způsoben specifickými lézemi v mozku nebo degenerací.

Výskyt.

Capgrasův syndom se nejčastěji vyskytuje jako projev paranoidní schizofrenie. Můžeme se s ním však setkat také o mnoha dalších onemocnění. Objevuje se u organických poškození mozku, dále také u neurodegenerativních onemocnění, jako jsou např. demence (mj. Lewy body demence, frontotemporální a afatická), Parkinsonova choroba a Alzheimerova choroba. U těchto onemocnění se může stát, že pacient tvrdí, že on sám je dvojníkem a nepoznává sám sebe.  Capgrasův syndrom se může také objevit u onemocnění jako je hypotyreóza, diabetes nebo silná migréna. Je pozorován výskyt i u uživatelů drog.

Projevy.

Paranoidní schizofrenie.

Napříč onemocněními a individui se projevy mohou různit, demonstrujeme je tedy na jednotlivých případových studiích u různých onemocnění. 28letá žena, diagnostikována paranoidní schizofrenie s Capgrasovým syndromem. Trpěla mnoha bludy a iluzemi o manipulaci s jejími orgány a částmi těla, přičemž se chovala hostilně a agresivně k osobám nemocničního personálu, kterým dávala za vinu manipulaci s jejími částmi těla. Capgrasův fenomén se u ní projevoval přesvědčením, že její otec je dvojník, ale menšího vzrůstu než její „originální otec“. Dále trpěla přesvědčením, že každý člověk na světě je dvojník, že ona sama je svoje dvojče a stejně tak její přátelé.  62letý muž s paranoidní schizofrenií věřil v záměnu každého člověka za robota, svého doktora, okolí a sám sebe jednou označil za robota a tvrdil, že muž v novinách je jeho dvojče.  48letý muž, paranoidní schizofrenie, věřil v záměnu svých rodičů za dvojníky, jenž mu předkládali vyměněné jídlo. Ostatní obyvatelé a zaměstnanci psychiatrické nemocnice byli též považování za podvodníky a dvojníky původních obyvatel.

Hypotyreóza.

54letá žena tvrdila, že její sousedé používají černou magii a pomocí ní se vloupali do jejího domu, kde jí ukradli oblečení, které teď nosí. Časté konfrontace se sousedy (jejichž nevinu se pokoušel nemocné vysvětlit její manžel) vedly postupně k tomu, že nemocná začala tvrdit, že její manžel není jejím manželem. Byla neomylně přesvědčena o záměně jednoho ze sousedů a jejího manžela, přičemž to deklarovala tím, že vyměněný manžel smrdí a je špinavý, zatímco její originální ne. „Vyměněnému“ manželi se vyhýbala a odmítala s ním spát v jedné místnosti.

Parkinsonova choroba.

56letá žena s diagnostikovanou Parkinsonovou chorobou. Nejdříve se u ní začaly objevovat nezvyklé projevy chování. Následně tvrdila, že obrazy a věci v jejím domě nejsou její a byly vyměněny. Vypadaly sice stejně, ale nebyly to ony. Dále se svému okolí svěřila s tím, že její pes byl také vyměněn. Bylo to stejné plemeno, stejného věku i vzrůstu, ale zdálo se jí, že určité skvrny na kožichu má jinde, a proto je vyměněný. Tato iluze se posléze vztahovala i na květiny v zahradě.

Demence.

59letý muž s rychle progredující demencí ze začátku pletl manželčino jméno. Posléze se začal své ženy ptát, kde je jeho žena. Epizody se stávaly čím dál častějšími a trvalejšími. Nejdříve přešly a muž svojí manželku opět poznal, ale nakonec byl přesvědčen, že osoba vydávající se za jeho ženu je její dvojník, jelikož měla stejný vzhled, osobnost, hlas i jméno. Několikrát volal policii a ohlašoval svoji ženu jako pohřešovanou, přičemž zmiňoval i nastrčeného dvojníka za ni. Nechoval se k ní žádným způsobem agresivně a trávil s ní běžně den, ovšem s přesvědčením o její nepravosti.

Neurologické pozadí nemoci.

Capgrasův syndrom lze z neurologického hlediska objasnit jako příčinu několika faktorů, názory na klíčovou příčinu nejsou pro svou složitost mezi vědci dodnes jednoznačné. Nejznámějším a nejšířeji příjímaným názorem je Langdonova a Coltheartova dvoufaktorová teorie. Podle této hypotézy vzniká tato iluze v součinnosti dvou faktorů. Zatímco první faktor je specifický pro každého pacienta, druhým faktorem, který se naopak objevuje u každého stejně, je poškození pravé mozkové hemisféry. U pacienta je narušen především exekutivní systém, v důsledku kterého není schopen vyhodnotit své iluze jako iracionální.  Zodpovědět nejasnosti se následně pokusili autoři Davies a Davies, kteří vypracovali teorii parametrické odchylky. Jako neurologickou příčinu předpokládají lézi v oblasti pravé hemisféry frontálního mozkového laloku. Davies a Davies rozpracovávají Langdonovu a Coltheartovu hypotézu s tím, že druhý faktor je způsoben součinností poruch exekutivních funkcí myšlení a pracovní paměti. U pacienta dochází k útlumu dominantní, zkušeností ukotvené odpovědi na situaci (porucha exekutivy) a následné manipulaci s krátkodobě uchycenými informacemi (pracovní paměť). Výsledkem je vyhodnocení alternativní možnosti situace jako pravdivé.  Poletti a Sambataro vyjádřili příčinu taktéž dvěma faktory – podle jejich vysvětlení se jedná o zaměnění výsledků shodných kognitivních mechanismů jakýmsi „překrytím“ neurální odpovědi na situaci. Tato chyba vzniká v místě ventromediální prefrontální části mozkové kůry.  Jako problém pramenící z chybného zapojení neuromediátorů vidí Capgrasův fenomén Corlett a Fletcher. Podle jejich vysvětlení se za nemožností normálního vyhodnocení dané situace skrývá porucha distribuce GABA a dopaminových transmisí.

Léčba.

V současnosti existuje několik přístupů, které se užívají k léčbě Capgrasova syndromu, ale neexistuje jednotná standardní péče. Je tedy zapotřebí důkladné výzkumné práce, aby mohl být nalezen nejefektivnější způsob léčby. V současnosti se vedle kognitivních technik (mj. testování reality) užívá individuální terapie, která je nejvhodnější pro léčbu jednotlivých iluzí. Efektivní může být dlouhodobá kognitivně behaviorální terapie, jež je založena na vzájemných diskuzích, kdy se terapeut pokouší nemocnému předkládat četné důkazy o jeho iluzi. Cílem je najít způsob, jak může nemocný překonat vlastní blud, v který věří proti všem dostupným důkazům. Antipsychotika a další terapeutické léky jsou užívány s relativním úspěchem. Mnoho nemocných Capgrasovým syndromem se nikdy plně nezotaví, poskytovatelé péče a rodinní příslušníci však mohou částečně eliminovat projevy nemoci, především úzkost a strach.

Capgrasův syndrom je jednou z poruch vnímání, tedy poruchou vnímání reálného světa nebo jeho zkreslení. Patří mezi patické poruchy vnímání, to znamená, že je signálem nebo symptomem nějakého duševního onemocnění. Řadí se mezi zrakové iluze, z čehož vyplývá, že subjekt je nezvratně přesvědčen o tom, že to, co vnímá, v tomto případě vidí, je nezvratné a jedná se o skutečnost. Někdy se také nazývá jako tzv. „iluze dvojníka“.

Capgras delusion is a psychiatric disorder in which a person holds a delusion that a friend, spouse, parent, or other close family member (or pet) has been replaced by an identical impostor. It is named after Joseph Capgras (1873–1950), a French psychiatrist.


Děj.

Film začíná scénou v restauraci, kde chce Jim požádat Michelle o ruku. Jimovi zavolá jeho otec, že zapomněl doma snubní prsten. Michelle nabyde dojmu, že chce Jim sex na veřejnosti, a tak se schová pod stůl a začne Jimovi provádět orální sex. Když přijede Jimův otec, Jim se snaží skrýt, že se blíží orgasmu. Protože neví, že je Michelle pod stolem, připisuje Jimovo vzrušení žádosti o ruku. Když o žádosti slyší Michelle, bouchne se hlavou o stůl, začne chaos, Jim vstane a musí si rychle vyhrnout kalhoty. Zažene stud, zeptá se Michelle, jestli si ho vezme, ta bez váhání odpoví ano.  Když začíná plánování svatby, Jim si myslí, že to bude katastrofa. Michellini rodiče ho nenávidí poté, co se domnívají, že vidí Jima, jak souloží s jejich psy. Michelle chce pouze jediné šaty od jednoho návrháře, a tak se ho Jim vydá hledat. Michelle a Jim nechtěli původně pozvat Stiflera na svatbu, ale ten to náhodně zjistil a nakonec pozván byl, protože Jim neumí tancovat a Stifler slíbil, že mu s tím pomůže.  Finchovi se líbí Michellina sestra Cadance. Stejně jako Stiflerovi. Poté, co slyší, že Cadance hledá slušného muže, Stifler se začne chovat slušněji, začne mluvit o filozofii a umění, často pouze opakuje věci, které předtím řekl Finch. Když Finch zjistí, že je Cadance ze Stiflera-intelektuála unavená, začne být sprostý a zvrhlý. Cadance zjistí, že oba pouze předstírají, a tak neví, koho z nich si má vybrat. Večer před svatbou Stifler neúmyslně zničí květiny určené pro svatbu a cítí se kvůli tomu špatně. Do rána za pomoci svého fotbalového týmu vyzdobí celý kostel květinami. Cadance se rozhodne pro Stiflera a Finch uzná, že je Stifler pro ni asi lepší.  Stifler má hlídat nevěstin svatební prsten, ale omylem ho sní pes. Stifler čeká až se pes vyprázdní, prsten s výkalem dá do obalu od čokolády a jde ho umýt, ale potká Michellinu matku, která si myslí, že nese lanýže. Ta ho chce sníst, a tak Stiflerovi nezbývá nic jiného, než aby to snědl sám, aby si zachoval dobrou tvář.  Michelle a Jim se nakonec vezmou, na svatbě spolu tancují, Stifler je zase s Cadance. Finch sedí sám a vtom přijede Stiflerova máma. Na konci filmu spolu souloží ve vaně.

Prci, prci, prcičky 3: Svatba (v originále "American Wedding") je americká filmová komedie z roku 2003 ze série filmů "Prci, prci, prcičky" a navazuje na předchozí dva díly. Hlavním tématem tohoto dílu je svatba Jima (Jason Biggs) a Michelle (Alyson Hannigan).

American Wedding (known as American Pie 3: The Wedding or American Pie: The Wedding, in some countries) is a 2003 American sex comedy film and a sequel to "American Pie" and "American Pie 2". It is the third (originally intended final) installment in the "American Pie" theatrical series. It was written by Adam Herz and directed by Jesse Dylan. Another sequel, "American Reunion", was released nine years later. This stands as the last film in the series to be written by Herz, who conceptualized the franchise, and also the only film in the series that does not star Chris Klein, who plays Oz.