Historie.

O tomto zahájení je zmínka od autora A.Reinganum v knize Ben Oni oder Vertheidigungen der Gambitzüge im Schach (1825), přičemž autor údajně nazval tuto knihu z hebrejského syn smutku, když šachové analýzy pro něj měly být únikem z melancholie. O vzniku názvu zahájení ale existují i jiné teorie. Zahájení se hrálo v partii Hanstein – der Lasa, v roce 1841 a na to v zápase Staunton – Saint Amant, v roce 1843.. Z našich hráčů tak hrával v první polovině 20.století Karel Hromádka, po němž se někdy i udával název tohoto zahájení. Benoni bylo dlouho považováno za pasivní pokračování se stísněnou hrou a vyskytovalo se zřídka. Popularita Benoni vzrostla po nalezení vylepšení spočívajícím ve výměně černého pěšce e, spojeným s fianchettem černopolného střelce. Tento postup použil prvně Marshall proti Capablancovi na turnaji v New Yorku 1927. Na nejvyšší úrovni získal popularitu ale až po 2.světové válce v roce 1953, kdy se častěji objevil v turnaji kandidátů a dodnes platí za hlavní a nejčastější pokračování černého v tomto zahájení. Nazývá se také Moderní Benoni. Hrávali ho mistři světa Michail Tal a Bobby Fischer. Občas se vyskytne i v dnešní špičce, ze současné špičky tak hrává Vugar Gašimov a občas Judit Polgárová.

Strategie.

Ve starém Benoni, dnes zřídka se vyskytujícím, černý může zablokovat pozici tahem e5. V zablokované pozici má ale bílý převahu díky ovládnutí většího prostoru. Druhou možností černého je vývin fianchetta a vyčkání s protiúderem ve středu na později.  V moderním Benoni, které platí za ostrá pokračování a volí ho často hráči, kteří chtějí hrát černými na výhru, černý napadá bílý střed tahem e6 a po výměně pěšců vzniká pro dané zahájení typická dynamická pozice, v níž má černý převahu pěšců na dámském křídle a bílý na královském. Černý fianchetuje svého střelce na g7 a věží působí na uvolněném sloupci e a snaží se o protihru na dámském křídle ve snaze prosadit postup b5. Bílý zase často těží z většího prostoru a ze slabiny černého pěšce na d6.  2...f5 se vyskytuje vzácně, černý volí výstavbu jako v Leningradské variantě Holandské obrany. Pozice bílého si zaslouží přednost; 2...e6 se vyskytuje také zřídka, bílý může hrát 3. c4 nebo 3. e4 s prostorovou převahou; pozice po 3. e4 může vzniknout i po tazích 1. e4 e6 2. d4 c5 3.d5; bílý se tu může rozhodnout mezi 3. c4, kdy černý může zvolit 3...e5 s trochu vylepšenou blokovanou variantou, ve které si i tak bílý zaslouží malé plus; nejčastěji ale fianchettuje střelce a vzniká pak pozice, která často přechází do variant s Jf6, a mezi 3. e4 Jf6 4. Jc3 g6 a poté může zvolit buď ostré 5. f4 nebo mírné 5. Jf3 Sg7 s přechodem do systému proti volžskému gambitu

systémy proti Volžskému gambitu.

bílý volí občas 2. Jf3 ve snaze vyhnout se Volžskému gambitu. 4. Sg5 černý tu má na výběr více pokračování, bílý má ale iniciativu

Moderní Benoni.

1. d4 Jf6 2. c4 c5 3. d5 e6 4. Jc3 exd5 5. cxd5 d6 je hlavním pokračováním Velmi často vzniká také z pořadí tahů 1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 c5 4. d5 nebo 1. d4 Jf6 2.c4 e6 3. Jf3 c5 4. d5. dále bílý hraje Se3 nebo Sg5 a tato pozice vzniká častěji ze Samischovy varianty Královské indické obrany, černý má dobrou protihru I tato varianta může vzniknou z Královské indické. Hra je nejasná. po 7... h6 8. Sh4 je hra nejasná Je ostrou odpovědí bílého a bílý tu může zvolit přímočaré 8. e5 (Mikenasova varianta) 8...Jfd7 9. Jb5 dxe5 10. Jd6+ Ke7 s najasnou hrou nebo 8. Jf3 0-0 9. Se2 tato pozice může vzniknout i z útoku čtyř pěšců v královské indické obraně, černý má protihru nebo může bílý zahrát zde nejčastější 8. Sb5+ (Tajmanovova varianta) 8...Jfd7! 9. a4 (nebo 9.Sd3 s nejasnou hrou) 9... 0-0 10. Jf3 Ja6 11. 0-0 Jc7 a černý má protihru černý může reagovat 7... Sg7 8. Jc4 0-0 9. Sg5 h6 s nejasnou hrou nebo 7... Jbd7 a po 8.e4 hra může přejít do hlavních variant černý se může rozhodnout mezi 7... a6 s nejasnou hrou a mezi 7... Sg7 8. Da4+ Sd7 9. Db3 s komplikacemi Vzniká velmi často z Královské indické obrany nebo i z Katalánské. Černý zde má řadu možností může zvolit vývin 9... Ja6 nejčastěji se ale vyskytuje 9... a6 10. a4 Jbd7 11. Jd2 Ve8 12. h3 Vb8 13. Jc4 s nejasnou situací  je moderní a druhou nejčastější odpovědí; černý má na výběr mezi 9... Sd7, často se vyskytujícím přípravným 9... a6 a hlavním pokračováním přímočarým 9... b5 na které bílý odpovídá buď 9. Jxb5 Ve8 10. 0-0 Jxe4 s protihrou nebo přijmutím oběti pěšce 9. Sxb5 Jxe4 10. Jxe4 Da5+ 11. Jfd2 Dxb5 12. Jxd6 Da6 13. Jc4 a černý má za pěšce kompenzaci je nejčastější odpovědí bílého proti Benoni

Gligoričova varianta.

9... Ve8 10. Jd2 zde má černý na výběr mezi 10... Ja6 11. f3 Jc7 12. a4 b6 a 10... Jbd7 11. a4 Je5 12. Dc2 g5 s nejasnou hrou

Obrana Benoni (též Ben-Oni nebo Ben Oni) (ECO A43-4, A56, A60-A79) je šachové zahájení zavřených her. Je charakterizováno postupem, kde po 1. d4 hraje černý c5 a bílý poté postoupí pěšcem na d5, čímž vznikne pro Benoni typická pěšcová formace s postoupivším bílým pěšcem na d5 a černým pěšcem na c5.

The Benoni Defense is a chess opening characterized by the moves: Black can then sacrifice a pawn with 3...b5 (the Benko Gambit), otherwise 3...e6 is the most common move (although 3...d6 or 3...g6 are also seen, typically transposing to main lines).


Historie ruské obrany.

Ruská obrana je uvedena již v "gotinském rukopise" z roku 1490. Ve stejném rukopise je uvedena i Philidorova obrana. Můžeme ji také nalézt v knize portugalského mistra Pedra Damiana z roku 1512, která se jmenuje "Questo libro e da imparare giocare a scachi et de li partiti". Ve své knize "Libro de la invencion liberal y arte del juego del Axedrez" ji zmiňuje také Španěl Ruy López, jehož kniha pochází z roku 1561. V roce 1824 bylo toto starodávné zahájení analyzováno ruským šachistou A. D. Petrovem. V roce 1842 jeho rozbory doplnil další ruský mistr Karl Friedrich Jänisch. Odtud vznikl název ruská obrana, resp. ruská hra.

Systémy ruské obrany.

V podstatě existují dva základní systémy, index zahájení prvního z nich je stejný jako ruské obrany, tedy C42. Index zahájení druhého systému, který se nazývá též "Steinitzův systém", je C43.

Klasická varianta (C42).

Vzniká po pokračování 3. Jf3xe5. Jediné správné pokračování černého je 3.... d7–d6 (3.... Jxe4?? 4. De2 +/–) K dvojsečné hře vede Cochraneho útok  4. Jxf7?! s útočným výhledem za obětovanou figuru. Pokud bílý nechce moc riskovat, zahraje tak 4. Jf3. Následuje toto: 4... Jxe4, 5. d4, 5... d5, 6.Sd3, 6... Jc6  Tento plán vývinu se zdá být nejlepší možností obrany černého.

Cochraneho gambit.

Jak bylo uvedeno výše, Cochraneho gambit vzniká po tahu 4. Jxf7. Tento smělý gambit objevil skotský šachista John Cochrane (1798–1878) při svém pobytu v Indii v letech 1824–1869, kde ji veleúspěšně používal proti nejsilnějším indickým šachistům. Vyhrál většinu partií, nebylo to však způsobeno silou tohoto gambitu, ale špatnou obrannou hrou černého.

Steinitzův systém (C43).

Vzniká po tahu (první dva tahy jsou opět stejné) 3. d2–d4.... Tento tah považoval první mistr světa Wilhelm Steinitz za vyvrácení ruské obrany. Později však bylo prokázáno, že černý udrží rovnou hru. Černý má především dvě možnosti odpovědi: 1. 3.... Jf6xe4 2. 3.... e5xd4

Ruská obrana (či ruská hra) je šachové zahájení, které začíná tahy 1. e4 e5 2. Jf3 Jf6. Toto zahájení se řadí do skupiny takzvaných otevřených her, jeho hlavní idea spočívá v okamžitém obsazení malého centra královskými pěšci, po čemž však následuje jejich bezprostřední napadení a obvykle oboustranná likvidace, čímž vznikají předpoklady pro vznik symetrických pozic, či pozic s prázdným centrem šachovnice.

Petrov's Defence or the Petrov Defence (also called Petroff's Defence, Petrov's Game, Russian Defence, or Russian Game — ) is a chess opening characterised by the following moves:


Historie.

První známý doklad o Nimcovičově indické je z partie John Cochrane - Moheschunder Bonnerjee, hrané v Kalkatě roku 1851. Vážně se jí ale začal zabývat až představitel hypermodernismu Aaron Nimcovič, po kterém nese jméno. Hráli ji i mistři světa Alexandr Aljechin, Vasilij Smyslov, Boris Spasskij, Anatolij Karpov, Vladimir Kramnik a Višvanáthan Ánand.

Strategie.

Černý dává do vazby bílého jezdce a tím brání postupu bílého pěšce na e4. Ve středu si černý ponechává možnost přizpůsobit svůj nástup podle odpovědi bílého. Černý může podniknout protiakci aktivně pěšci d5 a c5. Někdy jen c5, kdy po přetažení bílého d4-d5 může vzniknout ve středu blokovaná situace. Občas také černý s nástupem pěšců ve středu i vyčkává a volí fianchetto b6, Sb7. Po výměně černého střelce za bílého jezdce na c3 vzniká také často pozice s dvojpěšcem bílého c3-c4, za kterého má bílý dvojicí střelců.

Nejhranější varianty.

Varianta s Db3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Db3 Se vyskytuje dnes vzácně, oproti variantě s Dc2 nemá bílý kontrolu nad polem e4, černý může zareagovat 4... c5 5. dxc5 Jc6 6. Jf3 Je4 7. Sd2 s vyrovnanou hrou

Leningradská varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Sg5 Bílý reaguje vazbou černého jezdce. Po 4... h6 5. Sh4 c5 6. d5 je pozice ve středu částečně zablokovaná a černý se tu může rozhodnout mezi agresivním 5... b5 a hlavním 6... d6 7. e3 Sxc3+ 8. bxc3 e5 9. f3 kde je pro černého lepší nespěchat s rochádou, hra je nejasná.

Varianta s fianchettem.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. g3 (nejčastěji se vyskytuje s přehozením tahů po 4. Jf3 c5 5. g3) Černý se může rozhodnout mezi 4... d5 po kterém získává hra podobnost s Katalánskými systémy a hlavní odpovědí 4... c5 5. Jf3 cxd4 6. Jxd4 0-0 7. Sg2 d5 8. cxd5 Jxd5 kde se bílý může rozhodnout mezi 9. Sd2 a 9. Db3 hra je v rovnováze

Sämischova varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. a3 Sxc3 5. bxc3 Přímočará odpověď a3 je pojmenována po mistru Friedrichu Sämischovi. Bílý za cenu ztráty tempa nutí černého brát jezdce na c3 a rozhoduje se pro hru s dvojpěšcem kompenzovanou dvojicí střelců. Hra má obvykle ostrý charakter. Velmi často vzniká i z varianty 4. f3 d5 5. a3 Sxc3+ 6. bxc3 c5. Po 5. bxc3 se černý může rozhodnout mezi 5... b6 6. f3 Sa6 7. e4 Jc6 s útokem na pěšce c4 s nejasnou hrou nebo mezi klasickým 5... c5 6. f3 d5 7. cxd5 Jxd5 8. dxc5 (po 8. Dd3 b6 s dobrou hrou černého), kde se černý může rozhodnout mezi 8... f5 nebo 8... Da5 s kompenzací za pěšce.

Varianta s f3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. f3 Černý může reagovat 4... c5 kde po 5. d5 nastávají značné složitosti, které může černý umocnit ještě agresivním výpadem 5... Jh5. Černý může zvolit ale i klidnější 4... d5 kde po 5.a3 může pokračovat ústupem 5... Se7 s nejasnou hrou, nejčastěji ale reaguje 5... Sxc3 kde po 6. bxc3 hra přechází do Sämischovy varianty.

Varianta s Jf3.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Jf3 Je třetí nejčastější odpovědí v Nimcovičově indické. Tato varianta vede ale velmi často s přehozením tahů k jiným variantám. Hraje-li černý 4... d5 přechází hra do Dámského gambitu; na 4... c5 se bílý může rozhodnout mezi 5. e3 s přechodem do Rubinsteinovy varianty nebo 5. g3 s přechodem do varianty s fianchettem. Černý často odpovídá 4... b6, po čemž se bílý může rozhodnout mezi 5. Db3 c5 6. a3 Sa5 se složitou hrou nebo mezi 5. e3 s přechodem do Rubinsteinovy varianty. Často bílý reaguje 5. Sg5 Sb7 kdy hra přechází do varianty Sg5 v Dámské indické obraně (ECO E12-E13).

Rubinsteinův systém.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 Poklidné vývinové pokračování patří vedle 4. Dc2 k nejčastější odpovědi bílého. Bílý se vyvíjí a boj se často vede o pole e4, jehož ovládnutí by uvolnilo střelce c1, který je tahem e3 uzavřen, což je jediná nevýhoda tohoto systému. Bílý často umístí černopolného střelce na dámské křídlo, kde se může rozehrát na diagonálách a3-f8 nebo a1-h8 v případě otevření pozice.

varianta s b6.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 b6 Hypermoderní postup, kde se místo pěšcového vyjádření ve středu černý snaží působit na dámském křídle fianchettovaným střelcem. Bílý tu může hrát 5. Sd3 Sb7 6. Jf3 (do této varianty vede často i varianta 4. Jf3 b6 5. e3 Sb7 6.Sd3) na což se černý může rozhodnout mezi ambiciozním výpadem 6... Je4 7. 0-0 (7. Dc2 f5) 7...f5 s komplikacemi nebo klidnějším 6... 0-0 7. 0-0 a nyní má černý na výběr mezi přechodem do varianty s 0-0 tahem 7... d5 a mezi flexibilním 7... c5 8. Ja4 cxd4 exd4 kde se černý většinou stáhne černopolným střelcem a postaví ježka tahem d6. Druhou ambicioznější možností bílého proti systému 4... b6 je tah 5. Je2 se snahou narušit černému plány. Po klidném 5... Sb7 6. a3 Se7 7. d5 0-0 8. Jg3 se bílému podaří zablokovat diagonálu bělopolnému střelci černého. Černý tu občas reaguje tahem 5... c5, který přechází do varianty 4... c5; nejčastěji ale černý odpovídá 5... Sa6, zde má bílý na výběr mezi 6. a3 Sxc3 (nebo 6... Se7 7. Jf4 d5) 7. Jxc3 a 6. Jg3 Sxc3 7. bxc3 d5 8. Sa3 s iniciativou

varianta s c5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 c5 I zde se může bílý rozhodnout pro 5. Je2 s krytím svého jezce, na což černý může reagovat 5... b6 6. a3 Sa5 7. Vb1 Ja6 se složitou hrou, častěji ale volí výměnu 5... cxd4 6. exd4 a nyní se černý může rozhodnout pro 6... d5 na což bílý reaguje 7. a3 Se7 8. c5 a ještě častěji ihned přetažením 7. c5 se snahou o získání převahy na dámském křídle, kde černý není bez šancí nebo mezi 6... 0-0 7. a3 Se7 8. d5 exd5 9. cxd5 Ve8 10. d6 Sf8 11. g3 kdy vzniká složitá hra, v níž soupeři vedou spor o bílého pěšce d6. Druhou možností je klasický postup 5. Sd3, na který černý nechce-li přejít do hlavních variant může reagovat tahem 5... Jc6 6. Jf3 Sxc3 7. bxc3 d6 se snahou o zablokování pozice. Bílý se může rozhodnout mezi 8. e4 e5 9. d5 Je7 se zablokovanou pozicí a mezi 8. 0-0 e5 9. Jd2 0-0 kde často také dojde k zablokování a hra je nejasná

hlavní varianta.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. e3 0-0 Černý se vyvíjí, což je nejpřirozenější reakce. Bílý se tu může rozhodnout pro 5. Je2 s pokrytím Jc3, na což černý může reagovat 5... d5 a po 6. a3 Se7 7. cxd5 exd5 8. g3 c6 je pozice v rovnováze. Nejčastěji bílý pokračuje vývinovým tahem 5. Sd3 d5 (5... c5 s dalším d5 vede k přehození tahů) a nyní může opět bílý zkusit tah 6. Je2 kde po 6... c5 se bílý může rozhodnout mezi 7. cxd5 exd4 8. exd4 Jxd5 9.0-0 Jc6 a mezi 7. 0-0 dxc4 8. Sxc4 Jc6 s pozicí v rovnováze. Další možností je 6. a3 Sxc3 (za pozornost stojí 6... dxc4 7. Sxc4 Sd6 s protihrou) 7. bxc3 dxc4 ( po 7... c5 8. exd5 exd5 může bílý mimo přechodu do hlavní varianty 9. Jf3 zvolit vývin 9. Je2 s nadějnou pozicí) 8. Sxc4 c5 a nyní má bílý na výběr mezi 9. Jf3 s přechodem do hlavní varianty a 9. Je2 s šancemi na obou stranách Hlavním pokračováním bílého je přirozený vývinový tah 6. Jf3. Méně často černý hraje na tomto místě 6... b6 po 7. 0-0 Sb7 se bílý může rozhodnout mezi 8. a3 Sd6 s protihrou nebo hlavním 8. exd5 cxd5 9. a3 Sd6 10. b4 se snahou bílého získat převahu na dámském křídle, pozice černého je ale pevná. Nejčastěji ale černý reaguje aktivnějším 6... c5 po 7. 0-0 vzniká hlavní pozice Rubinsteinovy varianty. Černý tu má na výběr dvě nejhranější pokračování

Systém s Dc2.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 Patří k nejlogičtějším odpovědím bílého. A díky používání Garrim Kasparovem se tato varianta stala ve světové špičce nejčastější odpovědí proti Nimcovičově indické. Bílý v případě braní jezdce na c3 ho dobírá dámou a získá tak dvojici střelců bez vytvoření pěšcových slabin. Mimoto si bílý ponechává možnost pozdějším tahem Sg5 svázat černého jezdce na f6. Menší nevýhoda této varianty je spojena s umístěním bílé dámy, kdy nepůsobí na sloupci d a na sloupci c může její postavení ohrožovat černá věž z c8.

varianta s d5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 d5 Černý nečeká a podniká klasický protiúder v centru. Bílý může zvolit 5. a3 Sxc3+ 6. Dxc3 na což může černý reagovat energicky 6... Je4 7. Dc2 c5 8. dxc5 Jc6 9. cxd5 exd5 10. Jf3 Sf5 11. b4 a ačkoli tu má bílý pěšce více, černý má za něj dobrou protihru díky náskoku ve vývinu. Hlavní odpovědí bílého je 5. cxd5 a černý odpovídá moderním 5... Dxd5 (po 5... exd5 6. Sg5 je bílá pozice nadějnější). Na tomto místě má bílý dvě hlavní pokračování. Jsou jimi

varianta s c5.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 c5 Černý se snaží využít umístění bílé dámy výpadem proti bílému pěšci d4. Tím získává černý svobodnou hru, jeho slabším článkem je zde ale pole d6. 5.dxc5 0-0 Na tomto místě se vyskytuje i 5... Ja6 po 6. a3 Sxc3 7. Dxc3 Jxc5 8. b4 je pozice bílého aktivnější. Na rochádu bílý může zvolit tah 6. Jf3 po 6... Ja6 7. g3 Jxc5 je hra v rovnováze, dobrou protihru má černý i po 6. Sg5 Ja6. Bílý proto nejčastěji pokračuje 6. a3 Sxc5 7. Jf3 Na tomto místě se může černý rozhodnout pro 7... Jc6 8. Sg5 možné jsou i jiné tahy. A nyní může zvolit 8... Jd4 9. Jxd4 Sxd4 10. e3 Da5 11. exd4 Dxg5 12. Dd2 Dxd2 13. Kxd2 koncovka je ale trochu lepší pro bílého. Může však hrát i 8... b6 a hra pak přechází do varianty b6. Často volí černý tah 7... b6 a po 8. Sg5 (možné je i 8. Sf4) 8... Sb7 má bílý na výběr mezi aktivním 9. e4 a klidnějším 9. e3 černý tu není bez šancí.

varianta s 0-0.

1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4 4. Dc2 0-0 Touto nejčastější odpovědí se černý v klidu vyvíjí. 5. a3 Na tomto místě hraje-li bílý jiný tah, černý získá protihru odpovědí c5 a po dxc5 Ja6. Na aktivní 5. e4 získává protihru tahem 5... d5 nebo i 5... d6. 5... Sxc3 6. Dxc3 b6 Zde se občas hrávají i jiné tahy 6... b5 překvapivý výpad 7. cxb5 c6 bílý nyní může místo riskantního přijetí oběti pěšce zahrát poklidné 8. Sg5 cxb5 9. e3 Sb7 10. f3 s dobrou pozicí; 6... Je4 7. Dc2 f5 8. Jh3! (po 8. Jf3 má černý dobrou protihru). Dále bílý zažene černého jezdce tahem f3 a po dalším e3 je jeho pozice díky dvojici střelců perspektivnější. 7. Sg5 Vzácně se vyskytuje i mírné 7. Jf3 Sb7 8. e3. 7...Sb7 Na tomto místě se občas vyskytují i tahy 7...c5 a 7...Sa6. Nyní má bílý 2 pokračování 8.f3 d5 9. e3 (alternativa je 9. cxd5 exd5) 9...Jbd7 10. cxd5 Jxd5! 11. Sxd8 Jxc3 12. Sh4 Jd5 13. Sf2 c5 a černý má za dvojici střelců v koncovce dobrou protihru. Druhou možností je 8. e3 po 8... d6 9. f3 Jbd7 10. Sd3 (možné je i 10. Jh3) 10... c5 11. Je2 Vc8 S řadou dalších pokračování. I když si tu bílý drží výhodu dvojice střelců, má černý dobrou hru.

Nimcovičova indická obrana (též zkráceně Nimcovičova indická) (ECO E20-E59) je hypermoderní šachové zahájení ze skupiny indických her charakterizované tahy 1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 Sb4

The Nimzo-Indian Defence is a chess opening characterised by the moves: Other move orders, such as 1.c4 e6 2.Nc3 Nf6 3.d4 Bb4, are also feasible. In the "Encyclopaedia of Chess Openings", the Nimzo-Indian is classified as E20–E59.


Historie.

Volžský gambit vzniká často i s přehozením tahů.  Tak se objevil i poprvé po tazích 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 b5 4. c4 v partii "Rubinstein-Spielmann, Vídeň 1922", čímž vznikla odmítnutá varianta a nejednalo se tedy ze strany černého o oběť.  Poprvé s cílem obětovat pěšce dámského křídla hrál náš šachista Karel Opočenský v partii "Stahlberg-Opočenský, Poděbrady 1936", jednalo se o pořadí tahů 1. d4 Jf6 2. c4 g6 3. g3 c5 4. d5 b5.  Velmi často tento gambit vzniká i po tazích 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 g6 4. c4 b5. Vzniknout může i z některých variant Královské-indické obrany.  Název volžský gambit poprvé použil sovětský šachista Pjotr Romanovskij poté, co se v časopise Šachmaty v SSSR objevil od samarského šachisty Argunova podrobný rozbor tohoto zahájení.  Později ho velmi často hrával americký velmistr maďarského původu Pál Benkő, po němž nese název v západních zemích.  Ačkoli dle současné šachové teorie je toto zahájení považováno za plnohodnotné, tak v absolutní světové špičce se volžský gambit pro svoji riskantnost objevuje vzácně. Hrává ho Magnus Carlsen.

Přehled variant.

Odmítnutá varianta.

4. Jf3  5.a4 Da5+ ("5... bxc4" se hrálo v prvním výskytu zahájení v partii "Rubinstein-Spielmann, Vídeň 1922" možné je "5... a6" nebo "5... b4" ) 6. Sd2 b4 s nejasnou hrou

Varianta s 5. Jc3.

4. cxb5 a6  5. Jc3 axb5 6. e4 b4 7. Jb5 d6 7. Sf4 (nebo "7. Jf3") Bílý se tu snaží otevřít střed, aby v utoku uplatnil svého jezdce na b5, ten se ale může ukázat i jako zatoulaný. Hra je nejasná.

Varianta s 5. f3.

4. cxb5 a6 5.f3

Varianta 5. e3.

4. cxb5 a6 5.e3

Varianta 5. b6.

4. cxb5 a6 5.b6 Poziční odpověď. Bílý zde vrací pěšce, černý zde má slabého pěščce a, za to ale získává protihru po sloupci b.

Varianta s fianchettem (A58).

platí za velmi solidní variantu  4. cxb5 a6 5. bxa6 Sxa6 (na tomto místě se často hrává i "5... g6" většinou po "6. Jc3 Sxa6" s dalším "d6" přejde pozice s přehozením tahů do varianty "Sxa6") 6. Jc3 d6 7. Jf3 (možné je i "7. g3" zde se nejedná o přehození tahů, má-li bílý v plánu vývin jezdce "Jh3-f4", černý má ale protihru dostatečnou) 7... g6 8. g3 Sg7 9. Sg2 ("9. Sh3" je vzácné) 9... Jbd7 ("9... 0-0 10. 0-0 Jbd7" je přehození tahů)

Otevřená varianta (A59).

4. cxb5 a6 5. bxa6 Sxa6 6. Jc3 d6 7. e4 Sxf1 8. Kxf1 g6

Volžský gambit 1.d4 Jf6 2.c4 c5 3.d5 b5 (kód podle "Encyklopedie šachových zahájení": A57-A59) je šachové zahájení, patřící mezi zavřené hry.

The Benko Gambit (or Volga Gambit) is a chess opening characterised by the move 3...b5 in the Benoni Defence arising after:


Hlavní varianty - grafický přehled.

Zahájení se skládá z několika základních variant. Po úvodních tazích 1.e4 e5 2.Jf3 Jc6 3.Sc4 Jf6 vzniká následující základní variantový strom:

4.Jg5.

Slavný německý teoretik Siegbert Tarrasch kdysi postup 4.Jg5 označil za "tah packalů" ("ein richtiger Stümperzug"), neboť v něm viděl ztrátu tempa v honbě za ziskem otráveného pěšce. Podobně nelichotivě se o něm vyjádřil i Vasily Panov, jenž ho obdařil nálepkou "primitivní." Ovšem existovaly i opačné názory a tak v průběhu dvacátého století bylo pokračování 4.Jg5 jedněmi vyzdvihováno, druhými zatracováno. V současnosti však teorie nelichotivým nálepkám nedává za pravdu a útok na bod f7 je považován za nejlepší možnost bílého, jak se pokoušet získat v tomto zahájení převahu i když je to za cenu značného rizika. Tento výpad se objevil v partiích několika mistrů světa, počínaje Steinitzem, dále byl použit Fischerem, Karpovem, Kasparovem i Anandem.  Za černého existují tři obrany, kterými může tahu 4.Jg5 čelit. První z nich je pokračování 4..Jxe4, které je však současnou teorií považováno za nekorektní.  Jinou možností je super ostrý výpad 4..Sc5, čímž vzniká základní postavení extrémně agresivního a nejasného Traxlerova protiútoku (občas nazývaného též Wilkes Barre), vynalezeného na přelomu 19. a 20. století československým mistrem Karlem Traxlerem.  Poslední možností je rovněž ostré klasické pokračování 4..d5, s tím, že po 5.exd5 obvykle černý nepokračuje tahem 5..Jxd5, na což má bílý dvě nebezpečné odpovědi, starobylé 6.Jxf7 Kxf7 7.Df3 s ostrým a složitým útokem (varianta humorně nazývaná Smažená játra), nebo novější 6.d4 (Lolliho útok a pokud černý odpoví tahem 6..Sb4 Pincusova varianta) rovněž s útočnými šancemi, ale pokračuje sám gambitově a to nejčastěji třemi postupy, buďto nejstarším tahem 5..Ja5, nebo novějším Fritzovým útokem 5..Jd4, případně zvolí Ulvestadovu variantu 5..b5, kterou v roce 1941 uveřejnil americký mistr Olav Ulvestad v časopise Chess Review.

4.d4.

Kromě výpadu 4.Jg5 však má bílý k dispozici i řadu jiných pokračování. Dalším ostrým postupem je výpad 4.d4, na což po nejčastější odpovědi 4..exd4 pokračuje bílý obvykle buď tahem 5.e5 (používané například Svěšnikovem) s dalšími bohatými možnostmi pro obě strany, nebo zahraje 5.Jg5 (Perreuxova varianta), na což má však černý silnou odpověď 5..d5, a nebo postupuje gambitově 5.O-O, po čemž vznikají dvě hlavní varianty, buď černý nabízeného pěšce na e4 odmítne a zvolí 5..Sc5, což je základní pozice Útoku Maxe Langa a nebo oběť přijme, což je dnes preferovanější postup, a zahraje 5..Jxe4, na což bílý po 6.Ve1 d5 může reagovat jedovatou, ale ne zcela korektní Canalovou variantou 7.Jc3?!, nebo pokračuje hlavní variantou 7.Sxd5! Dxd5 8.Jc3, kde vznikají při oboustranně přesné hře pozice s rovnými šancemi pro obě strany.

4.0-0.

Jinou možností bílého je další gambitový postup, začínající tahem 4.O-O, na což se černému většinou doporučuje pokračovat buď 4..Sc5 (čímž přechází do Italské hry, při tom ale musí počítat s jedovatým gambitem 5.d4), nebo ještě lépe 4..Jxe4!, na což bílý, chce-li bojovat o převahu ze zahájení, většinou volí opět oběť pěšce, tentokráte tahem 5.Jc3, čímž vzniká takzvaný Boden-Kieseritzkyho gambit. I když černý i zde při správné hře obvykle nakonec vyrovná své šance, do praktických, zejména bleskových partií je to poměrně nepříjemný postup.

4.Jc3.

Podobný postup jako malá rošáda je i tah 4.Jc3. Na tento přirozený vývin figury má černý k dispozici elementární taktický trik 4..Jxe4! s ideou po 5.Jxe4 odpovědět 5..d5, pomocí vidličky získat figuru zpět a po dalším 6.Sd3 dxe4 7.Sxe4 Sd6 mít bezproblémovou hru, protože pokud by bílý, ve snaze znehodnotit černému pěšce, někdy sebral střelcem na poli c6, měl by za to černý královskou náhradu v podobě velice silné dvojice střelců. Pokud by bílý ve snaze zabránit tomuto obratu po 4..Jxe4 odpověděl 5.Sxf7+? získá již černý jasnou převahu po 5..Kxf7 6.Jxe4 d5, kdy jeho silný pěšcový střed má trvalý charakter, zatímco problémy černého krále jsou pouze dočasné. Bílý se tak může snažit způsobit černému nějaké problémy opět pouze přechodem do Boden-Kieseritzkyho gambitu tahem 5.0-0

4.d3.

Kromě těchto dosti ostrých postupů, může bílý také zvolit klidnější hru, nejčastěji tahem 4.d3 (Moderní střelcova hra), na což černý většinou reaguje buď tahem 4..Se7, případně 4..g6 s ideou fianchetování střelce na g7, a nebo přejde do Italské hry a zvolí 4..Sc5, v obou případech s jen poměrně malými šancemi bílého na zisk převahy ze zahájení.

Hra dvou jezdců v obraně, ojediněle též nazývána Pruská hra (ECO označení C55 - C59) je šachové zahájení spadající do skupiny otevřených her, charakterizované tahy 1.e4 e5 2.Jf3 Jc6 3.Sc4 Jf6. Kromě označení Hra Dvou jezdců v obraně a Pruská hra se však v historii i v současnosti objevují snahy ještě o jiná pojmenování. Například David Bronštejn ve své knize 200 otevřených partií vyslovil výzvu systém pojmenovat jako Čigorinova obrana. Existují i šachoví teoretici, kteří postup 3..Jf6 za samostatné zahájení vůbec nepovažují, ale označují ho pouze jako variantu Italské hry, jež obvykle začíná tahem 3..Sc5.

The Two Knights Defense is a chess opening that begins with the moves: First recorded by Polerio (c. 1550 – c. 1610) in the late 16th century, this line of the Italian Game was extensively developed in the 19th century. Black's third move is a more aggressive defense than the Giuoco Piano (). Black invites White to attack his f7-pawn with 4.Ng5. If White accepts the offer, the game quickly takes on a tactical character: Black is practically to give up a pawn for the initiative. The complications are such that David Bronstein suggested that the term "defense" does not fit, and that the name "Chigorin Counterattack" would be more appropriate. The Two Knights has been adopted as Black by many aggressive players including Mikhail Chigorin and Paul Keres, and world champions Mikhail Tal and Boris Spassky. In modern grandmaster play, 3.Bc4 is far less common than 3.Bb5, and the more solid 3...Bc5 is the usual reply, so the Two Knights Defense is infrequently seen. It remains popular with amateur players. The theory of this opening has been explored extensively in correspondence chess by players such as Hans Berliner and Yakov Estrin.


Historie.

Kyselinu propionovou poprvé popsal Johann Gottlieb v roce 1844, kdy ji objevil v degradačních produktech cukru. V dalších letech získávají jiní chemici tuto kyselinu různými dalšími cestami, aniž by si některý z nich uvědomil, že produkuje tuto látku. V roce 1847 prokázal francouzský chemik Jean-Baptiste Dumas, že všechny tyto kyseliny byly toutéž sloučeninou, kterou nazval kyselinou propionovou podle řeckých slov "protos" = „první“ a "pion" = „tuk“, protože to byla kyselina s nejmenší molekulou H(CH)COOH, která vykazovala vlastnosti mastných kyselin, například tvorbu olejovité vrstvy při vysolování z vody, nebo že má mýdlovitou draselnou sůl.

Vlastnosti.

Kyselina propionová má fyzikální vlastnosti na pomezí mezi nižšími karboxylovými kyselinami, kyselinou mravenčí a octovou, a vyššími (mastnými kyselinami). Je mísitelná s vodou, ale lze ji odstranit z vody přidáním soli. Stejně jako kyselina octová či mravenčí sestává z vodíkově vázaných párů molekul, jak ve fázi kapalné, tak plynné.  Kyselina propionová vykazuje obecné vlastnosti karboxylových kyselin: může tvořit amidy, estery, anhydridy a chloridové deriváty. Může podléhat alfa-halogenaci bromem za přítomnosti bromidu fosforitého jako katalyzátoru (HVZ reakce), kdy vzniká CHCHBrCOOH.

Výroba.

Průmyslově se kyselina propionová vyrábí hydrokarboxylací ethylenu pomocí karbonylu niklu jakožto katalyzátoru:  Jiným používaným způsobem je vzdušná oxidace propionaldehydu. Za přítomnosti kobaltu nebo manganu tato reakce probíhá rychle už při teplotách 40–50 °C:  Velká množství kyseliny propionové se získávala jako vedlejší produkt při výrobě kyseliny octové. Aktuálně je největším světovým výrobcem kyseliny propionové firma BASF s 80 tisíci tun ročně.  Biologicky vzniká kyselina propionová v podobě koenzymu A esteru, propionyl-CoA, metabolickým štěpením mastných kyselin obsahujících sudý počet uhlíkových atomů a také štěpením některých aminokyselin. Bakterie rodu "Propionibacterium" produkují kyselinu propionovou jako konečný produkt svého anaerobního metabolismu. Tato skupina bakterií se běžně vyskytuje v žaludku přežvýkavců a v potních žlázách člověka (bakterie "Propionibacterium acnes"), jejich aktivita je částečně odpovědná za pach potu a švýcarského sýra.

Použití.

Kyselina propionová v koncentraci 0,1 až 1 % (hmotnostně) inhibuje růst plísní a některých bakterií. Proto se většina této kyseliny spotřebuje jako konzervant potravin a krmiva. V krmivu se používá přímo nebo jako amonná sůl. Do krmiva pro skot se přidává antibiotikum Monensin, aby se v bachoru podpořily bakterie "Propionibacterium" oproti bakteriím octového kvašení. Tím vzniká méně oxidu uhličitého a krmivo se lépe využije. Takto vznikne zhruba polovina veškeré světové produkce kyseliny propionové. Jinou velkou oblastí použití je konzervace pečiva, kdy se používá sodná nebo vápenatá sůl.  Kyselina propionová a její soli (E280 až E283) u pokusných myší vedly k přibývání na váze ke vzniku inzulinové rezistence.  Kyselina propionová je užitečná také jako meziprodukt pro výrobu dalších chemikálií, zejména polymerů. Acetát-propionát celulózy je užitečný termoplast. Používá se také vinylpropionát. Ze specializovanějších aplikací lze zmínit výrobu pesticidů a léčiv. Estery kyseliny propionové mají ovocnou vůni a někdy se používají jako rozpouštědla nebo umělé příchutě.

Metabolismus.

Metabolismus kyseliny propionové začíná konverzí na propionylkoenzym A (propionyl-CoA), obvyklý první krok metabolismu karboxylových kyselin. Protože v molekule kyseliny propionové jsou tři atomy uhlíku, propionyl-CoA nemůže přímo vstoupit do beta-oxidace ani do Krebsova cyklu. U většiny obratlovců se propionyl-CoA karboxyluje na D-methylmalonyl-CoA, který je izomerem L-methylmalonyl-CoA. Enzym závislý na vitaminu B12 katalyzuje přesmyk L-methylmalonyl-CoA na sukcinyl-CoA, který je meziproduktem v citrátovém (Krebsově) cyklu a může do něj tedy snadno vstoupit.  Při propionové acidemii vystupuje kyselina propionová jako metabolický toxin v jaterních buňkách tím, že se akumuluje v mitochondriích jako propionyl-CoA nebo jeho derivát methylcitrát, dva inhibitory cyklu trikarboxylových kyselin. Propionát se metabolizuje oxidačně v gliích, což naznačuje astrocytovou zranitelnost při propionové acidemii, pokud se může akumulovat vnitromitochondriální propionyl-CoA. Propionová acidemie může měnit jak neuronální, tak gliální expresi genů ovlivněním acetylace histonů. U hlodavců kyselina proprionová způsobuje reverzibilní chování připomínající autismus, např. hyperaktivitu a dystonii.

Výskyt u člověka.

Lidská kůže je hostitelem druhu bakterií známého jako "Propionibacterium acnes", nesoucího název podle schopnosti produkovat kyselinu propionovou. Tato bakterie žije hlavně v kožních mazových žlázách a je jednou z hlavních příčin vzniku akné.

Kyselina propionová (systematický název propanová kyselina) je přirozeně se vyskytující karboxylová kyselina s chemickým vzorcem CHCHCOOH. V čistém stavu jde o bezbarvou kapalinu s dráždivým zápachem. Aniont CHCHCOO a příslušné soli a estery kyseliny propionové jsou známy jako propionáty (nebo propanoáty).

Propionic acid (, from the Greek words "protos", meaning "first", and "pion", meaning "fat"; also known as propanoic acid) is a naturally occurring carboxylic acid with chemical formula CHCHCOH. It is a liquid with a pungent and unpleasant smell somewhat resembling body odor. The anion CHCHCO as well as the salts and esters of propionic acid are known as propionates or propanoates.


Příprava a výroba.

Obvyklá příprava kyseliny malonové začíná u kyseliny chloroctové:  <br>Reakcí kyseliny chloroctové s uhličitanem sodným vzniká sodná sůl, která reaguje s kyanidem sodným za vzniku sodné soli kyseliny kyanooctové nukleofilní substitucí. Nitrilová skupina je hydrolyzována roztokem hydroxidu sodného, čímž vzniká malonát sodný, z něhož je kyselina malonová vytěsněna silnější kyselinou. Průmyslově se kyselina malonová vyrábí hydrolýzou jejich esterů.  Tuto kyselinu poprvé připravil roku 1858 francouzský chemik Victor Dessaignes oxidací kyseliny jablečné.  V poslední době se také vyrábí kvašením glukózy. Tento účinnější způsob má výhody díky omezení množství kyanidu a kyseliny chloroctové.

Biochemie.

Dříve se myslelo, že je kyselina malonová obsažena ve velkých koncentracích v červené řepě, avšak studie složení příslušných destilátů neprokázala její přítomnost. Derivát kyseliny malonové a koenzymu A, malonyl-CoA, je společně s acetyl-CoA důležitým prekurzorem v syntéze mastných kyselin. Malonyl-CoA se tvoří z acetyl-CoA reakcí katalyzovanou enzymem acetyl-CoA karboxylázou a malonát je přepraven na transportní protein, aby byl připojen na řetězec mastné kyseliny.  Kyselina malonová je kompetitivní inhibitor sukcinátdehydrogenázy v oxidativní fosforylaci.

Organické reakce.

Dobře známa je reakce, kdy kyselina malonová kondenzuje s močovinou za vzniku kyseliny barbiturové.

Termochemické údaje.

Tepelná kapacita pevné látky za stálého tlaku

Použití.

Kyselina malonová je prekurzorem některých polyesterů. Také může být složkou alkydových pryskyřic, které se používají v nátěrech na ochranu proti ultrafialovému záření a korozi.  V potravinách a léčivech může být kyselina malonová použita jako regulátor kyselosti.  Potužívá se také jako surovina na výrobu mnoha látek, například gama-nonalaktonu, složky vůní a aromat, kyseliny skořicové a kyseliny valproové.

Kyselina malonová, systematicky: kyselina propandiová, latinsky: acidum malonicum je nasycená dikarboxylová kyselina (druhá nejjednodušší dikarboxylová kyselina po kyselině šťavelové). Její složení vystihuje vzorec CH(COOH). Za normálních podmínek to je bílá pevná krystalická látka. Její soli a estery se označují jako "malonany", respektive "propandionany", aniont se nazývá malonát.

Malonic acid (IUPAC systematic name: propanedioic acid) is a dicarboxylic acid with structure CH(COOH). The ionized form of malonic acid, as well as its esters and salts, are known as malonates. For example, diethyl malonate is malonic acid's diethyl ester. The name originates from the Greek word μᾶλον ("malon") meaning 'apple'.


Vznik.

Metoda vychází z východních filozofií. Za zemi původu Reiki se uvádí Japonsko a jako zakladatel/objevitel/popularizátor je uváděn Mikao Usui. Podle "The Skeptic's Dictionary" Usui po několika dnech půstu začal halucinovat a během toho mu byl zjeven „klíč k léčení“. Skutečný počátek Reiki vysledovat patrně nelze, a to z toho důvodu, že jsou zde podobnosti s ještě staršími metodami. Příznivci této metody někdy zastávají postoj, že Mikao Usui pouze znovuobjevil již dávno existující techniku, proto hovoří o metodě staré tisíce let. Doložit však lze pouze to, že reiki se jako samostatná metoda alternativní medicíny objevila s Mikao Usuim na počátku 20. století a na starší léčebné metody pouze nepřímo volně navazuje. Roku 1992 na 2. světovém kongresu alternativní medicíny v Karlových Varech metodu poprvé v ČR představila reiki mistryně E. Müllerová a nabídla vyučení dalších Mistrů.

Princip účinku.

Reiki v překladu znamená „božská energie“. Veškeré nemoci jsou údajně důsledkem narušení nebo zablokování proudění této energie. Tyto poruchy je dle reiki potřeba odstranit dodáním nové energie. Mistr tuto energii dokáže přijímat z vesmíru a následně pak ji předat pacientovi. Larry Arnold and Sandra Nevins, autoři knihy "The Reiki Handbook" (1992) tvrdí, že reiki lze použít k léčení poškození mozku, diabetu, rakoviny i pohlavních chorob, a že slouží jako panacea. Pokud však léčba není úspěšná, je to proto, že ji pacient nějakým způsobem odmítá.

Stupně zasvěcení.

Působit Reiki může člověk, který prošel zasvěcením (= iniciací) svého energetického systému (aura, čakry, meridiány) k přijímání a dalšímu předávání duchovní energie. Zasvěcení posílí energetickou vibraci aury, energetických center (čaker) a vede ke zvětšení objemu energie daného studenta Reiki. Zasvěcování je čtyřstupňové. Dříve se vyučovala Reiki ve třech stupních, postupně se však třetí stupeň rozdělil na dva: III.A: mistr Reiki léčitel a III.B neboli IV.: mistr Reiki učitel.

1. stupeň.

Zasvěcený byl naladěn na zdroj léčivé energie reiki a dokáže tuto energii přijímat a předávat přikládáním rukou "(není důležité kam se ruce přiloží, energie si najde sama místo, kde je potřeba léčit či posílit organismus příjemce)". První stupeň Reiki je určen hlavně pro samoléčení, ale i pro léčení druhých doteky rukou. Zasvěcení do prvního stupně lze podstoupit během jednoho dne. Ale většina mistrů Reiki zasvěcení během jednoho dne nedoporučuje – bývá psychicky náročné, tudíž se zasvěcení většinou dělí na dva dny. Samotné zasvěcení se skládá ze čtyř postupů.

2. stupeň.

Zasvěcený zná část symbolů, jejichž používání modifikuje a umocňuje účinky Reiki. Zasvěcený 2. stupně dokáže nyní působit nejen bezprostředním dotykem dlaní, ale i na dálku.

3. stupeň – mistr reiki léčitel (III.A).

Adept Reiki má nyní daleko větší možnosti léčit.

4. stupeň – mistr reiki učitel (III.B).

Je schopen a oprávněn zasvěcovat a vyučovat reiki všech stupňů včetně samotného mistrovského.  Takto dělí dnes reiki naprostá většina škol a to kvůli tomu, že mnoho studentů Reiki se chtělo posunout dále, ale ještě nebyli připraveni, nebo ani nechtěli, zasvěcovat a vyučovat další studenty Reiki. Přelom nastal, když Reiki přecházela z fáze, kdy zasvěcoval pouze jeden mistr (jako za dob Mikao Usuiho, Chujiro Hajašiho a Hawayo Takaty) do fáze, kdy začali zasvěcovat i jiní mistři. Toto výrazně napomohlo k rozšíření a proslavení Reiki (stav na přelomu milénia a v následujících letech).

Jiné druhy Reiki.

Mnoho učitelů dnes nabízí také další stupně a směry léčitelství. Reiki existuje v mnoha formách a směrech a prochází menším či větším vývojem. Na jednu stranu je to jistě pozitivní, ale na druhou stranu vzniká určitý chaos.  Kromě velmistrovských stupňů Reiki (5. – 14. stupeň) vznikly například také tyto další směry a systémy léčení: rainbow reiki, seichim reiki, karuna reiki, kundalini reiki a další.  Je potřeba připomenout, že původní Reiki bylo jednotné a hlavním smyslem bylo rozvíjení duchovních principů jako jsou: svobodná vůle jedince, rozvoj osobnosti, hlubší porozumění smyslu života a především pomáhání potřebným. Postupné uvědomování si vlastní zodpovědnosti za svůj život by mělo vést praktikanta k hluboké jednotě s přírodou i lidmi.

Školy a asociace Reiki.

Neexistuje jediná centrální asociace učitelů Reiki, ale je jich několik. S rozšířením Reiki do dnešní podoby souvisí také fakt, že dnes existuje spousta mistrů, kteří Reiki učí.

Reiki z hlediska poznatků vědy.

Teorie Reiki, čaker ani aury a jejich vibrací není kompatibilní s poznatky biologických a fyzikálních věd. Chybí obecně uznávané a spolehlivě dokumentované doklady pro existenci takovýchto jevů.  Podle systematického přehledu M. S. Lee, M. H. Pittlera a E. Ernsta, publikovaného v roce 2008 v časopise "The International Journal of Clinical Practice," jsou v dosud publikovaných klinických studiích zabývajících se Reiki významná metodologická pochybení. Ta vedou k nadhodnocování účinnosti takové léčby. Argumenty, že by byla účinnost Reiki, a to i jako pomocné terapie, ve srovnání s placebo efektem jakkoliv významná, pokládají tito autoři na základě analýzy dosud publikovaných výsledků za nedostatečné. I když je metoda Reiki pokládána za neškodnou a sama nedoporučuje zanedbávání klasické léčby, její nebezpečí spočívá podle autorů systematického přehledu v přeceňování Reiki samotnými pacienty s nenapravitelnými důsledky.  Případný pozitivní účinek reiki je důsledkem sugesce, autosugesce, relaxace nebo placebo efektu.

Reiki () je forma alternativní medicíny, vyvinutá zřejmě v roce 1922 japonským buddhistou Mikao Usuim. Metoda předpokládá existenci vitální energie Reiki v těle zejména člověka, existenci příslušných energetických center čaker a drah "(meridiánů)", kterými může tato energie proudit. Pokud jsou čakry vyrovnané a v meridiánech proudí energie bez překážek, člověk je zdravý a vitální. Reiki předpokládá také existenci aury jako duchovního pole lidského těla, které s tímto energetickým prouděním souvisí. Obecně uznávané a spolehlivě dokumentované doklady pro existenci takovýchto jevů však chybí.

Reiki is a pseudoscience, and is used as an illustrative example of pseudoscience in scholarly texts and academic journal articles. It is based on "qi" ("chi"), which practitioners say is a universal life force, although there is no empirical evidence that such a life force exists.


Historie obce.

Nejstarší zmínka o vsi pochází z roku 1318. Po celá staletí byly Lidice obyčejnou nevelkou zemědělskou vsí v mělkém údolí Lidického potoka, příslušející k buštěhradskému panství. Nejvýznamnější památkou a dominantou obce byl barokní farní kostel sv. Martina. Významnější nárůst obce přišel až s rozvojem hornictví a hutnictví na Kladensku ve 2. polovině 19. století.  Ve vsi Lidice "(512 obyvatel, poštovna, katolický kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 hostince, kolář, kovář, krejčí, mlýn, obuvník, povozník, 8 rolníků, 3 obchody se smíšeným zbožím, trafika, obchod s uhlím.

Vyhlazení obce.

Po atentátu na zastupujícího německého říšského protektora Reinharda Heydricha v roce 1942 byly Lidice v rámci represí nazývaných heydrichiáda vybrány nacistickým vedením pro exemplární kolektivní trest. Výběr Lidic byl v podstatě náhodný, podezření na spojení obyvatel s atentátem bylo jen záminkou a vycházelo z nevýznamného a neprokázaného podezření. Došlo k vyhlazení Lidic – srovnání obce čítající 104 domů s 503 obyvateli se zemí, obyvatelstvo bylo popraveno nebo odvlečeno do koncentračních táborů, menší část dětí byla určena k poněmčení v Říši. Lidickou tragédii nepřežilo celkem 192 mužů, 60 žen, 88 dětí. Po druhé světové válce se vrátilo 143 žen a po usilovném pátrání i 17 dětí.

Zrušení obce po vyhlazení.

Obec byla zrušena a její katastr připojen rozhodnutím ministerstva vnitra ze 6. července 1942 nejprve k sousední Hřebči, avšak 6. srpna 1942 ministerstvo vnitra vydalo nové rozhodnutí, jímž území obce Lidice připojilo k Buštěhradu.

Nové Lidice.

Po druhé světové válce byla obec obnovena, z pietních důvodů ale byla nově postavena na jiném místě nedaleko od obce původní, na původním místě se dnes nachází Památník Lidice.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Lidice (německy "Liditz") jsou obec ve Středočeském kraji, 20 km severozápadně od Prahy, v těsné blízkosti Buštěhradu, poblíž Kladna. Za druhé světové války, dne 10. června 1942, byla obec vyhlazena německými nacisty v rámci heydrichiády. Po válce byl na místě starých Lidic zřízen památník obětem s muzeem připomínající tuto tragédii a obec obnovena o několik set metrů dále. Žije zde obyvatel.

Lidice () is a village in the Kladno District of the Czech Republic, northwest of Prague. It is built near the site of the previous village of the same name, which was completely destroyed on June 10th, 1942 on orders from Adolf Hitler and Reichsführer-SS Heinrich Himmler in reprisal for the assassination of Reich Protector Reinhard Heydrich.


První zmínky (9.–11. století).

První osada na místě současného města Pinsk vznikla na přelomu 9.–10. st. na odbočce z hlavní obchodní cesty, která vedla ze Skandinávie do Řecka. Existuje předpoklad, že toto místo ještě v době př. n. l. navštívili Řekové, kteří o tom vyprávěli Hérodotovi, jež tuto oblast zaznamenal ve své čtvrté knize.  Tržní cesty byly dvě – na sever přes Polock, a na západ k hranici Polska přes řeku Pripjať, na jednom z jejíchž přítoků byla založena osada. Žádná z mnohých řek tohoto kraje není plnohodnotnou cestou bez překážek – některá místa museli cestovatelé překračovat pěšky nebo zde museli přetahovat lodi od jedné řeky k druhé. První osada Pinsk byla založena na výšině uprostřed velké bažiny v oblasti dnešního Polesí, kde na prostoru 1000 km nebylo žádné sídlo nebo místo, kde by se cestující obchodníci mohli zastavit.  První skutečné zmínky o městě Pinsk pocházejí z Nestorovy Pověsti dávných let z roku 1097 a toto datum je od roku 1921 považováno za městský svátek.  Město Pinsk obdrželo jméno v souladu s ruskou tradicí pojmenovávat města podle jména řeky anebo jejího přítoku na kterém se město nachází. Většina známých měst Kyjevské Rusi v té době měla takové názvy. Název města Pinsk je odvozen od názvu řeky Pina. Po staletí se ovšem traduje legenda, že název města Pinsk pochází od latinského slova – sosna. Z těchto míst Římané dováželi dlouhé a rovné sosny pro stavbu lodí.  Hradiště mělo trinomickou strukturu a skládalo se z hradu neboli „dětince“, předhradí a posadu. Později tři hlavní linie městského opevnění rozdělily Pinsk v 15. století na čtyři části:  Podle archeologických nálezů z let 1955–1957 lze usuzovat, že v druhé polovině 11. století se obyvatelstvo města zabývalo řemeslem, zemědělstvím, lovem a rybolovem, a také mělo obchodní spojení s Haličí, Kyjevem, a Krymem.

Období vrcholného středověku (12.–15. století).

V polovině 12. století je Pinsk velkým tržním městem Turovského knížectví, které se po rozpadu Kyjevské Rusi stalo předmětem neustálých válek mezi knížaty o kyjevské dědictví. Později po ukončení válek je Pinsk hlavním městem samostatného knížectví. Od počátku 14. století je součástí Velkoknížectví litevského. První křesťanská budova se objevuje ve 13. století – byzantský klášter Lešče. Vedle kláštera byly velké kopce, ze kterých bylo možné sledovat případné útočníky.  Základ vnitřního uspořádání města tvořily ulice. Ty byly pojmenovány po knížatech a známých měšťanech, podle národnostní příslušnosti měšťanů a podle názvů jiných měst. Zároveň existuje mnoho bezejmenných ulic, které ukazovaly jenom nějaký směr: „ulička k vodě“, „ulička k Pině“, „ulička k poli“ atd. Takových ulic bylo kolem 40. Ulici byly vyloženy dřevem, protože velká část města se nacházela na bažinatém terénu.  Architekturu 16. století představují rozmanité stavby, které hrály důležité role v městském životě a podávají svědectví o životě města v pozdním středověku. Podle soupisu z poloviny 16. století mělo město Pinsk 16 pravoslavných kostelů, jeden katolický klášter Bratrů Františkánů a jednu synagogu. Hlavní křesťanská budova 16. století byla Dmitrijevská katedrála, která byla jediná kamenná církevní budova ve městě a nacházela se na území hradu. Ostatní budovy pravoslavných kostelů byly dřevěné a postaveny v byzantském stylu s pomoci místních architektů a řemeslníků, kteří získávali své znalosti většinou od pravoslavných mnichů. Katolický kostel založil v roce 1396 velkokníže litevský Zygmunt Kiejstutowicz, označovaný později jako tyran.  První synagoga byla založena v roce 1506 za souhlasem Pinského starosty na základě získaných privilegií, která udělovala Židům stejná práva jako mají ostatní poddaní Velkoknížectví litevského, s jedinou výjimkou: Židé se nesměli usídlovat na venkově.  Ulice spojovaly kolem 700 měšťanských domů, různých vrstev a různého postavení. Byly to zpravidla dřevěné budovy, postavené z kulatého dřeva a pokryté fošnami, slámou a rákosem. Většina budov měla kamenné základy. Šlechtické dvory se nacházely blíž k městskému hradu a byly označeny rodovým erbem.  Do poloviny 16. století vládl v Pinsku kníže. Od 1521 velkokníže litevský a král polský Zikmund I. Starý daroval Pinsk své manželce, polské královně Bona Sforza z milánské vévodské rodiny Sforzů. Od 1539 je město správním centrem regionu, od roku 1566 je okresem v Berestejském vojvodství. Starostovi města náležela plná vláda s výjimkou práva udělovat privilegia obyvatelstvu. Volil svého zástupce, který měl administrativní funkci a vedl městský soud. Město mělo dva písaře – městského a okresního – a dva příslušníky agendy, kterými většinou byli pravoslavní kněží.  V roce 1581 město Pinsk získalo magdeburské právo. Podle něj byla ekonomická činnost, majetkové právo, společenský a politický život města a jeho sociální systém řízeny městským zákonodárstvím, což podporovalo roli měst jako center průmyslu a peněžního hospodářství. Město získalo svůj znak. Obyvatelé města volili rychtáře, který byl předsedou v městském shromáždění a vykonával policejní funkce. Pinský rychtář získával svůj plat z části vybraných pokut, měl slušnou část půdy ve městě a měl právo mít řeznický krám na trhu. Městskou domobranu tvořili šlechtici.

Pozdní středověk a kulturní propojování s Evropou (16.–18. století).

Na konci 16. a v první polovině 17. století žilo v Pinsku podle městského soupisu 523 měšťanů; z toho 177 osob ovládalo nějaké řemeslo:  Ve městě fungovalo několik tržišť, včetně říčního, které fungovalo až do roku 1939. Pinsk byl v pozdním středověku městem tranzitního trhu.  Na počátku 17. století se Pinsk stává důležitým místem pro všechna náboženství, která se v něm vyskytují: pravoslaví, katolictví, židovství a později i pro části pravoslavné církve spojené s katolictvím. V období nepokojů spojených s kozáckým povstáním, které v polovině 17. století postihly celé území Velkoknížectví litevského, byl Pinsk zpočátku obsazen kozáckým vojskem a potom dobyt kancléřem Velkoknížectví litevského.  V tomto období podle jednoho církevního záznamu bylo obyvatelstvo Pinska velmi bohaté a mělo hodně privilegií. Byly zde dva katolické kláštery (dominikánský a františkánský), 5 uniatských a 12 pravoslavných. V této době bylo ve městě kolem 6000 domů, každá rodina čítala přibližně 5 lidí.  Na předměstí byl na konci 17. století postaven velký hrad. Postavil jej velice známý šlechtický rod Wiśniowieccy. Hrad byl postaven ve francouzském stylu obranných hradů; městské obyvatelstvo v něm v průběhu jakýchkoli útoků získávalo útočiště.  V druhé polovině 17. století po porážce povstání kozáků a úplném zničení Pinska požárem začala velká přestavba města za podpory bohaté šlechty Velkoknížectví litevského. Uspořádání města získalo nový charakter také tím, jak se na území zvyšoval vliv římskokatolické církve – důsledkem bylo větší využívání kamenné architektury. To ovlivnilo dokonce i sociální život ve městě. Vzniklo nové centrum jak duchovního, tak světského života.  Ve městě byla otevřena lékárna, několik nemocnic, velká tiskárna, bohatá knihovna. Filosoficko-teologická škola poskytovala čtyřleté vzdělaní. Významní profesoři a učitelé přicházeli do města z celé Evropy. Ve škole studovalo kolem 700 studentů, kteří přijížděli na studium z celé „Republiky obou národů“.  Centrum se stalo posvátným místem každého člověka a periferie profánním. Ale tento stav trval pouze krátce. V novém centru vznikla nová tržiště a náměstí, stalo se místem vzájemného pronikání venkovské a městské kultury.  Od konce 17. století do města přišla nová vlna stavění kostelů a klášterů, což bylo spojeno s obnovením síly žebravých řadů a podporou katolické církve. Proměnil se fyzický prostor a společenský život. Kancléř Velkoknížectví dovolil měšťanům postavit radnici, která měla hodiny. Kontrola času stvrzená vyzváněním zvonů velkého počtu kostelních zvonic a městskými hodinami byla jedním z nástrojů organizace městského života.

Tovaryšstvo Ježíšovo neboli jezuitský řád.

Tovaryšstvo Ježíšovo zbudovalo ve městě svůj klášter, který je tvořen obrovským kostelem Blahoslavené Panny Marie a Kolegia. Klášter jezuitského řádu zde vznikl ve snaze zastavit šíření reformace a získat na katolickou stranu pravoslavné věřící poté, co byla podepsána církevní unie v roce 1596. Idea jezuitského kolegia vznikla v Paříži v Tovaryšstvu Ježíšově v čele se sv. Ignácem z Loyoly. Kolegium řádu Jezuitů neboli filosoficko-teologická škola, která byla založena v Pinsku i jiných městech Evropy, měla splňovat 15 cílů pro společnost:  Prospěšnost pro Tovaryšstvo Ježíšovo. 1. Jezuita nejlépe studuje, když učí druhého. 2. Disciplína, sebeovládání a horlivost. 3. Zdokonalování návyků v kázaní apod. 4. Jezuité nikoho nesmí nutit ke vstupu do řádu.  Prospěšnost pro studenty. 5. Získají nejlepší vzdělání. 6. Chudí, kteří nemohou platit za studium, získávají šanci na bezplatné vzdělání. 7. Studenti získávají pomoc ve správách duchovní přírody studiem Katechismu a kázání. 8. Díky neustálému vzdělávání a získání návyků si studenti mohou uvědomit čistotu svého svědomí a jsou dobročinní. 9. Studenti mohou díky vzdělávání získat mnoho zásluh a užitku, když jej využijí ke službě Bohu.  Prospěšnost pro krajinu. 10. Rodičům se uleví od finanční zátěže, spojené se vzděláním synů. 11. Budou mít vnitřní klid, protože budou vědět, že jejich děti dostanou dobrou výchovu. 12. Lidé žijící v okrese mohou získat pomoc od jezuitů, budou-li poslouchat jejich kázaní a přistoupí ke svátostem. 13. Dobrý příklad dětí ovlivní rodiče, aby žili jako dobří křesťané. 14. Tovaryšstvo Ježíšovo poskytne podporu a pomůže založit nemocnici, domy pro nové křesťany, kteří odmítli židovství, islám apod. 15. Z těch, kteří jsou nyní jen studenty, v budoucnosti mohou být opati chrámu, veřejní úředníci, spravedliví soudci, a budou tak pomáhat celé společnosti.

Kláštery a synagogy ve městě a okolí.

Žebravé řády, závislé na vlastní práci a darech dobrodinců. -Klášter Bratrů Františkánů. Podle Svatého Františka je evangelium jediným pravidlem nezbytným k řeholnímu životu; přednost dával výuce příkladem apoštolského života svých následovníků i sebe sama; -Klášter Bratrů Bernardinů. -Klášter sv. Dominika. -Klášter bratrů Benediktinů. Řehole sv. Benedikta obsahuje v 73 článcích jednak teoretický a duchovní základ mnišství a jednak návod, jak by měli řeholníci žít a chovat se ve společenství. Heslo: „Modli se a pracuj“. -Kostel sv. Karla Boromejského. -Klášter řádu bratrů blahoslavené Panny Marie na hoře Karmel, zkráceně též Řádu karmelitánů. -Klášter shromáždění Sester Mariawitki -Velká Synagoga.

Pinsk v průběhu Severní války v letech 1700–1721.

V průběhu Severní války Švédska s Ruskem v letech 1700–1721, Velkoknížectví uzavřelo unie se Švédskem a vojska švédského krále Karla XII. vstoupila na území knížectví. V roce 1706, 24. dubna, vojsko přitáhlo do Pinska a na jeho okraji rozbilo tábor. Královský životopisec zobrazil činnost svého krále ve městě, městský prostor a lidi počátku 18. století:  "„Švědský král Karel XII. v roce 1706 vstoupil do zvonice kostela bratrů Jezuitů, která byla nejvyšším místem ve městě, a dvě hodiny měl konverzace v latině z rektorem jezuitské filosofické-teologické školy. Karel XII. napsal na stěně zvonice – „Non plus ultra“ („Na druhým boku nic není“)“. Město Pinsk nachází se uprostřed velkých bažin a řek, které se v některých obdobích roku rozlévají jako moře. Tohle dává velkou možnost pro navigace. Obyvatelé s pomocí člunů dovážejí velké množství zboží po řekách do Kyjova, Varšavy a Vilna. Uprostřed bažin jsou kopce, které pomáhají obyčejným obyvatelům na malých člunech dělat daleké cestování. Městský lid jako lid v Nizozemí dopluje, kam potřebuje. Na břehu řeky je trh, který podle místních vypravení je od počátku města. Obyvatelstvo především „Řekové“ a Židé. Na rozdíl od většiny zaostalých měst je město Pinsk hodně vyspělé. Město má školy, lékárnu, dvě nemocnice, manufaktury kožedělného průmyslu, které jsou nejlepší v celém království Polském. Obyvatelé potkali nás překvapeně z toho důvodu, že dále jít vojsku už není možné. Pro všech město Pinsk bylo uklidňující a udržující pokoj uprostřed válek a státního nepokoje."

Dějiny architektury města Pinsk od konce 18. století do poloviny 20. století.

V předvečer rozdělení Polsko-Litevského státu obojích národů, navštívil Pinsk poslední král Stanislav August Poniatowski, jako král Stanislav II., polský trůn který se dostal z vůle carevny Kateřiny II. Na počest krále byl záložen palác, který musel byt součást uliční zástavby na konci 18. století. Tento palác podle záznamů budoval městský šlechtic Butrimovič, jehož jméno dodnes nese. Na stavbě pracovalo hodně měšťanů a venkovanů. Palác byl postaven ve stylu pozdního baroka s přechodem ke klasicismu, a také podle improvizace architekta. Pro obyvatele města byl tento palác symbolem krásy a občas tam byly pořádány městské plesy.  V roce 1794 poté, co byl Pinsk připojen k Rusku, byla provedena městská inventarizace. Podle záznamů ve městě sídlilo 3716 lidí, 548 domů, z nichž jen 2 byly kamenné. Podle mapy konci 18. století město Pinsk nemá zas tak novověké uspořádání – geometricko-vizuální organizace městského prostoru. Ve 20.–30. letech 19. století ve městě už bylo 12 kamenných domů. Častým typem staveb ve městě byly: židovské mini-obchody a zároveň hospody, obchody, restaurace, hotely. Objevuji se nová městská architektura – mnohobytové domy, které většinou dřevěné a dvou-, třech- patrové. Kamenná architektura se rozvíjí jen v centru města. Každá budova měla dekorativní zdobeni podle vkusu majitelů.  V letech 1812, 1830 a 1863 se obyvatelé Pinska bouřili proti ruské nadvládě. V polovině 19. století ve městě fungovala dvě koželužství, měďárenský podnik, dva pivovarské podniky, jeden podnik na výrobu cigaret, mlynářství, školy.  Na konci 19. století do města přišel průmysl. Občané z Rakouska-Uherska otevřeli první velký podnik na výrobu zápalek a zpracování dřeva. Průmyslové změny vedly k proměnám městského životního prostoru.  Poté, co bylo zrušeno nevolnictví v Rusku v roce 1861, se do města stěhují venkované. Mění se sociální diferenciace společnosti, což se projevuje na bydlení různých sociálních tříd.  Urbanismus konci 19. století přebudoval město podle moderního stylu. Ulici jsou vyrovnané. Založené nové náměstí, gymnasií, banky, obchody, hotely, restaurace, nádraží, podniky, například podnik stavby lodí. Pro obyvatelstvo města jejich městský prostor patří každému dokonce i když je výrazná sociální diferenciace. Plán města na konci 19. století odráží uklidnění a upevnění městského prostoru. Městská architektura 19. a počátku 20. století je autentická a nemá žádné podoby kdekoliv ve světě, protože většinou architekty byly sami obyvatele města. K roku 1904 ve městě bylo 6830 domů. Podle sčítání v roce 1897 ve městě sídlilo 28368 lidí, ale v roce 1904 – 32960 lidí. Demografický růst obyvatelstva vedl k vybudování 3 nemocnic, 2 středních škol a 9 mateřských. Od roku 1890 do roku 1915 ve městě proběhlo 10 stávek.

Polské město Pinsk v letech 1921–1939.

V letech 1915–1919 město obsadily armády Německa a Rakouska-Uherska. Válečná hranice proběhla v několika kilometrech od města. Podle záznamů obyvatelé města klidně vycházeli z cizinci. Cizinci otevírali podniky, restaurace, herny a divadla. Existoval přímý železniční spoj s Berlínem přes Varšavu. Revoluce v Rusku neměla na město žádný vliv. Poté skončení války, Pinsk připadl Polsku podle Říšské mírové smlouvy od roku 1921.  V meziválečném období se město stává předmětem zajmu různých národních vrstev, především bohatých lidí a inteligence. Městský prostor prochází novým stadiem uspořádání – staré dřevěné domy většinou zmizely z centru města na okraj. Nové urbanistické myšlení i mnohotvárnost města v důsledku přítomnosti 4 národnostních skupin zdokonaluje městský prostor. Politické hnuti, vědecké společnosti, trhy, národní obchody, restaurace, divadla, plesy, doprava, školy – všechno jsou součást života polského města Pinsk s převládajícím židovským obyvatelstvem. První skutečná mapa města, která ukazuje jeho geograficky prostor v přírodě, se objevuje v roce 1923. Ukazuje, že město bylo pod tlakem přírody, žilo podle ní a městský prostor s ní bojoval o přežití. Dřevěný kryt ulic úplně zmizel. Ulice byly nově kryty kamením a zvláštní dlažbou. Nové budovy byly zaznamenány na fotografiích z 30. let. Slavné městské trhy, jarmarky jsou místem každodenního seskupení lidí, kde člověk trávil svůj čas nakupuje zboží a komunikuje z venkovskou kulturou, která po celá století byla spojena s městem. Městu přisouzena okresní soudní správa, buduje se vojenská jednotka říčního loďstva a první most přes řeku, které spojoval novou silnice přes bažinu z venkovem, které dojížděli na svých člunech.  Pinsk ve 30. letech byl městem několika kultur – ruské, židovské a polské. Ve městě byly velice známé lidí s kterými lidí se potkávali pří osobních příležitostech jako v průběhu divadelního představení, vojskové prohlídky, církevní liturgie. Venkovské obyvatelstvo, neboli obyvatelé Polesí pojmenovali si jako „tutajšy“ co znamenalo „zdejší“. Městské obyvatelstvo komunikovalo s touto kulturou v průběhu tržních hodin, a venkované nakupovali ve městě potřebný věci a odjížděli zpět do vesnic.

Vpád sovětských okupantů 17. září 1939.

Proměna městské architektury, městského života, kultury, klid a pokoj, harmonie s přírodou apod. zmizely z Pinska s počátkem druhé světové války, přesně 17. září 1939 poté, co Sovětský svaz s Hitlerem zaútočili na Polsko. Po ukončení druhé světové války z města zmizeli Poláci, které sovětská vláda povraždila nebo odeslala do sibiřských koncentračních táborů, a Židé, které většinou zabila hitlerovská mašina smrti. Chybějící obyvatelstvo sovětská vláda přivezla z Východu a ve městě je nazývali „vostočniky“ neboli „lidé z východu“.  Sovětský socialistický realismus zničil veškerou krásu města: centrum, hřbitov, uliční zástavbu konce 19. století. Uprostřed města byly stavěny podniky, rozšířeny ulice a zničeny památníky kultury a umění, které se obyvatelstvo v průběhu staletí snažilo chránit.

Současnost.

V Pinsku sídlí římskokatolická diecéze a je zde zachováno množství barokních, převážně církevních památek; židovské a chasidské památky a synagógy byly v průběhu 20. století většinou zničeny a holocaustem byla zdecimována místní židovská komunita, tvořící na počátku 20. století většinu obyvatel města.

Pinsk (; ; ) je historické město v jižním Bělorusku, poprvé vzpomínané již roku 1097. V roce 2006 zde žilo 131 000 obyvatel.

Pinsk (; ;, "Pins'k"; ; Yiddish/, ) is a city in Brest Region of Belarus, in the Polesia region, at the confluence of the Pina River and the Pripyat River. The region was known as the Marsh of Pinsk and is southwest of Minsk. The city's population is about 138,202.


Cedilla v evropských jazycích.

Románské jazyky.

Francouzština.

Ve francouzštině platí to, co bylo řečeno na úvod o čtení písmene c. Skupiny ce a ci se tedy čtou [se] a [si]. Mají-li být skupiny hlásek "ca", "co", "cu" čteny jako [sa], [so], [su] (tj. chceme-li v nich zachovat výslovnost [s]), musejí být zapsány ça, ço, çu. Viz příklady:

Španělština.

Španělština cedillu používala do 18. století, kdy od jejího používání upustila. Znak "ç" byl tehdy před písmeny "e" a "i" nahrazen jednoduchými písmeny z nebo c.

Portugalština.

I v případě portugalštiny platí to, co bylo řečeno o čtení "c cédille" ve francouzštině. Vkládáním cedilly se tedy "měkčí" původní výslovnost [k] na [s]:

Rumunština.

Cedillu ovšem najdeme také v dalším románském jazyce, v rumunštině, byť označovat toto znaménko za cedillu může být problematické, protože rumunská „cedilla“ ("virgulă", "virguliță", angl. "comma below") připomíná více čárku než háček. Rumunština cedillu nepoužívá pod písmenem c, nýbrž pod písmeny s a t. Znaky s cedillou mají následující podobu: ș (čte se „š“, např. "șapte" [šapte] = "sedm") a ț (čte se jako „c“, např. "dicționar" [dikcionar] = "slovník"). Cedilla by se za normálních okolností neměla písmene dotýkat.  Rumunské jazykové sady byly až do roku 2007 neaktualizované a zcela běžná byla varianta s cedillou dotýkající se písmene (ş, ţ), případně mutace závisející na použitých písmech. V současných znakových sadách jsou již správné varianty dostupné, přestože jejich zobrazení není vždy validní.

Nerománské jazyky.

Lotyština.

V lotyštině, která patří do skupiny baltských jazyků, se cedilla pojí se znaky: ģ, ķ, ļ a ņ. Použití cedilly v těchto písmenech značí jejich palatalizaci. Zajímavé je, že cedilla je v případě malého písmene ģ umístěna nad ním a je převrácená o 180 stupňů z důvodu jeho větší čitelnosti. Velké písmeno Ģ má cedillu umístěnou opět pod sebou stejně jako ostatní písmena.  V minulosti se cedilla v lotyštině používala rovněž v písmeně ŗ. Tento znak byl zrušen v dobách sovětské nadvlády nad Lotyšskem a po obnovení lotyšské nezávislosti v roce 1991 už nebyl znovuzaveden.

Albánština.

Rovněž v albánštině se používá znak Ç/ç, čte se jako [č].

Cedilla v ostatních jazycích.

Turečtina.

Turečtina cedillu napojuje na písmeno C/c (které se čte jako [dž]), čímž vznikne již známý znak Ç/ç, který ovšem čteme jako [č]. Dalším znakem s cedillou je písmeno S/s, čímž vzniká znak Ş/ş, který se čte jako [š].  Příklady:

Perština.

Perština a jí příbuzné jazyky mohou použít kromě zápisu arabským písmem rovněž zápis latinkou. V takovém případě používají cedillu pod písmenem r: ŗ.

Ázerbájdžánština.

Ázerbájdžánština má bohatou historii používaných písem. Od 7. století až do dvacátých let 20. století se používala arabská abeceda (nejprve měla 28 znaků, později 32 a nakonec 33). Od roku 1929 se používala latinka, které se v té době říkalo "yanalif" (= "nová abeceda"; přepisováno rovněž jako yañalif). Yanalif měl 30 znaků. V roce 1939 Stalin prosadil cyrilici o 32 znacích, která byla používána až do roku 1991. V tomto roce byla znovu zavedena latinka, která se některými znaky liší od verze používané v letech 1929-1939 a má celkem 34 znaků a je ze všech předchozích systémů zápisu nejvhodnější pro zachycení všech zvuků ázerbájdžánštiny.  Znaky používající cedillu jsou stejné jak v cyrilické abecedě z let 1929-1939, tak v té, která se používá dnes.

Tatarština a baškirština.

Moderní baškirština a tatarština jsou si podobné. Oba jazyky používaly do třicátých let 20. století arabské písmo. V roce 1923 začala baškirština používat upravenou arabskou abecedu, která byla o sedm let později nahrazena abecedou založenou na latince. Ta byla v roce 1938 nahrazena upravenou cyrilicí. V roce 2002 byla znovu zavedena abeceda založená na latince ("yañi başqırt əlifbası" = nová baškirská abeceda), která podobně jako v ázerbájdžánštině zavedla znak Ç/ç pro souhlásku [č] a Ş/ş pro souhlásku [š].

Turkmenština.

Rovněž turkmenština používá pro hlásku [č] znak Ç/ç a pro [š] znak Ş/ş. Do počátku 20. století se zapisovala arabským písmem, další historický vývoj je podobný jako u předchozích turkických jazyků, liší se od nich pouze datem zavedení latinky i cyrilice v první polovině 20. století:

Cedilla či sedila (francouzsky „la cédille“) je diakritické znaménko. Jde o spodní háček, označující změnu výslovnosti. Používá se hlavně v románských jazycích. Ačkoli výraz pochází ze španělštiny (zdrobnělina slova „ceda“, tedy označení pro písmeno „zet“), nejvýraznější použití najdeme zejména ve francouzštině a portugalštině. Samotná španělština používá tento znak spíše okrajově (v převzatých výrazech) nebo regionálně (katalánština, baskičtina). Ve středověku se používala rovněž se samohláskami, dnes se používá prakticky jen pro modifikaci souhlásek.

A'( ; from Spanish), also known as'(from Portuguese) or (from French), is a hook or tail ( ̧ ) added under certain letters as a diacritical mark to modify their pronunciation. In Catalan, French, and Portuguese, it is used only under the "c", and the entire letter is called, respectively, (i.e. "broken C"),, and (or, colloquially). It is used to mark vowel nasalization in many languages of sub-Saharan Africa, including Vute from Cameroon.


Charakteristika.

Termín "firmware" byl původně vytvořen za účelem kontrastu k vysokoúrovňovému softwaru, který může být vyměněn bez nahrazení hardwarové komponenty. Firmware je typicky spjat se základními nízkoúrovňovými operacemi, bez kterých by zařízení nebylo funkční. Firmware je také relativní pojem, protože většina vestavěných zařízení obsahuje firmware na více než jedné úrovni. Například operační systém pro mobilní telefon je označován jako firmware (např. Android, Windows Phone, iOS), ale samotný mobilní telefon obsahuje firmware pro komunikační čip mobilní telefonní sítě (tzv. radio), firmware pro řízení bezdrátového Wi-Fi čipu, GPS čipu a podobně.

Původ názvu.

Pojem "firmware" zavedl Ascher Opler v roce 1967 v článku Datamation. Původně to znamenalo mikrokód umístěný ve speciální rychlé paměti, který realizoval instrukční sadu použitého procesoru. V původním významu tedy firmware sloužil k odlišení hardware (mikroprocesor), software (běžné programy v počítači) a firmware (kód řídící samotný mikroprocesor). Firmware nevyužíval klasické strojové instrukce, ale speciální mikroinstrukce použitelné jen na provádění firmware. Pojem "firmware" měl naznačit, že se vyskytuje na pomezí mezi hardware a software.  Později bylo označení „firmware“ rozšířeno na vše, co se ukládalo do paměti ROM, například kód BIOSu, bootstrap loadery nebo jiné specializované aplikace.  Až do poloviny 90. let byla aktualizace firmwaru realizována nahrazením paměťového média obsahujícího firmware (např. výměna ROM paměti). Později začala být využívána flash paměť, takže aktualizace byla realizována spuštěním speciálního programu, který novější verzi firmware zapsal do nevolatilní paměti (paměti, která svůj obsah zachová i po odpojení napájení).

Využití.

Firmware je v současných elektronických zařízeních běžně používán. Nesprávně provedená aktualizace firmware může vést k tzv. „bricku“ (zařízení je nadále nepoužitelné).

Osobní počítače.

V osobních počítačích je firmware často používán. Základním firmwarem v počítači je BIOS, který dnes zajišťuje zejména start počítače. BIOS je možné aktualizovat speciálním programem. Aktualizace umožňuje (kromě oprav chyb) například použití novějšího modelu procesoru.

Počítačové periférie.

Firmware je používán v počítačových perifériích, jako je například optická mechanika nebo pevný disk. Například změnou firmware v optické mechanice se může uživatel počítače pokusit obejít regionální ochranu na CD/DVD.

Spotřební zboží.

V roce 2010 většina přenosných hudebních přehrávačů podporuje upgrade firmwaru. Některé firmy používají aktualizace firmwaru pro vložení nových přehrávatelných souborových formátů (enkódování); tento způsob použila například jihokorejská společnost iriver pro soubory spadající pod Vorbis. Další funkce které se mohou změnit spolu s aktualizacemi firmwaru jsou GUI či dokonce životnost baterie. Většina mobilních telefonů má Firmware Over The Air upgradovací schopnost pro stejné důvody. Některé mohou být dokonce upgradovány pro zvýšení recepce či kvality zvuku, což jen podtrhuje fakt, že firmware je používán v souboru produktů na více než jen jednom levelu (v tomto případě mikrokontroler podobný CPU vs. digitální procesor).

Automobily.

Od roku 1996 používá většina automobilů speciální počítač (tzv. "řídící jednotka") a různé senzory nejen pro řízení chodu motoru, ale i pro detekování závad (například pokles tlaku v pneumatice, chyba airbagu a podobně). V roce 2010 jsou používány řídící jednotky i pro doplňující systémy, jako je ABS, palubní deska, vyhřívání sedadel atd. Aktualizaci firmware provádějí certifikované servisy speciálními přístroji, které se připojují na servisní konektory.

Definice IEEE.

Ústav elektrotechniky a elektroniky (IEEE), Standardní slovník pojmů softwarového inženýrství, Std 610.12-1990, definuje firmware takto:

Flashování.

Flashování zahrnuje proces přehrání současného firmwaru či dat na EEPROM modulu umístěném v elektronickém zařízení daty novými. Tato operace může být provedena za účelem vylepšení (upgradu) zařízení nebo pro změnu poskytovatele služeb souvisejících se službami a funkcí zařízení, jako je změna od jednoho mobilního operátora k jinému nebo instalace nového operačního systému. Pokud je firmware upgradovatelný, je tento úkon často proveditelný přes flashovací program výrobce, kde je často povoleno ozálohovat starý firmware před samotnou instalací, a tak v případě, že se proces nahrávání nezdaří může být původní firmware obnoven zpět. Z bezpečnostních důvodů a z vůle výrobců však stále častěji není možné provést ponížení firmwaru (tzv. downgrade) za účelem využití bezpečnostních chyb pro ovládnutí softwaru (např. přepnutí do privilegovaného režimu).

Hackování firmwaru.

Někdy třetí strany vytvoří neoficiální novou nebo upravenou ("postprodukční") verzi firmwaru za účelem poskytnutí nových funkcí nebo pro zpřístupnění výrobcem skrytých funkcionalit produktu. Příklady zahrnují:  Většina upravených firmwarů je šířena zdarma a je zároveň open source softwarem.  Tyto úpravy většinou využívají pro spuštění a instalaci možností upgradu firmwaru na zařízeních samotných. Některé se však musí uchýlit k exploitům aby se spustily, protože výrobci se snaží uzamknout hardware před spuštěním nepodepsaného kódu.

Firmware, mikroprogramové vybavení je v informatice označení pro software, který slouží pro řízení nějakého vestavěného systému ("embedded system"). Firmware řídí například semafory, kalkulačky, počítačové díly (pevný disk, Wi-Fi čip, vypalovačka...), mobilní telefon, digitální fotoaparát, syntezátor atd.

In computing, firmware is a specific class of computer software that provides the low-level control for a device's specific hardware. Firmware can either provide a standardized operating environment for more complex device software (allowing more hardware-independence), or, for less complex devices, act as the device's complete operating system, performing all control, monitoring and data manipulation functions. Typical examples of devices containing firmware are embedded systems, consumer appliances, computers, computer peripherals, and others. Almost all electronic devices beyond the simplest contain some firmware.


Životopisná data.

Antonio Canal, který se od roku 1722 podepisoval jako Canaletto, se narodil v rodině Bernarda Canaleho, benátského starousedlíka a malíře divadelních kulis, a Artemisie Barbieri. Společně s bratrem Christoforem se stali otcovými spolupracovníky, což dokládají návrhy jevištních výprav instalovaných v Benátkách (1716–1718) a později i v Římě (1719), kam odešli připravit provedení dvou Scarlattiho oper. V Římě Canaletta ovlivnily veduty měst, které zde malovali Gaspar van Wittel (1653–1736) a Giovanni Paolo Pannini (1691–1765). V roce 1720 se vrátil do Benátek, vstoupil do malířského cechu a stal se nezávislým umělcem. V roce 1722 uzavřel smlouvu s Angličanem Owenem McSwineym, kterou poprvé podepsal přídomkem "Canaletto". Na podkladě této smlouvy vznikla série fiktivních pláten významných osobností novodobých anglických dějin. Asi ve stejné době započalo i malířovo přátelství s dalším Angličanem, Josephem Smithem, pozdějším anglickým konzulem v Benátkách (od 1744). Canalettova tvorba se potom přeorientovala především na anglické objednavatele.  Mezi roky 1725 a 1730 namaloval 24 obrazů pro vévodu z Bedfordu, 20 obrazů pro vévodu z Buckinhamu a 17 obrazů pro hraběte z Carlisle. Pro tyto obrazy Canaletto, který byl zvyklý malovat v plenéru, zvolil typická místa Benátek jako Canal Grande nebo náměstí San Marco s paláci a přilehlými uličkami.  Z následujícího desetiletí se o Canalettově životě zachovalo jen málo zpráv. Je to však doba malířovy vrcholné tvorby. Z popudu Josepha Smithe vznikl soubor leptů podle Canalettových obrazů nacházejících se v obchodníkově sbírce. Rytiny zhotovil Antonio Visentini (1688–1782). Čtrnáct leptů Visentiny uveřejnil již v roce 1735. Celý soubor 35 leptů Visentini vydal v roce 1742 pod názvem "Prospectus Magni Canalis Venetiaru" - prostě "Vedute".  Předpokládá se, že v roce 1742 Canaletto pobýval v Římě. Dokládají to obrazy s pohledy na římská fóra a triumfální oblouky. Mezi roky 1741 a 1744 vznikl Canalettův cyklus leptů tvořený 35 grafickými listy. Války o rakouské dědictví (1740–1748) však významně snížily návštěvnost Benátek anglickými šlechtickými kavalíry. Canalettovi ubylo objednávek, což bylo hlavní příčinou jeho anglické cesty. Během Canalettova pobytu v Londýně (1746–1755) vznikla řada obrazů s pohledy na toto město. Mezi nimi vynikají dva obrazy v Lobkowiczkých sbírkách, které si u Canaletta objednal Ferdinand Filip, 6. kníže z Lobkowicz (1724–1784), kterého politická situace na vídeňském dvoře donutila k cestě do Londýna. Zde se kníže z Lobkowicz seznámil s 2. vévodou z Richmondu, který v té době byl nejdůležitějším Canalettovým patronem. To mu umožnilo si u Canaletta objednat dva obrazy Londýna, které nechal poslal do Čech.  V roce 1755 se Canaletto vrátil do Benátek. V průběhu následujících let zhotovil řadu děl, na jejichž podkladě ho benátská Malířská a sochařská akademie přijala za člena v sekci malířů vedut. Pro tento účel namaloval plátno se smyšleným námětem (tzv. capriccio), nazvané "Architektonická perspektiva" (1765). Poslední datovaná Canalettova práce je známa z roku 1766. Malíř zemřel v Benátkách 19. nebo 20. dubna 1768. Byl pohřben v benátském kostele San Lio, ve kterém byl v roce 1697 pokřtěn.

Umělecká tvorba.

Ve 20. letech 18. století byl v Canalettově tvorbě patrný otcův vliv jako malíře kulis. Dokládají to obrazy fiktivních náhrobků významných anglických osobností objednané McSwineyem nebo vyobrazení římských ruin, ve kterých využíval jevištní perspektivní zkratky. Kompozice těchto obrazů vycházela z děl Salvatora Rosyho (1615–1673) a Claude Lorraina (1600–1682). Od Giovanni Paola Panniniho (1691–1765) převzal barevnost, v níž převažovaly hnědé tóny a teplé odstíny žluti. Barvě dával Canaletto přednost před architektonickou přesností. Uvedené charakteristiky Canalettových vedut té doby dokládá jeden ze 12 obrazů nazvaný "Most Rialto od severu", který si u Canaletta objednal pozdější konzul Joseph Smith a o rok dříve Stefano Conti, obchodník z Luccy. Obrazy jsou téměř identické. Spolu s tímto obrazem si v letech 1725/26 Conti u Canaletta objednal tři další "topografické" obrazy Benátek, dnes vystavené v montreálské soukromé sbírce. Na počátku 30. let 18. století vznikla řada významných děl, mezi kterými vyniká obraz "Kamenická dílna". Toto monumentální dílo znázorňuje jedno z nejmalebnějších míst v tehdejších Benátkách. Místo zalité sluncem doplňuje řada postav a postaviček dodávajících obrazu prostorovou hloubku.  Stejně velkolepě byl koncipován i obraz "Malý moučný sklad" (Giustinianiho sbírka, Benátky), ve kterém řada postav člení sluncem prozářený prostor do značné hloubky. V tomto duchu Canaletto namaloval další čtyři obrazy dokončené počátkem 30. let 18. století. Stály na počátku velkých objednávek pro vévodu z Bedfordu. Současně se začala měnit i barevnost Canalettových obrazů, ve kterých přibývalo svítivosti a průzračnosti prostoru. V nové barevnosti Canaletto vytvořil dvě veduty připomínající významné události - "Příjetí císařského vyslance v Dóžecím paláci" a "Návrat Bucintora do přístavu na svátek Nanebevstoupení". Téměř širokospektrý pohled na benátský přístav, zachycený v obraze "Přístav u sv. Marka", zakoupil 3. hrabě z Carlisle kolem roku 1734. V případě této veduty Canaletto pravděpodobné použil přenosnou optickou kameru (camera obscura), která mu umožnila tento pohledový trik. Obraz současně dokládá, kam se posunula zářivost Canalettovy malby oproti jeho obrazům z první poloviny 20. let 18. století.  Ze 30. let 18 století pochází také řada Canalettových kreseb, které byly jednak dokumentačními studiemi, podle nichž malíř vytvářel své obrazy, jednak dokončenými kresbami určenými pro sběratele. Mnohé další kresby vznikly ještě na počátku 40. let 18. století a také 35 leptů, provedených podle vybraných obrazů ze sbírky konzula Josepha Smithe, bylo vydáno v roce 1744.  Zůstává otázkou, zda v roce 1742 Canletto skutečně pobýval v Římě, přestože z té doby pocházejí velkolepě pojaté veduty římských památek. Někteří historici umění se domnívají, že je namaloval Bernardo Bellotto, Canalettův synovec a napodobitel, který v letech 1738 až 1743 v Římě působil. V roce 1743 proto Canaletto spolupráci se svým synovcem ukončil. V malbě vedut pokračoval v Anglii, kde je jeho pobyt doložen mezi roky 1746 až 1755. V těchto letech do jeho obrazů vstupuje více zelené barvy z anglické přírody a cihlových či nafialovělých odstínů červeně londýnských budov. Canaletto zde vytvořil na 50 maleb a 30 kreseb. Počáteční fázi Canalletovy tvorby v Anglii dokládají dva širokoúhle pojaté pohledy na Londýn, které si u malíře objednal Ferdinand Filip, 6. kníže Lobkowicz. Jedná se o "Pohled na Londýn s Temží" a "Primátorská slavnost na Temži", obrazy, které Londýňané obdivovali u příležitosti oslav šedesátého výročí nástupe Královny Alžběty II. na trůn. Naopak pozdější obraz nazvaný "Hrad Warwick" ukazuje barevnost každodenního života na anglickém venkově. Postupně se však objednávky od anglických šlechtických rodů vyčerpaly, a tak se v roce 1755 Canaletto vrátil do Benátek. Zde vytvořil ještě řadu kreseb pro 12 pláten s námětem vévodských slavností, které v roce 1766 převedl do grafických listů Giovanni Battista Brustoloni (1712–1796). Již koncem anglického pobytu Canaletto začal malovat i interiéry zajímavých budov a pokračoval v tom i v Benátkách. Dokládá to kresba "Zpěváci ze sv. Marka", kterou Canaletto sám datoval. Patří k jeho posledním pracími, neboť o dva roky později Canaletto v Benátkách zemřel.

Umělecko-historický význam Canalettova díla.

Canaletto je v benátském malířství 18. století osobností ojedinělou pro realistické pojetí pohledu na města, které je v mnoha ohledech odlišné od pouhého popisu. Pro jeho tvorbu je typické architektonické "capriccio", žánr, jehož si oficiální osobnosti té doby obzvláště cenily. Romantizmus 19. století však na Canalettovy veduty pohlížel s despektem, aby teprve 20. století ocenilo poetické kvality jeho díla.

Giovanni Antonio Canal, zvaný Canaletto (říjen 1697 Benátky - 19. nebo 20. duben 1768 Benátky), byl italský malíř a rytec, typický představitel benátského ilusionismu 18. století. Vytvořil stovky benátských vedut podle skutečnosti. Později maloval i ideální krajiny kombinované se skutečnými výjevy. Topografickou malbu městských vedut přivedl k jejímu vrcholu.

Giovanni Antonio Canal (18 October 1697 – 19 April 1768), commonly known as Canaletto (), was a italian painter from the Republic of Venice, considered important member of the 18th-century Venetian school. Painter of city views or "vedute", of Venice, Rome, and London, he also painted imaginary views (referred to as capricci), although the demarcation in his works between the real and the imaginary is never quite clearcut. He was further an important printmaker using the etching technique. In the period from 1746 to 1756 he worked in England where he painted many views of London and other sites including Warwick Castle and Alnwick Castle. He was highly successful in England, thanks to the British merchant and connoisseur Joseph "Consul" Smith, whose large collection of Canaletto's works was sold to King George III in 1762.


Složení.

Pískovce se skládají ze zrn o průměru 0,5 (resp. 0,064) až 2 mm. Tyto úlomky jsou zbytky starších rozpadlých hornin. Vzhledem k jejich malým rozměrům mohou být tyto úlomky monominerální (tvořené jedním minerálním zrnem).  Křemen je dominantní složka pískovců - v průměru až dvě třetiny klastických úlomků představují křemenná zrna. Důvod hojného výskytu křemene je ten, že křemen je i nejběžnější složkou většiny vyvřelých a přeměněných hornin, je odolný vůči mechanickým účinkům transportu a taktéž vůči chemickému zvětrávání.  Chalcedon a opál plní v mladších pískovcích většinou úlohu cementu, ve starších jsou devitrifikované (zbavené vody z jejich struktury) a přeměněné na křemen.  Živce bývají v pískovcích zastoupeny v menší míře, protože jsou v procesu zvětrávání a transportu nestabilní. V pískovcích jsou zastoupeny všechny hlavní živcové skupiny - jak alkalické, tak i sodno-vápenaté. Přítomnost vody v pískovci způsobuje chemické změny v živcích (illitizace, kaolinizace). Výskyt živců poukazuje na aridní (pouštní) klimatické podmínky vzniku pískovce.  Slídy jsou přítomny prakticky ve všech pískovcích, větší výskyt je ale v jemnozrnnějších variantách. Výskyt určité minerální variety slíd indikuje původní horninu - muskovit je běžnější v metamorfitech, a biotit naopak v magmatitech. Glaukonit se vyskytuje výlučně v píscích a pískovcích mořského původu. Vzniká rozkladem Mg-Fe silikátů v mírně redukčním prostředí.  Uhličitany (kalcit, siderit, dolomit) plní obvykle úlohu cementu, i když kalcit (a v ojedinělých případech i dolomit) se podílí i na složení zrn.  Jako akcesorie (příměs) může být ve složení pískovců přítomná řada minerálů. Jen některé jsou však užitečné pro zjištění zdrojové oblasti. Nejvhodnější jsou k tomu těžké minerály. Jde o zrna, jejichž měrná hmotnost je vyšší než 2,8 g.cm. Jejich obsah v pískovcích obvykle nebývá větší než 1 % a závisí od četnosti jejich zastoupení v zdrojové hornině, odolnosti vůči zvětrávání, transportu a diagenetickým procesům. Význam jejich výskytu v pískovcích spočívá v tom, že na základě určité minerální asociace je možno charakterizovat zdrojovou oblast. Všeobecně platí, že čím je pískovec starší, tím je obsah těžkých minerálů nižší. Mezi těžké minerály patří turmalíny, zirkon, rutil, olivín, amfiboly, pyroxeny, ilmenit, magnetit, titanit, granáty a mnoho dalších minerálů.  Úlomky hornin jsou poslední, ale ne nevýznamnou složkou pískovců. Jejich výskyt a percentuální zastoupení opět závisí na odolnosti vůči mechanické destrukci během zvětrávání a transportu, ale svou úlohu hraje i plošný rozsah a morfologie zdrojové oblasti. Čím je reliéf členitější, tím víc litických úlomků se dostane do pískové frakce. Obdobný efekt má i větší plošné rozšíření zdrojové horniny.

Pískovcové útvary v Česku.

Od nejsvrchnější křídy až do nejmladšího terciéru docházelo k pohybům, které měly za následek přesmyky hornin a zlomy. Oblast byla mořským dnem ve starších prvohorách a k poslednímu zaplavení slanou vodou došlo v období křídy ve druhohorách před 97 miliony lety. Mořský záliv pokrýval část území Českého ráje po dobu 13 milionů let. Záplava subtropického křídového moře zanechala vrstvy pískovců a dalších usazenin, jejichž mocnost činí až 1000 m.

Skalní pískovcová města.

Pískovec často tvoří celá skalní města, tabulové plošiny, lemované pásy bohatě členěných skal. Na tváři krajiny zapracovaly slunce, mráz, vítr a voda (dohromady tvořící erozivní činitele) a vytvořily známá pískovcová skalní města. Počasí způsobuje svojí proměnlivostí déšť, mráz, tání ledu a tím také zvětrávání hornin, vznik zvětralin, jejich transport a usazování na jiném místě. Tektonikou a procesy zvětrávání byly z pískovcových desek vymodelovány krajiny skalních pískovcových měst. V Česku na severu nad hlubokým údolím Jizery se tyčí skalní města Klokočské skály, Betlémské skály, Besedické skály a Drábovny na severovýchodu ohraničuje hřeben Suché skály. Ve střední části leží Příhrazské skály, Hruboskalsko a řada menších skalních měst. Na východě jsou známé Prachovské skály. Pískovcové skály také tvoří podstatnou část Českého Švýcarska

Využití.

Po opuce nejčastěji používané v době románské byl od doby gotické pískovec pro svou dobrou opracovatelnost a širokou dostupnost nejpoužívanější stavební kámen v českých zemích. Stejně oblíbený byl i v oblasti sochařské.  Náročnost dopravy těžkého materiálu vedla v minulosti k hojné místní těžbě často málo kvalitního pískovce. Zejména venkovské sochařské památky nejednou trpí malou odolností vůči erozi povětrností. Lokality s většími ložisky kvalitních pískovců, které se naopak na významnější díla dovážely i na větší vzdálenosti, daly pískovcům jména:

Pískovec je zpevněná, klastická usazená hornina. Zjednodušeně lze horninu označit za pískovec tehdy, pokud podstatnou část tvoří zrna o velikosti 0,06 až 2 mm. Velmi časté jsou křemenné pískovce, kde podstatnou část zrn tvoří křemen. Pískovec vzniká stmelením zrn (odborně řečeno tzv. klastů - obvykle křemene, živců a horninových úlomků jako jsou např. silicity) tmelem. Tento tmel je velmi často karbonátový nebo železitý. Mezerní hmotě (např. jílovité) se říká matrix. Složení pískovce se liší podle místa výskytu. Pískovec mívá velmi různé barvy: od šedé přes žlutou až k červené (indikuje přítomnost oxidů železa), někdy může být i vícebarevný. Snadno se drolí a zvětrává. Hojně se využívá ve stavebnictví, sochařství a ke kamenickým účelům.

Sandstone is a clastic sedimentary rock composed mainly of sand-sized (0.0625 to 2 mm) mineral particles or rock fragments (clasts) or organic material.


Kvašení a složení.

Na trhu se objevuje většinou burčák vyrobený z bílých hroznů. Kvalitní burčák má světle žlutou barvu a je více nebo méně zkalen kvasným kalem, neobsahuje však žádné mechanické nečistoty ani velké shluky kvasinek. Na dně a na stěnách nádoby se může usazovat jemná usazenina. Existuje také červený burčák z modrých hroznů, ten se ale na trhu objevuje jen zřídka. V každém stádiu kvašení má burčák své nadšené obdivovatele. Na ten správný okamžik, kdy je v optimu obsah cukru, alkoholu a aktivní účast kvašení (kdy burčák tzv. ""vaří""), vydrží však vinaři čekat i dlouho do noci. Právě pro aktivitu kvašení je velice často vyhledáván také lidmi se zažívacími potížemi. Obsahuje významné množství vitamínů a dalších složek, které ten pravý burčák utváří, tj. přírodní cukr, značná ovocnost jak v chuti tak vůni, přiměřená kyselinka a kvasinky rodu Saccharomyces.  Dle stadia prokvašení rozlišujeme:

Právní definice.

Český vinařský zákon stanovuje, že se pod názvem "burčák" smí prodávat výhradně produkt vyrobený z letošních tuzemských hroznů révy vinné a že k jeho prodeji smí docházet pouze v období od 1. srpna do 30. listopadu příslušného kalendářního roku.  Ustanovení omezující původ hroznů na Českou republiku bylo napadeno ze strany Evropské unie, podle které je v rozporu s pravidly volného obchodu.

Rozšířenost.

V České republice se pije hlavně na Moravě. V sousedním Rakousku, Německu a na Slovensku je tento nápoj také značně oblíbený. V jiných zemích jeho konzumace není příliš rozšířena a ve většině jazyků ani neexistuje příslušné slovo.

Burčák je částečně zkvašený mošt z plodů révy vinné, který obsahuje vyvážený a chuťově harmonický poměr alkoholu, cukru a kyselin. Jde o meziprodukt při výrobě vína, který bývá k dispozici několik dní po začátku kvašení moštu. Obsah alkoholu bývá zhruba 1–7 %.

Federweisser (also Federweißer, from German "Feder", "feather", and "weiß", "white"; from the appearance of the suspended yeast, also known as "Sturm", from German "Sturm", "sturm" in Austria), is an alcoholic beverage, typically 4% alcohol by volume, although versions of up to 11.5% alcohol by volume are not uncommon. (In contrast to all other alcoholic beverages, the alcohol content stated on a bottle of Federweisser is inconclusive, and presents an uppermost limit, not the actual content at any given time.) It is the product of fermented freshly pressed grape juice, known as "must". The term in principle includes all stages of fermentation from must to finished wine.


Historické pozadí.

V Číně se v době před Hnutím sta květů (tedy období druhé poloviny roku 1955) zrychlovalo tempo socialistické transformace. Uspíšil se proces kolektivizace zemědělství a rovněž mnoho zemědělců bylo nuceno přecházet z oboru zemědělství k průmyslu. Tím, jak docházelo ke kolektivizaci, byli zemědělci nuceni vstupovat do družstev. Mao Ce-tung chtěl, aby do roku 1957 prošla kolektivizací až polovina rolníků. V červenci 1955 zemědělská družstva sdružovala 63 procent veškerého venkovského obyvatelstva a na konci roku 1956 už zbývala pouhá tři procenta samostatně hospodařících rolníků. Z ideologického hlediska se dá říci, že tato kampaň za zrychlení byla úspěšná, ovšem z hlediska ekonomiky se jednalo o debakl. Rolníci ve družstvech přestali být motivováni k práci, a tak začaly klesat odvody zemědělských plodin. To vše byla vyšší inteligence s to vidět, ovšem kvůli tomu, že Mao Ce-tung spatřoval v intelektuálech hrozbu, postaral se formou odstrašujících případů o to, aby inteligence nepromluvila a nebouřila se. Nicméně v Číně na počátku roku 1956 chyběla kvalifikovaná pracovní síla; Číně scházeli inženýři a vědci, a tak se Peking snažil vytvořit příznivější atmosféru, aby je nalákal zpět z Ameriky či Evropy. Po dlouhodobém pronásledování osob se samostatnou myšlenkou, během kterého Čínu zavalila vlna sebevražd, započala mírná liberalizace a mír. Na základě oživování kulturního a společenského života pak Mao Ce-tung pronesl větu "„Ať rozkvete sto květů, ať soupeří sto škol”" (pinyin: Bǎihuāqífàng, bǎijiāzhēngmíng, zjednodušená čínština: 百花齐放,百家争鸣). Do konce roku 1956 byly položeny základy kampaně, jež měla přimět stranu k citlivějšímu a vnímavějšímu přístupu k přáním lidu a uvolnění tvrdé kázně mělo posloužit jako pojistný ventil, kterým unikne přebytečná pára nespokojenosti.

Hnutí sta květů.

V květnu roku 1956 přednesl Mao Ce-tung na zasedání Státní rady Čínské lidové republiky novou politiku pro vědu a kulturu. Název této kampaně pochází z dvojverší z období dynastie Čou 1222-225 př. n. l. (pinyin: Zhōu, zjednodušená čínština: 周). Přesné obsahy jeho původních projevů nejsou známy. Známy jsou pouze z interpretací jiných zplnomocněných osob, neboť tak mohl Mao obvinit dané autory, že jeho slova vyložili špatně. Komentář k hnutí sta květů interpretoval Lu Ting-ji (pinyin: Lù Dìngyī, zjednodušená čínština: 陆定一). "„Vyzval ke kritice KS Číny, protože, jak tvrdil, může být užitečná především pro samotnou komunistickou stranu, stejně jako je dobře míněná kritika užitečná každému myslícímu člověku. Kritizujícím pak zaručil absolutní beztrestnost.“" Tak započala vlna kritiky ze strany inteligence. 7. ledna 1957 dokonce vyšel v Žen-min ž‘-pao (pinyin: Rénmín Rìbào, zjednodušená čínština: 人民日报) dopis konzervativní skupiny straníků, kteří se vyjadřovali negativně ke kritikám namířeným proti straně. Tím, že Mao Ce-tung nechal jako reakci na dopis otisknout svůj nesouhlas s ním, rozpoutal ještě větší mylný pocit svobody volně se vyjadřovat. Začaly vznikat různé semináře, kde se probíraly nedostatky strany či se vylepovaly protistranické plakáty. Velmi často bylo KS vytýkáno nepatřičné zacházení s inteligencí, považovanou "„v jednu chvíli za psí výkaly a 10 000 uncí zlata okamžik nato“". V soukromí však Mao Ce-tung jednal jinak. Svým nejbližším stranickým kolegům sdělil, že kritizující jednají naprosto špatně a že svobody, kterou považují za nedostatečnou, není málo, ale naopak příliš mnoho.

Hnutí za nápravu stylu práce.

Dalšími fázemi Hnutí sta květů pak byla Hnutí za nápravu stylu práce (pinyin: zhěngfēngyùndòng, zjednodušená čínština: 整风运动) a následně Kampaň proti pravičákům (pinyin: Fǎnyòupài Dòuzhēng, zjednodušená čínština: 反右派们争). O prvním z nich, tedy Hnutí za nápravu stylu práce, vypukla po zveřejnění upraveného projevu Mao Ce-tunga „O správném řešení rozporů uvnitř lidu“ (pinyin: guānyú zhèngquè chǔlǐ rénmín nèibù máodùn, zjednodušené znaky: 关于正确处理人民内部矛盾), přednesený 27. února 1957 na zasedání Státní rady ČLR. Podstatou projevu je myšlenka, že rozpory uvnitř lidu je možno řešit metodou "jednota – kritika – jednota". V tomto projevu, zveřejněném 27. dubna 1957 v deníku Žen-min ž‘-pao, byly vypracovány instrukce ke kritice metod stranických funkcionářů. Rozšířily se tak diskuze z období Hnutí sta květů (ty byly převážně společenskovědní a literární) na témata nyní s politickým podtextem, např. opodstatnění vedoucí úlohy KSČ, postavení žen ve společnosti, nedokonalá lékařská péče, kritika byrokracie v okruhu Akademických věd a další. Tak započala lavina kritiky nyní nejen ze strany intelektuálů, ale rovněž straníků. K nejčastějším stížnostem patřil požadavek řízení se čistě zákony a ne přísnými nařízeními strany. Rovněž byly vzneseny požadavky na demokratičtější vedení, někteří příslušníci privilegovaných vrstev se pouštěli i do kritik zahraniční politiky.

Kampaň proti pravičákům.

V polovině července 1957 nastal obrat v kampaních, jež povolovaly kritiku strany. Byl zveřejněn původní obsah Maova projevu "O správném řešení rozporů uvnitř lidu", ve kterém bylo nyní přímo jmenováno šest kritérií, jež umožňovala kritiku. Rovněž tento původní projev obsahoval odstavec, kde Mao tvrdí, že v Číně stále existují kontrarevolucionáři, jejichž projev je třeba potlačit. Tvrdil, že mezi novými členy z řad intelektuálů je mnoho těch, kteří mají myšlení, jež v rozporu se stranickou ideologií popírají stranického ducha a třídní povahu tisku. Výsledkem tohoto boje bylo zadržení 520 tisíc občanů, kteří byli nuceni k převýchově prací či byli vyhnáni na venkov, kde se měli učit od rolníků správnému třídnímu uvědomění.  Historikové se neshodnou, zda Mao byl překvapen masivní kritikou z kampaně Hnutí sta květů a ta ho přiměla k vyvolání Kampaně proti pravičákům anebo Hnutí sta květů zamýšlel rovnou k odhalení lidí kritických a tím v jeho očích i nepřátelských vůči režimu.

Hnutí sta květů bylo období let 1956–1957, během něhož Komunistická strana Číny povolila otevřené vyjadřování názorů na komunistický režim včetně kritiky strany, čímž chtěla získat reflexi od inteligence.

The Hundred Flowers Campaign, also termed the Hundred Flowers Movement (), was a period in 1956 in the People's Republic of China during which the Communist Party of China (CPC) encouraged citizens to express openly their opinions of the communist regime. Differing views and solutions to national policy were encouraged based on the famous expression by Communist Party Chairman Mao Zedong: "The policy of letting a hundred flowers bloom and a hundred schools of thought contend is designed to promote the flourishing of the arts and the progress of science". The movement was in part a response to the demoralization of intellectuals, who felt estranged from the Communist Party.