Území.

Charakteristika osídlení.

Jak napovídá cizojazyčné označování uvedeného etnika, domovem této skupiny obyvatel Jižní Ameriky je poušť Atacama v Andách. Tito lidé od pradávna obývali oázy, údolí a soutěsky v oblasti Salar de Atacama a v povodí řeky "Loa" v regionu Antofagasta v Chile, menší populace jsou též v oblasti Puna na severozápadě Argentiny a v jihozápadní hornaté oblasti Bolívie.  Různé zdroje se při uvádění počtu příslušníků tohoto etnika poněkud rozcházejí. Dle závěrečných výsledků sčítání obyvatelstva Chile v roce 2002 náležel Atacamům zhruba tříprocentní podíl z celkového počtu příslušníků jednotlivých etnik na území Chilské republiky. Jiný zdroj uvádí, že na území Chile bylo na počátku 21. století evidováno zhruba 21 000 obyvatel, přináležejících k "atacameños". Mezi jednotlivými komunitami Atacamů existují určité kulturní rozdíly.

Přírodní a klimatické podmínky.

Klima je v této oblasti naprosto extrémní, s minimem srážek a velkými teplotními rozdíly mezi dnem a nocí. Zdrojem vody jsou řeky Loa, Salado a Vilama a některé místní louky a mokřady. Vegetace má vysokohorský charakter, z živočichů se zde vyskytují například lišky, pásovci, lamy guanaco a vikuně, viskači z čeledi činčilovitých, kondoři, plameňáci a husy.

Historie.

První obyvatelé přišli do oblasti pouště Atacama na konci poslední doby ledové, t. j. kolem 10 000 let před n. l., kdy v této krajině existovala velká jezera a mohutné řeky.

Způsob života.

V nejstarším období byli Atacamové kočujícími lovci, následujícími stáda zvěře. Používali kamenné a obsidiánové nástroje. V té době jim jako útočiště sloužily jeskyně a skalní převisy. Později se tito obyvatelé pouště začali věnovat i zemědělské činnosti a v období kolem 2000 – 1000 př. n. l. postupně přešli k usedlému způsobu života. Hlavním zdrojem obživy se stal chov lam a pěstování kukuřice.  Atacamové v té době již pro svou potřebu vyráběli textil a keramické předměty. Keramika byla zpočátku zdobena antropomorfními motivy, pozdější tzv. černá keramika se vyznačovala geometrickými vzory. Sůl a potřebné kovy získávali Atacamové z místních zdrojů – sůl na pláni Salar de Atacama v Chile, měď v severochilské lokalitě Chuquicamata a zlato v dolech ve stratovulkanickém komplexu Incahuasi, který se nachází na hranicích mezi Chile a Argentinou. Vesnice, budované těmito atacamskými zemědělci, tvořila zděná kruhová obydlí s kónickými střechami, jak to například dokládají pozůstatky někdejší obce Tulor necelých 8 km jihovýchodně od San Pedro de Atacama v chilském regionu Antofagasta. Tato obec (tzv. aillu) zde existovala zhruba od roku 800 př. n. l. Později kolem r. 900 n. l. atacamské obyvatelstvo vybudovalo poblíž opevněné město Quitor. V soutěsce "Quebrada de" "Jere" jižně od San Pedra de Atacama, kudy v historických dobách procházela významná karavanní stezka, se dochovaly petroglyfy původních obyvatel. Jinými historickými lokalitami jsou Lasana ("Pukará de Lasana" – "Pevnost Lasana") v chilské provincii Calama, Chiu Chiu, Calama, San Pedro de Atacama, Toconao, Peine, Tilomonte a další. Předpokládá se, že původním obyvatelům Atacamy náleželo i město Tastil v provincii Salta na severu Argentiny, které bylo po vpádu Inků v 15. století opuštěno.

Náboženství.

Atacamové věřili v různá božstva. Součástí duchovního života Atacamů bylo uctívání významných hor, považovaných za posvátná sídla bohů. Takovou horou byl například Licancabur, téměř 6000 metrů vysoký stratovulkán na hranicích Chile a Bolívie. K těmto horám se obyvatelé Atacamy obraceli jako k symbolům, zaručujícím dobrou úrodu, bohatství, zdraví a prosperitu. Atacamové věřili v život po smrti a své zesnulé vybavovali různými předměty na dalekou pouť. V období let 400 – 1100 n. l. do života a náboženství Atacamů vlivem obchodních kontaktů s jinými územími pronikla kultura Tiwanaku i s průvodními znaky. V 15. století dobyl vlast Atacamů incký vláce Tupay Yupanqui a kolem roku 1450 ovládla území původních obyvatel Atacamy Incká říše. To se projevilo příklonem místního obyvatelstva k uctívání Slunce a také k užívání některých halucinogenních drog. K prvním střetnutím původních obyvatel se španělskými conquistadory došlo v roce 1536. Pod španělským vlivem se původní obyvatelé postupně přiklonili ke katolictví.

Atacamové, španělsky atacameños (v Chile) nebo atacamas (v Argentině), též apatamas, alpatamas, kunzas, Likan-Antai, Likanantai nebo Lickanantai v jazyce kunza (tento izolovaný jazyk zanikl ve 20. století), jsou etnická skupina původních obyvatel jihoamerického kontinentu. Jméno etnika "likanantai" v jazyce kunza (název jazyka pochází z výrazu "ckunza", t. j. "naše") znamenalo "obyvatelé území".

The Atacama people, known as atacameños or atacamas in Spanish and Kunzas, Likan-antai or Likanantaí in English, are indigenous people from the Atacama Desert and altiplano region in the north of Chile and Argentina and southern Bolivia.


Historie.

Zemské volby v Sársku 2009.

Poprvé došlo k realizaci této uvedené koalice v rámci zemské koalice Křesťanskodemokratické unie (CDU), Svobodné demokratické strany (FDP) a Spojenectví 90/Zelených v německé spolkové zemi Sársko v roce 2009, a to zhruba šest týdnů po volbách. Sárským ministerským předsedou byl tehdy zvolen Peter Müller (CDU), v srpnu roku 2011 jej vystřídala v úřadu jeho stranická kolegyně Annegret Krampová-Karrenbauerová (CDU), která avšak následně uzavřenou Jamajskou koalici neudržela a v lednu roku 2012 ji byla nucena kvůli rozporům uvnitř FDP rozpustiti. Po ukončení tzv. Jamajské koalice byla v Sársku pod jejím vedením vedena jednání o uzavření tzv. velké koalice se sociálnědemokratickou stranou (SPD).

Zemské volby ve Šlesvicku-Holštýnsku 2017.

Po zemských ve Šlesvicku-Holštýnsku, jež se konaly na začátku května 2017, ve kterých ztratila sociálnědemokratická strana (SPD) pod vedením svého ministerského předsedy Torstena Albiga vládnoucí pozici v této spolkové zemi, a to ve prospěch vítězné křesťanskodemokratické unie (CDU), byla uzavřena jamajská koalice pod vedením nově nastupivšího ministerského předsedy Daniela Günthera (CDU).

Rozhovory o jamajské koalici pro spolkovou vládu 2017.

Volby do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 přinesly velký úspěch FDP, když získala 10,4 % tzv. druhých hlasů ("Zweitstimme") a po čtyřech letech se opět vrátila do celoněmeckého parlamentu. Velká zásluha na tomto úspěchu se přisuzuje předsedovi strany Christianu Lindnerovi.  Obě doposud opoziční resp. v Bundestagu nezastoupené strany, tedy Zelení (získali 8,9 % druhých hlasů ve volbách) a FDP, ihned po volbách v zásadě vyhlásily svou ochotu vyjednávat o vzniku vlády tzv. jamajské koalice pod vedením dosavadní kancléřky Angely Merkelové (CDU/CSU). Bylo však zjevné, že pro svou účast tyto dvě „malé“ strany zamýšlely klást dalekosáhlé požadavky. Podle zprávy listu Rheinische Post, převzaté také deníkem Frankfurter Allgemeine Zeitung, se již během prvního týdne po volbách ze dne 24. září 2017 setkali vedoucí představitelé těchto dvou stran, aby projednali možnosti společného odsouhlaseného postupu. Za FDP se setkání měli zúčastnit předseda strany Christian Lindner, místopředseda Wolfgang Kubicki a generální sekretářka Nicola Beerová. Za Zelené to měli být předseda strany Cem Özdemir, předsedkyně poslaneckého klubu Katrin Göring-Eckardt a ministr životního prostředí ve spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko Robert Habeck. FDP chtěla podle těchto zpráv požadovat pro sebe velmi vlivné ministerstvo financí, jehož dosavadní šéf Wolfgang Schäuble na tuto funkci brzy po volbách rezignoval a stal se předsedou Bundestagu. Kromě toho měla FDP v úmyslu požadovat ministerstvo spravedlnosti a jedno další ministerstvo. Zelení by rádi dostali ministerstvo zahraničí, ministerstvo životního prostředí a rovněž jedno další ministerstvo.  Po pět týdnů trvajících rozhovorech, oficiálně označených jako sondování a ne jako vyjednávání, o možnosti vzniku nové vlády, těsně před půlnocí v neděli 19. listopadu 2017, opustil předseda FDP Christian Lindner spolu se svými stranickými kolegy zasedání v Berlíně a oznámil, že jeho strana FDP toto neúspěšné sondování za sebe ukončuje. Tím je prakticky vyloučen původně nastíněný vznik tzv. jamajské koalice. Důvodem pro postup FDP jsou nepřekonatelné rozpory se Zelenými, zvláště v otázce přistěhování rodinných příslušníků již v Německu bydlících uprchlíků, kteří nemají nárok na azyl nebo jinou formu trvalého pobytu. O dalším postupu se zatím úřadující spolková kancléřka Angela Merkelová dne 20. listopadu 2017 radila se spolkovým prezidentem Frankem-Walterem Steinmeierem. Protože Martin Schulz, předseda Sociálnědemokratické strany Německa (SPD) v tentýž den opět vyloučil pokračování tzv. velké koalice s CDU/CSU v tomto legislativním období, naskýtá se prakticky jen možnost předčasných voleb. I ta je však spojena s velkými překážkami vzhledem k právním předpisům v německé ústavě. V této věci má značné pravomoci spolkový prezident.

Jamajská koalice (něm. "Jamaika-Koalition", také "jamajské společenství", "jamajský semafor" nebo hovorově "Schwampel" (z německého "schwarze Ampel" "černý semafor“, protože se od "Ampelkoaliton", červen-žluto-zelené koalice liší černou barvou) je v Německu hovorové označení koalice pravo-zelených stran. Odkazuje na barvy přisuzované politickým stranám veřejností a médii, které se shodují s barvami na vlajce Jamajky. Černá barva = na celoněmecké úrovni společenství Křesťanskodemokratické unie a Křesťansko-sociální unie Bavorska (CDU/CSU), žlutá barva = Svobodná demokratická strana (FDP), zelená barva = Spojenectví 90/Zelení).

Jamaica coalition (; also known as the Jamaica alliance, Jamaica traffic light, black traffic light or Schwampel) is a term in German politics describing a coalition among the parties of the Christian Democratic Union/Christian Social Union (CDU/CSU), Free Democratic Party (FDP), and the Green Party.


Původ a rozšíření.

Kryptomerie původně pochází z Japonska (Honšú, Šikoku a z Kjúšú) a jihovýchodní Číny (provincie Fu-ťien a Če-ťiang). Je reliktem jurského období (z doby před 208-144 miliony let).  Pěstuje se v parcích a dendrologických zahradách celého mírného pásu. Do Evropy byla introdukována v roce 1842. V Česku byla poprvé vysazena na Sychrově v roce 1845.

Popis.

Koruna je kuželovitá a v mládí úzká. S přibývajícím věkem se rozšiřuje. Kořen je kůlovitý s hustými vedlejšími kořeny. Větve jsou odstávající, u země často mohutné, svěšené k zemi, se zdviženými špičkami. Někdy se na zemi vrství. Borku má hnědou, svisle brázditou, podobnou túji. Odlupuje se v proužcích. Jehlice jsou leskle či temně zelené, srpovitě zahnuté, dlouhé 0,5–1 cm a na větvičce vyrůstají ve šroubovici, v 5 podélných řadách. Přes zimu se často zbarvují (nádechy nafialovělé, načervenalé, nahnědlé), ale neopadávají. Na starších větvích se mohou objevovat výmladky.  Samčí šištice jsou žlutohnědé, oválné, nahloučené na konci asi 1 cm dlouhého výhonku. V době zralosti jsou jasně žluté a pyl vypouštějí časně z jara. Samičí šištice mají tvar zelené růžice. Strom je tedy jednodomý. Samčí šištice jsou nahloučené na konci postranních větévek, samičí na konci prýtů. Šišky jsou kulovité, 1–3 cm dlouhé, červenohnědé, dřevnatějící; uzrávají v prvním roce. Semenné šupiny jsou 3-6zubé. Podpůrné šupiny mají nazpět ohnutý osten. Objevují se zpravidla až u 40letých exemplářů.  Výška v dospělosti dosahuje 20–40 m, v Japonsku až 60 m (70 m). Věk dožití rostliny je přibližně 350 let, ale výjimečně i 945 let. Nejvyšší evropská kryptomerie dosahuje 39,5 m výšky a roste ve Francii. České nejvyšší exempláře dosahují výšky 29 m.

Množení.

Kryptomerie japonská se množí semeny, podobně jako jedle. Jistější je výsadba v předjaří. Mladým rostlinám musí být zajištěna zimní přikrývka. Semena rychle ztrácí klíčivost. Řízkuje se v sedmém měsíci. Roubování kultivarů na semenáčky nebo na zakořeněné řízky kultivaru 'Elegans' probíhá ve skleníku ve třetím měsíci.  Starší exempláře nesnášejí přesazování.

Nároky.

Půda musí být stále vlhká, protože špatně snáší delší přísušek. Půda by měla být hluboká, hlinitopísčitá a kyselá. Pro rostlinu je lepší polostín a zimní oslunění není žádoucí. "Cryptomeria" je mrazuvzdorná do (27)-30 °C. Špatně však snáší pozdní mrazíky a zřejmě i znečištěné ovzduší.  Ideální místo pro pěstování je v pásmu od 600 do 1200(-2050) m n. m. s ročními srážkami 1000–3000 mm a průměrnou roční teplotou 8-16 °C.

Užití.

Jedná se o okrasnou dřevinu často vysazovanou pro svůj charakteristický tvar do velkých zahrad a parků; ve své domovině je oblíbená také v tamních chrámových parcích a zahradách. Druh je poměrně dosti variabilní. V kultuře se objevují i některé kultivary. Dřevo je lehké, měkké, ale pružné a pevné, středně trvanlivé, má růžověhnědý odstín. Je to důležitá lesní dřevina Japonska.

Kultivary.

Je známo asi 60 variet. Japonští zahradníci znají více než 200. Většina z nich není v Evropě zavedena. Nízké a zakrslé kultivary jsou vhodné do skalek, popř. teras, přenosných nádob.  Příklady:

Kryptomerie japonská ("Cryptomeria japonica") je jediný zástupce monotypického rodu kryptomerie ("Cryptomeria"). Jsou to stálezelené jehličnaté stromy. Název kryptomerie pochází z řeckého "kryptos" – tajný a "meros" – část, protože semena jsou zčásti skryta v paždí šupin.

Cryptomeria (literally "hidden parts") is a monotypic genus of conifer in the cypress family Cupressaceae, formerly belonging to the family Taxodiaceae. It includes only one species, Cryptomeria japonica (syn. "Cupressus japonica" L.f.). It used to be considered by some to be endemic to Japan (see remark below under 'Endemism'), where it is known as sugi (). The tree is called Japanese cedar or Japanese redwood in English.


UWC školy.

Následující školy jsou součástí hnutí UWC a u každé z nich je uvedený rok jejího založení.

Studium na UWC.

Vzdělání na UWC školách představuje komplexní proces, který studentům nabízí možnost objevit a rozvinout svůj potenciál, a to v rozsahu intelektuálním, morálním, estetickém, emočním, sociálním, duševním a fyzickém. UWC mise leží ve středu studia a vychází z ní sedm zásad vzdělání na těchto školách: Těchto sedm zásad vzdělání na UWC školách bylo inspirováno Kurtem Hahnem.

International Baccalaureate (IB) Diploma.

Pro většinu studentů studium na UWC škole znamená dokončení dvou let středoškolského studia, během něhož se připraví ke složení celosvětově uznávané mezinárodní maturity IB (International Baccalaureate). IB klade důraz na kritické myšlení, zdokonalování vlastního tvůrčího psaní a mezioborové úvahy. Tento intenzivní program mimo jiné cílí na všeobecné vzdělání. Vyučované předměty jsou rozděleny do šesti skupin. Tyto skupiny jsou: Studenti jsou povinni si zvolit minimálně jeden předmět z každé z prvních pěti skupin předmětů. Šestou skupinu je možné nahradit za jakýkoliv jiný předmět z ostatních skupin. Standardně student absolvuje šest předmětů, z nichž tři si zvolí na standardní a tři na vyšší úrovni. Rozdíl mezi úrovněmi spočívá v hodinové dotaci (předmětům na vyšší úrovni je věnováno více času). Nabídka vyučovaných předmětů se může na různých UWC školách lišit podle možností dané školy.  Cílem IB není vychovat jen akademicky zdatné studenty, ale mladé lidi se zájmem o prostředí a svět, ve kterém žijí. Tyto schopnosti studenti mají možnost předvést v dalších třech stěžejních komponentech programu IB:

UWC Česká republika National Committee.

Česká national committee zahájila svou činnost v roce 1999. Jejím hlavním posláním sdružení je vybírat studenty pro školy UWC a šířit ideály tohoto hnutí. Výběrové řízení je vyhlášeno většinou v půlce října a skládá se z několika kol. Důraz je kladen především na osobnost a zvídavý přístup k životu, vyspělost a intelektuální kvality uchazečů. Česká národní komise vysílá na školu UWC přibližně 4-6 českých studentů ročně a zprostředkovává stipendia, která číástečně či plně hradí jejich studium na UWC.

United World Colleges (zkráceně též UWC) je vzdělávací hnutí skládající se z 17 mezinárodních škol, národních komisí složených z více než 3000 dobrovolníků ve více než 155 zemích a krátkých vzdělávacích programů (tzv. short courses). Studenti jsou vybíráni z celého světa na základě zásluh a potenciálu. UWC nabízí různá stipendia, ale někteří ze studentů také za vzdělání platí.

UWC (or United World Colleges) is a system of fee-paying independent schools and educational programs with a stated mission of "mak[ing] education a force to unite people, nations and cultures for peace and a sustainable future". The organisation was founded on the principles of German educationalist Kurt Hahn. Most of the schools and colleges offer two-year residential programmes, for people aged 16–19 years, during which they complete the IB Diploma Programme. The organisation emphasizes the breadth of nationalities participating in its programs. UWC consists of 18 schools and colleges on five continents, several short educational programmes, and national committees in 159 countries and territories. UWC International is a UK registered charity, governed by the International Board and the International Council. The executive arm of the International Board is the International Office, located in London, United Kingdom.


Život.

Narodil se ve venkovském sídle zámožné šlechtické rodiny, asi 60 km jihozápadně od Minsku. Po maturitě studoval matematiku a fyziku na univerzitě ve Vilně, kde roku 1822 získal titul magistra. V mládí byl přítelem spisovatele Adama Mickiewicze, který ho ztvárnil jako Żegota v 2. části dramatu "Tryzny" ("Dziady"). Mickiewicz jej také uvedl do tajného spolku Filomatů (roku 1819). Během vyšetřování po jeho odhalení carskými úřady byli oba několik měsíců vězněni ve Vilniusu.  V letech 1830–31 se Domeyko zúčastnil tzv. lednového povstání proti Ruské říši. Po jeho potlačení musel odejít do exilu. V Paříži poté studoval studoval na Sorboně, Collège de France a "École des Mines" v Paříži, kde roku 1837 získal titul inženýra.  Po studiích, roku 1838, odjel do Buenos Aires. Přešel argentinské pampy i Andy a v červnu 1838 se usídlil v Chile. Ve městě La Serena vyučoval mineralogii a chemii na lyceu. U chilských úřadů prosadil založení báňských akademií ve městech La Serena a Copiapó, střediscích těžby mědi. První z nich sám vytvořil, řídil a přednášel tam. Založení druhé řídil, osobně vybral sbor učitelů, převážně Francouzů a Němců, a dohlížel na její chod. Od roku 1847 působil na univerzitě v Santiagu de Chile, kde byl v letech 1867-1883 rektorem. V roce 1848 mu vláda udělila chilské občanství.  Procestoval Pobřežní Kordilleru ("Cordillera da Costa"), hřebeny Chilsko-argentinských And i poušť Atacama. Roku 1844 žil u indiánského kmene Araukánců. Odmítal přitom, že by se vyznačovali krutostí, jak tvrdily prameny španělských conquistadorů. Vydal o kmeni i etnografickou studii.  V Chile je dodnes považován za průkopníka vědy a průmyslu, vytvořil první geologickou mapu Chile (1846). a rozvinul významným způsobem místní hornictví. Založil zde meteorologickou stanici i etnografické muzeum. Našel řadu nových nalezišť zlata i stříbra a jeden z jím popsaných minerálů (arsenid mědi) po něm rakouský mineralog Wilhelm Haidinger pojmenoval domeykit. Jako rektor reformoval univerzitu v Santiagu a na základě toho jej chilská vláda pověřila též organizací celého vysokého školství. Roku 1883 se vrátil do Evropy, ale v roce 1889 odcestoval zpět do Chile a záhy poté zemřel.

Ocenění.

Je po něm nazváno horské pásmo, obec v Chile, několik fosilních živočichů i planetka hlavního pásu číslo 2784.

Ignacy Domeyko (také Domejko), 3. červenec 1802, Niedżwiadka u Miru, dnes Bělorusko – 23. listopad 1889, Santiago de Chile, byl polsko-chilský geolog, mineralog, cestovatel a etnograf narozený na území dnešního Běloruska.

Ignacy Domeyko or Domejko, pseudonym: "Żegota" (, ; 31 July 1802 – 23 January 1889) was a Polish geologist, mineralogist, educator, and founder of the University of Santiago, in Chile. Domeyko spent most of his life, and died, in his adopted country, Chile.


Původ a rodina.

Narodila se jako druhá dcera arcivévody Albrechta Bedřicha Rakouského, knížete Těšínského a princezny Hildegardy Luisy Bavorské.  Svá jména dostala po sestrách své matky: Matildě Karolíně (1813–1862), velkovévodkyni Hesenské, Adelgundě (1823–1914), vévodkyni z Modeny a Alexandře Bavorské (1826–1875), se kterými měla její matka velmi blízký vztah.

Život.

Přátelila se např. s arcivévodkyní Marií Terezií, pozdější bavorskou královnou, která byla přibližně stejného věku jako Matylda a byla nevlastní dcerou jejího strýce arcivévody Karla Ferdinanda.  V létě roku 1861 se poprvé setkala s arcivévodou Ludvíkem Salvátorem Toskánským během jeho návštěvy císaře Františka Josefa I. Již od prvního setkání k sobě cítili Matylda a Ludvík silnou náklonnost. Nikdy však nedošlo ani k zasnoubení páru, i když se o to Ludvík Salvátor všemožně snažil. Matylda se totiž měla stát budoucí italskou královnou jako manželka tehdy ještě korunního prince Umberta Savojského.

Nehoda.

Dne 22. května 1867 se stala tragická nehoda, při niž Matylda utrpěla těžké popáleniny na celém těle, zejména v obličeji a na hlavě. Nikdy se však nepodařilo zjistit, co vlastně se skutečně stalo. Ve svém pokoji se měla připravovat na procházku se svým otcem. Tam se také našly na zemi pohozené zápalky.  Podle neoficiální verze se uvádí, že ve své ložnici zkoušela kouřit, i když věděla, že její otec s něčím takovým nesouhlasí. Když jej však slyšela přicházet, schovala v panice za záda zapálenou cigaretu, od níž nešťastnou náhodou vzplály její tylové šaty. Zemřela po necelých 14 dnech plných utrpení a bolesti, dne 6. června 1867 na zámku Hetzendorf u Vídně. Její milovaný Ludvík byl o jejím zdravotním stavu denně informován. Nikdy se neoženil. Matylda byla pohřbena v císařské hrobce vedle své matky a bratra. Pohřeb se konal 11. června 1867.

Matylda Marie Adelgunda Alexandra Rakousko-Těšínská (25. ledna 1849, Vídeň – 6. června 1867, zámek Hetzendorf u Vídně) byla rakouská arcivévodkyně z rakousko-těšínské větve habsbursko-lotrinské dynastie.

Archduchess Mathilde of Austria (Mathilde Marie Adelgunde Alexandra; 25 January 1849, in Vienna – 6 June 1867, in Schloss Hetzendorf near Vienna) was an Austrian noblewoman. She was the second daughter of Archduke Albert, Duke of Teschen and Princess Hildegard of Bavaria (1825–1864).


Děj.

Eyal pracuje jako zabiják pro Mosad. Po návratu z mise v Istanbulu nalezne svou ženu mrtvou. Spáchala sebevraždu a zanechala mu dopis na rozloučenou. Po měsíci mu nadřízený Menachem zadá úkol podílet se na hledání bývalého nacisty Alfreda Himmelmana, který žil od války v Argentině a Mosad jej ztratil z dohledu. Jeho vnučka Pia se s rodiči nestýká a žije v kibucu v Izraeli. Za ní má na dovolenou přijet její bratr Alex. Eyal, který umí německy, se vydává za pracovníka turistické kanceláře, kterou si Pia najala, aby Alex mohl cestovat po Izraeli. Alex jede ke Galilejskému jezeru, kde si chce vyzkoušet chůzi po vodě, poté jedou k Mrtvému moři. O víkendu se k nim připojí i Pia a vyjdou si večer v Tel Avivu. Alex od číšníka zjistí adresu nočního podniku, kam se všichni vypraví. Protože se jedná o gay klub, Eyal se zde necítí dobře a odejde. Alex zde potká číšníka Rafika. Druhý den jedou do Bejt Džaly, protože Rafik je Arab. Eyal s Piou jdou ke Zdi nářků. Eyal má s Rafikem později konflikt kvůli ceně bundy, kterou si koupil Alex. Alex má Piu přesvědčit, aby přijela do Německa na otcovy narozeniny. Alex se teprve v Izraeli dozvídá, že jejich děd stále žije a kvůli tomu se Pia nepohodla s rodiči a žije v Izraeli. Alex se vrací zpět do Berlína. Mosad se díky odposlechu dozví, že Alfred Himmelman je v Německu a Eyal jede navštívit Alexe, aby s ním odejel na rodinnou oslavu. Alex Eyalovi ukazuje noční Berlín. Na stanici Alexanderplatz jsou napadeni třemi opilci a ukáže se, že Eayl umí německy a je ozbrojen. Na víkend jedou k Alexovým rodičům na oslavu. Zde se objeví rovněž Alfred Himmelman. Eayl jede za Menachem a dostane od něho pokyn Himmelmana zabít. Dozví se, že se nejedná o oficiální akci Mosadu, ale Menachovu pomstu. V době jeho nepřítomnosti ho Axel hledá a objeví, že pracuje jako agent. Eayl se vrací pozdě v noci s jedem, ale není schopen nemohoucího muže ve spánku zabít. Namísto něho Axel uzavře nemocnému přívod kyslíku a tak ho udusí. Po dvou letech jsou Eayl a Pia manželé a mají dítě.

Walk on Water (tj. "Kráčet po vodě", hebrejsky "ללכת על המים ") je izraelsko-švédský hraný film z roku 2004, který režíroval Eytan Fox. Film o agentovi Mosadu pátrajícím po bývalém nacistovi měl světovou premiéru na Berlínském mezinárodním filmovém festivalu 5. února 2004.

Walk on Water (original Hebrew title: ללכת על המים; English transliteration: "Lalekhet Al HaMayim") is a 2004 Israeli film directed by Eytan Fox and starring Lior Ashkenazi, Knut Berger, and Caroline Peters. The screenplay was written by Gal Uchovsky. Most of the dialogue takes place in English, although there is much in Hebrew and German. Its name derives in part from Jesus' walking on water.


První série.

V době svého představení se Alfa Romeo 166 prodávala se třemi benzínovými motory o objemu 2-3 litry a s naftovým 2.4 JTD s přímým vstřikováním Common Rail. Pouze pro italský trh byl určen přeplňovaný benzínový dvoulitr 2.0 TB, který spadal do výhodnější daňové sazby než větší obsahové šestiválce. Všechny motory splňovaly emisní normu Euro 2. Modely 2.5 a 3.0 V6 byly vybaveny brzdami Brembo o čtyřech pístkách na přední nápravě, ale s motorem 2.4 JTD se toto provedení nedělalo. Naftové motory i přes nižší výkon zajišťují autu slušnou dynamiku a jsou velice povedené. !Model!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Přeplňování!Max. výkon
[kW při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]!Poznámka! colspan="11" |Zážehové motory ! colspan="11" |Vznětový motor
  Od roku 2001 byly nabízené motory upraveny pro emisní normu Euro 3. Model 2.0 TB se už dále nevyráběl. !Model!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Přeplňování!Max. výkon
[kW při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]! colspan="10" |Zážehové motory ! colspan="10" |Vznětové motory

Druhá série.

V roce 2003 podstoupila Alfa 166 facelift, který změnil především přední část. Nové světlomety byly výrazně větší, trojúhelníková maska chladiče dostala nový tvar a byla protažena až do nárazníku. Nicméně byly provedeny i některé změny v interiéru, např. trojramenný volant a celobéžový interiér. Design se tak přiblížil novému modelu GT a faceliftované 156. Po technické stránce dostala naftová 2.4 dvacetiventilovou hlavu, větší turbo a výkonnější Common rail vstřiky. To pomohlo zvýšit výkon na 129 KW. Také se začaly montovat silnější brzdy i do naftového modelu. !Model!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Přeplňování!Max. výkon
[kW při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]! colspan="10" |Zážehové motory ! colspan="10" |Vznětové motory  </table

Alfa Romeo 166 je automobil se sportovnějším záměrem vyšší střední třídy vyráběný v letech 1998 až 2007 italskou automobilkou Alfa Romeo, který nahradil předchozí typ 164. Extravagantní design ve stylu menšího modelu 156 vznikl v designovém centru Alfa Romeo pod vedením Waltera de Silvy. Na výběr bylo z několika barev interiéru, a to buď v látkovém nebo koženém čalounění.

The Alfa Romeo 166 (Type 936) is an executive car produced by the Italian automaker Alfa Romeo, between October 1996 and June 2007. The car was designed by "Centro Stile Alfa Romeo", under the control of Walter de Silva, and was facelifted in September 2003.


Aengusův obor působnosti.

Aengus je, podobně jako velšský Mabon archetypálním "mladým mužem" či "božským mladíkem". Aengus fungoval jako bůh plodnosti a úrody. Na základě své úlohy v mýtech je pokládán za patrona milenců v nesnázích (bývá označován za irského boha lásky, ale také osudné lásky, která může skončit smrtí), a přestože sám nebyl zobrazován jako bard, je také patronem básníků a hudebníků.

Mýty o Aengusovi.

V jednom z nejstarších mýtů, ve kterých vystupuje, pomohl Aengus prchajícím milencům Diarmuidovi a Grainne uniknout před hněvem Grainnina manžela Fionna MacCumhala, když pro ně u něj vyprosil slitování. Také pomohl smrtelné dívce Étain, do které se zamiloval bůh Midir, přestože už měl za manželku Fuamnach. Fuamnach Étain ze žárlivosti několikrát proklela - proměnila ji v jezírko, červa a v purpurovou mouchu, kterou nakonec nechala odfouknout magickým větrem. Aengus ji však zachránil a ubytoval ve svém paláci na řece Boyne. Svou mocí kletbu částečně zrušil, takže Étain od soumraku do úsvitu znovu nabývala lidské podoby. Posléze byla jako moucha znovu odfouknuta a spadla do poháru s pitím, které pak i s mouchou vypila Etar. Étain se znovu narodila o 1000 let později, ale Midir si ji nakonec našel i v její nové inkarnaci.  Také sám Aengus byl zasažel „nedosažitelnou“ láskou - zamiloval se do Caer Ibormeith, dívky, kterou viděl ve snu. Nakonec se mu ji podařilo vypátrat u jezera, kde se každý druhý rok o svátku Samhain spolu se svými družkami měnila v labutě. Caeřin otec Aengusův zájem o svou dceru odmítl, a tak se Aengus o Samhainu také proměnil v labuť a spolu s Caer zazpívali kouzelnou labutí píseň, která celé Irsko uspala na tři dny. Během této doby oba uprchli do Aengusova sídla na Boyne.

Aengus (čti "óngas" nebo "eingas") je irský keltský bůh z rodu Tuatha Dé Danann, syn Dagdy a Boann. Dalšími variantami jeho jména jsou Oenghus a Aonghus. Jeho příjmení je MacOg (Mac In Óc), což znamená "syn mladých" nebo "syn panny". Toto přízvisko získal kvůli okolnostem, jež doprovázely jeho narození. Aby se o Boannině těhotenství nedozvěděl její manžel Nechtan, Dagda přinutil slunce, aby stálo na nebesích po devět měsíců, takže měl Nechtan pocit, že uplynul jediný den.

In Irish mythology, Aengus or Óengus, also called Mac ind Óic, is one of the Tuatha Dé Danann and probably originally a god associated with youth, love and poetic inspiration. The son of The Dagda and Boann, he is also known as Maccan Óc ("the young boy" or "young son"), and corresponds to the Welsh mythical figure Mabon and the Celtic god Maponos. He plays a central role in five myths reported by medieval Irish texts.


Příběh.

Země na konci 23. století pomalu umírá. Neexistují žádné státy a národy. Vše nahradily všemocné megakorporace. Vůdci korporací z bezpečí svých vysokých věží spřádají plány, jak opustit zničenou planetu. Za nepředstavitelných nákladů jsou stavěny obrovské archy čnící k obloze. Země byla pomalu drancována, aby mohl být tak smělý plán uskutečněn. Když přišel den exodu vybraní občané korporaci se nalodili do svých lodí a opustili rodnou platetu. Miliardy lidi zůstaly na zdevastovaném povrchu a zbyla jim jen nenávist ke korporacím. Potomci zakladatelů megakorporací se vylodili na místech předem pro ně připravených. Každá korporace měla svou vizi dokonalého světa, kterou chtěla naplnit. Hrdí pionýři Kapitolu se zmocnili úrodných plání Marsu. Vstoupili na Měsíc a začali budovat Lunu, nejskvělejší město sluneční soustavy. Budovatelé Bauhausu se usadili na Venuši. Bojovali proti mocným nestvůrám a nepříznivým podmínkám a vytváří nový, dokonalý svět řádu. Ctnostní občané Mishimy vyhloubili své jeskynní města pod rozpálenými pouštěmi na Merkuru. Obrovská podzemní města se zaplnily lidmi. Imperiál se snažil vydobýt si své místo v už tak přeplněné Sluneční soustavě a posílal velké svazy Conquistadorů, aby zabírali území po celém vnitřním systému a prozkoumávali dosud neznámá území asteroidů a vnějšího systému. Megakorporace vytvořily nejskvělejší civilizace, jaké kdy lidstvo vidělo. Ale zlaté časy měly brzo skončit. Conqiustadoři Imperiálu dosáhli Pluta a odkryli na něm tajemnou temnou desku. A tak byla na svět vypuštěna Černá symetrie a začala se roztahovat po sluneční soustavě. Jako první zamořila všechny stroje. Nejdokonalejší technologické systémy začaly selhávat. Lidstvo se ocitlo v dobách temna. Vše se hroutilo a pro vůdce korporaci nebylo nic snazšího než svalit vinu na ostatní. A tak začala válka korporací. Spojenectví se uzavírala stejně snadno, jako se vzápětí porušovala. Do této temné doby vstoupil muž naděje a vize jménem Nathaniel Durand. Měl se stát prvním Kardinálem Bratrstva. Bratrstvo hlásalo cestu míru. Durand sjednotil korporace a ukončil nesmyslné války. Mír však neměl trvat dlouho. Tajně vyslaná skupina conquistadorů přistála na desáté planetě Neru a objevila zde podivnou pečeť. Jejím rozlomením byla na svět vypuštěna Černá legie, jejíž démonické armády začaly šířit zkázu všude tam, kam vkročily. Staré sváry se opět vynořily na povrch a začala všeobecná válka.  Lidé této megakorporace pocházejí z dálného východu, hlavně z Japonska a Číny. Po velkém exodu ze Země se usídlili na planetě Merkur. Zřízením se korporace podobá tradičnímu Japonsku. Jejich hlavní specialitou je boj zblízka a velká mobilita, která nahrazuje menší odolnost vojáků. Pokud se dostanou k nepříteli na dosah svých ceremoniálních mečů, způsobí protivníkovi obrovské ztráty.  Tvoří jej původní obyvatelé Commonwealthu, tedy zemí britské koruny. Jejich novou domovinou je pás asteroidů. Jedná se o velké společenství klanů spojených pod jednou korunou. Mají ze všech korporaci nejvariabilnější armádu. Věrnost královně přísahají také divocí Wolfbaneovci, podobní dávným Skotům, kteří přijali za svůj klanový způsob života.  Původně evropská megakorporace se usídlila na Venuši. Vládnou jí čtyři vévodské rody, původem z Německa, Itálie, Ruska a Francie. Jejich vojenská síla spočívá v kvantitě, kvalitní výzbroji a těžké palebné síle. V rukou zkušeného hráče velmi nebezpeční.  Byl založený ve Spojených státech a stojí na hodnotách demokracie, akcionářství a svobodného podnikání. Mají vysoce organisovanou armádu s velkým výběrem speciálních jednotek. Disponují nejsilnějším letectvem ve hře. Jsou však slabší v boji zblízka.  Nově vzniklá korporace založená až po Velkém Exodu. Vědci Kybertroniku, navzdory nevůli Bratrstva, znovuobjevili a využili možnosti propojení strojů a lidí. Výsledkem jsou jejich mechaničtí vojáci. Výsledkem je nejkvalitnější, nejvšestranější a nejnákladnější armáda ve hře.  Nábožensky orientovaná korporace vzniklá pouze kvůli boji s Černou legií. Snaží se sjednotit ostatní korporace k boji proti silám Temnoty. Mystici bratrstva ovládají Umění, světlou magii, kterou ničí stoupence Temnoty a posilují a léčí vlastní vojáky. Kardinál sídlí na Luně, odkud koordinuje pokračující boj proti Temnotě. Velmi silní, hlavně v boji proti legii.

Kmeny Temného Edenu.

Po staletích, kdy byl povrch Země po velké katastrofě naprosto nevhodný k životu se přeživší lide pomalu odvažují vylézat ze svých podzemních úkrytů a prozkoumávají nový svět. Mnoho lidí zahynulo, ale veškerý život se stále vyvíjí, aby obstál v nových podmínkách. Přeživší lidé se stali drsnými a otužilými válečníky kdykoliv připravenými bránit své domovy proti nepřátelům.  Jejich říše se rozkládá na území dnešního Ruska. Mají nejpočetnější armádu a nejrozvinutější průmysl.  Kočovníci původem z blízkého východu. Žijí na hřbetech svých mamutů temnoty, na kterých také vyjíždějí do bitev.  Jejich domovina se rozkládá na území dnešní Francie. V dobách, kdy ostatní kmeny přečkávali v podzemních krytech, byli jejich předci nuceni zůstat na povrchu. Jako jediní se plně adaptovali a dokonce se jim daří. Mohou dýchat edenský vzduch bez plynové masky, aniž by jim hrozila jakákoliv újma na zdraví.  Luteráni se během exodu nedostali do obrovských arch a byli nuceni zůstat na Britských ostrovech. Během pohromy se Anglie spojila se starým kontinentem, když se část atlantského oceánu vypařila. Aby mohli přežít na povrchu, podstupují luteránské děti hrozný chirurgický zákrok, kdy je jim vyoperována nosní chrupavka a sešity ústa díky čemuž mají luteráni dokonale hladkou tvář. Do krku je dítěti následně voperována malá krabička, kterou dýchají a přijímají potravu. Luteráni vymysleli složitou formu posunkové řeči, aby se mohli dorozumívat i bez úst. Poslední generace navíc získali omezené telepatické schopnosti.  Apoštol války, Pán Černé technologie, 2. apoštol  Apoštol prázdnoty, Vládkyně kouzel, 1. apoštol  Apoštol bláznovství, Pán vizí, 3. apoštol  Apoštol zkaženosti, Pán všeho nečistého, Velký Poskvrnitel, 5. apoštol  Pán nevraživosti, Princ lží, 4 apoštol

Warzone je stolní, strategická, válečná hra miniatur vycházející ze světa Mutant chronicles. Hraní není pouze o simulování bitev z daleké budoucnosti, ale také o sběratelství a modelářství. Celkem je možno hrát za patnáct různých armád, které lze rozdělit na strany dobra a zla. První edice pravidel a modelů vyšla v Česku roku 1992. V současné době už se jedná o „mrtvou“ hru. Nepořádají se žádné oficiální turnaje a ani nejsou vydávány nové modely nebo zdokonalována pravidla.

Warzone is a tabletop miniature wargame based on the Mutant Chronicles universe and role-playing game. It features squad-based combat at a skirmish level, although vehicles and large models were introduced in later supplements to the main rule book.


Německé volby do říšského sněmu 1933 (březen)

Předcházející události.

Po volbách v listopadu 1932 nastal v Německu politický pat, kdy žádná politická strana nebyla schopná vytvořit fungující vládu. Kancléř Papen přišel s návrhem rozpustit sněm a nevyhlašovat nové volby. Vedl by pak dočasnou diktaturu, která by vládla, dokud by se situace neuklidnila. Ministr obrany generál Schleicher byl kvůli hrozbě vypuknutí občanské války zásadně proti a navrhl, že se sám pokusí o složení vlády z umírněných nacistů a odborářů. Prezident jeho plán přijal, odvolal Papena a jmenoval Schleichera kancléřem. Schleicherův kabinet ale podporu nedokázal získat, a tak se pokusil vyhlásit v Německu výjimečný stav. Po zamítnutí tohoto návrhu sám Schleicher rezignoval. Sesazený Papen mezitím přesvědčil prezidenta Hindenburga, že dokáže politicky nezkušeného Hitlera ovládat a navrhl vládu s Hitler jako kancléřem a sebou jako vicekancléřem. Hitlerova vláda byla jmenována 30. ledna 1933 (později byla nacisty celá událost slavena jako "Machtergreifung", německy "převzetí moci"). Hitler jako kancléř požádal prezidenta o vypsáních nových voleb, které se měly uskutečnit v březnu 1933.

Volební kampaň.

Vláda pomocí prezidentského dekretu prosadila 4. února 1933 tzv. "Nařízení říšského prezidenta o ochraně německého lidu", které výrazně omezilo možnosti shromažďování a zakázalo vydávání některých novin. Sociální demokraté v reakci na omezování občanských svobod zorganizovali 7. února 1933 v Berlíně demonstraci, které se účastnilo na 200 tisíc lidí. Nacisté začali kampaň 10. února 1933 a Hitler požádal voliče, aby mu dali čtyři roky neomezenou moc pro vypořádaní se s krizí v Německu, a pak ať ho soudí. Nacisté rozpoutali politický teror převážně proti komunistů a sociální demokratům. K tomu Hitlerova vláda 17. února povolila policii použití střelných zbraní a následně byl ke každému policistovi přiřazen jeden člen polovojenských oddílů SA či SS jako tzv. "Hilfspolizei" (německy "pomocná policie"). Komunisté uspořádali svoje poslední volební shromáždění 23. února 1933, ale jejich setkání bylo během projevu Wilhelma Piecka rozehnáno policií.  Dne 27. února 1933 vyhořela budova Říšského sněmu v Berlíně. Nacisté okamžitě celou událost prohlásili za pokus o vyvolání komunistické revoluce a obvili z něho Nizozemce Lubbeho, Němce Torglera a tři Bulhary Dimitrova, Popova a Taneva, všichni byli komunisté. Prezident vydal 28. února 1933 "Dekret o požáru Říšského sněmu", který pozastavil do odvolání ty články ústavy, které se týkaly osobní svobody, svobody projevu, svobody tisku, práva na shromažďování a poštovního tajemství. Noviny podporující komunisty a sociální demokraty byly na 14 dní zavřeny. Kanceláře Komunistické strany byly uzavřeny a komunističtí poslanci s jejich úředníky vsazeni do ochranné vazby. Přední představitelé komunistů, sociálních demokratů ale i intelektuálů začali být posíláni do čerstvě zřízených koncentračních táborů. Za mřížemi skončilo na 4 tisíce komunistů včetně jejich vůdce Ernsta Thälmanna. KPD nebyla oficiálně zakázána, ale prakticky byla celá její struktura zničena. Sněm se z vyhořelého Reichstagu přesunul do budovy Krollovy opery.

Volební výsledky.

Podle očekávaní jasně vyhráli nacisté. Ačkoliv dosáhli mnohem lepšího volebního výsledku než ve volbách v listopadu 1932, vytoužené většiny ve sněmu se nedočkali. Zisk 43,9 % znamenal pro Hitlera velké zklamání. Na druhou stranu potencionální spojenci, nacionalisté z DNVP, získali 8 %, a to už na většinu stačilo. Nejsilnější pozice NSDAP potvrdila ve východních oblastech (obvody Východní Prusko, Pomořansko, Frankfurt nad Odrou), kde měli více než 50 % hlasů.  Největšími poraženými voleb byli, podle předpokladů, komunisté, kteří ztratili 1 voličů (tj. celou čtvrtinu hlasů). Mnoho voličů přešlo pod vlivem propagandy nebo politického teroru od nich přímo k nacistům nebo volili sociální demokraty. SPD si udržela své pozice převážně díky hlasům z Berlína a Saska. Katolické Centrum a Bavorská lidová strana taktéž neztratili své pozice v západním Německu respektive v jižním Bavorsku. Obvody Kolín nad Rýnem-Cáchy a Koblenz-Trevír byly jediné obvody, kde se nacistům nepodařilo zvítězit.

Následující události.

Zvolení komunističtí poslanci nebyli po volbách vpuštěni do sněmu a jejich mandáty byly anulovány. Hitlerova NSDAP vytvořila koalici s nacionalisty z DNVP a mohla vládnout s pohodlnou většinou 340 poslanců ze 647 zvolených (bez komunistů to bylo prakticky ve sněmu pouze 566 poslanců). Pro schválení zmocňovacího zákona, který by dal Hitlerovi neomezenou moc na následující 4 roky, ale potřebovali nacisté 2/3 hlasů ve sněmu. Klíčová byla dohoda s katolickým Centrem, které slíbilo podporu při hlasování výměnou za ratifikaci Říšského konkordátu. Hlasování o zmocňovacím zákoně proběhlo 23. března 1933. Po dohodě Centra s nacisty všechny menší strany Hitlerův návrh podpořily, a to buď z přesvědčení nebo z obavy o své bezpečí. Zákon prošel v poměru 444 ku 94. Proti se postavili pouze sociálnědemokratičtí poslanci (z celkového počtu 120 bylo 26 poslanců ve vězení nebo v již v emigraci). Po schválení zmocňovacího zákona začali nacisté zpívat píseň Horsta Wessela. Nacistická diktatura byla oficiálně schválena sněmem. Dne 16. července 1933 vešel v platnost zákon zakazující všechny politické strany kromě NSDAP. Následující volby v listopadu 1933, které byly spojené s referendem o vystoupení Německa z Společnosti národů, se dala volit pouze kandidátka NSDAP.

Německé federální volby konané 5. března 1933 byly v pořadí deváté volby do říšského sněmu Výmarské republiky a poslední předválečné volby s účastí více politických stran. Volby se konaly krátce po požáru Říšského sněmu, který umožnil Hitlerovi přesvědčit prezidenta Paula von Hindenburg k přijetí dekretu o požáru Říšského sněmu. Dekret odstranil mnoho občanských svobod a umožnil zatčení vůdců Komunistické strany.

Federal elections were held in Germany on 5 March 1933, after the Nazi seizure of power on 30 January and just six days after the Reichstag fire. Nazi stormtroopers had unleashed a widespread campaign of violence against the Communist Party (KPD), left-wingers, trade unionists, the Social Democratic Party of Germany, and the Centre Party. They were the last multi-party elections in a unified Germany until 1990.


Dělení.

Rozlišují se tři stupně SA blokády, jde o analogii AV blokády, tedy poruchy vedení vzruchu z předsíní na komory. Možnosti diagnostiky SA blokády jsou však omezené, neboť na běžném (z povrchu těla snímaném) EKG se projeví elektrická aktivita síní, nikoliv však samotného SA uzlu. Porucha se často vyskytuje jen přechodně, pak je ke stanovení diagnózy nutný dlouhodobější záznam EKG. U SA blokády je normálně zachovalý převod vzruchu z předsíní na komory, na EKG je tady vlna P následovaná QRS komplexem.

Příčiny.

Přechodná porucha vedení se může objevit při předávkování některými léky (srdeční glykosidy, chinidinem či dalšími antiarytmiky), k trvalejší poruše dochází v důsledku degenerativních změn, po zánětech či při ischémii v oblasti SA uzlu.

Projevy.

Mírnější porucha, tedy dokud nedojde k výraznějšímu poklesu tepové frekvence, se obvykle neprojeví. V případě pomalejší srdeční činnosti či několikasekundovým výpadkům činnosti může docházet ke synkopám (krátkodobým poruchám vědomí), přechodným závratím, celkové slabosti, při trvající pomalé činnosti srdeční i k projevům srdečního selhání s dušností a špatnou tolerancí námahy. U nemoci chorého sinu se SA blokáda střídá s rychlou funkcí srdce při tachykardiích vycházejících z předsíní a pacient tak může pociťovat i bušení srdce.

Léčba.

V první řadě je nutné pátrat po příčině, kterou by bylo možno odstranit, zejména upravit dávkování léků. V mnoha případech ale toto řešení není možné. Pokud má nemocný potíže vyplývající z pomalé srdeční činnosti, je řešením implantace kardiostimulátoru, který generuje srdeční vzruchy místo poškozeného SA uzlu a převádí je na předsíně pomocí elektrody zavedené velkou žílou do pravé síně.

Externí odkazy.

Sinoatriální blokáda (zkratka SA blokáda) je porucha srdečního rytmu, jejímž podkladem je porušené vedení vzruchu ze sinoatriálního uzlu na srdeční předsíně.

A sinoatrial block is a disorder in the normal rhythm of the heart, known as a heart block, that is initiated in the sinoatrial node. The initial action impulse in a heart is usually formed in the sinoatrial node (SA node) and carried through the atria, down the internodal atrial pathways to the atrioventricular node (AV) node. In normal conduction, the impulse would travel across the bundle of His (AV bundle), down the bundle branches, and into the Purkinje fibers. This would depolarize the ventricles and cause them to contract.


Souhlásky.

Wylieho schéma přepisuje tibetské znaky následovně:  Poslední písmeno abecedy, nulová souhláska ཨ, se nepřepisuje. Její přítomnost lze jednoznačně poznat z výskytu slabiky, která začíná samohláskou.  Shluky souhlásek uvnitř tibetské slabiky lze reprezentovat pomocí písmen připojených před nebo za "kmenové písmeno." Výklad je jednoznačný, pokud známe pravidla tibetského pravopisu. Výjimkou je řetězec "gy-", který se může objevit s předponou "g" nebo s příponou "y". Wylieho schéma zabraňuje chybné interpretaci vložením tečky (".") mezi předponu "g" a počáteční "y". Např. གྱང "stěna" je "gyang", zatímco གཡང་ "rokle" je "g.yang".

Samohlásky.

Čtyři znaménka samohlásek (zde aplikovaná na tiché písmeno ཨ) se přepisují:  Jestliže slabika nemá explicitně vyznačenou samohlásku, vkládá se písmeno "a", protože samohláska "a" je implicitně v tibetských písmenech obsažena (např. ཨ་ = "a").

Velká písmena.

Mnohé starší systémy transliterace tibetštiny zahrnovaly pravidla pro používání velkých písmen. Velkým písmenem se nepsalo první písmeno slova, ale kmenové písmeno, jestliže první písmeno byla připojená souhláska. Tibetské slovníky se řadí podle kmenových písmen a prefixy se často ani nevyslovují, takže znalost kmenové souhlásky může pomoci s výslovností. Tato pravidla ale byla často aplikována nedůsledně a často pouze v případě, že dané slovo by začínalo velkým písmenem podle pravidel běžných v latince (tj. na začátku věty). Protože vnitřní velká písmena byla příliš těžkopádná, jejich přínos ke správné výslovnosti omezený a pravděpodobně nadbytečný pro uživatele schopného používat tibetský slovník, Wylie stanovil, že pokud má slovo začínat velkým písmenem, bude jím skutečně začínat, jak je to zvykem v západních jazycích. Takže např. tibetská buddhistická škola Kagjü se píše "Bka' rgyud", nikoli "bKa' rgyud".

Wylieho transliterační schéma je metoda přepisu tibetského písma do latinky s pomocí znaků dostupných na anglické klávesnici. Jméno jí dal Turrell Wylie, jenž toto schéma upravil v roce 1959. Následovně se z něj stala standardní metoda v pracích o tibetštině, zejména ve Spojených státech.

Wylie transliteration is a method for transliterating Tibetan script using only the letters available on a typical English language typewriter. The system is named for the American scholar Turrell V. Wylie, who created the system and described it in a 1959 paper published in the "Harvard Journal of Asiatic Studies". It has subsequently become a standard transliteration scheme in Tibetan studies, especially in the United States.


Sportovní kariéra.

Na Mistrovství Evropy v atletice 1986 zvítězila vrhem dlouhým 21,10 m. S atletikou skončila v roce 1990.

Efekty dopingu.

Kriegerové byly systematicky podávány steroidy od jejích 16 let po celou sportovní kariéru. Podle knihy Wernera Frankeho dostávala téměř 2600 miligramů steroidů v roce 1986, což je o 1000 miligramů více, než bral Ben Johnson během LOH v Soulu.  První odlišnosti charakteristické pro muže se začaly vyvíjet v jejích osmnácti letech, nakonec na ní léta dopingu zanechala řadu mužských rysů. V roce 1997 podstoupila změnu pohlaví a změnila jméno na Andreas.  Kriegerová „cítila se být mimo a neurčitým způsobem toužila být chlapcem“ ještě před tím, než podstoupila hormonální léčbu a v roce 2004 řekla v interview pro New York Times, že „je ráda, že se stala mužem“. Ale současně zdůraznila, že dávky hormonů ji zbavily práva „sama najít pohlaví, kterým chci být“. Operativní změna pohlaví dominovala v německém tisku, přitáhla pozornost široké veřejnosti k dopingu ve Východním Německu a přiměla řadu bývalých sportovců poprvé o dopingu veřejně promluvit.  Krieger v roce 2000 dodal důkazy v procesu s Manfredem Ewaldem vedoucím východoněmeckého sportovního programu a předsedou východoněmeckého Olympijského výboru a Manfredem Hoeppnerem. Dosvědčil, že podávané drogy přispěly k transsexualitě. Oba byli usvědčeni z úmyslného poškození zdraví sportovců. Ewald byl odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce 22 měsíců.  Krieger musel zanechat sportu, neboť trpěl silnými bolestmi protože v dobách, kdy užíval steroidy, navzpíral obrovské tréninkové dávky. Ještě dnes pociťuje silné bolesti boků a stehen a snáší jen mírnou námahu.

Soukromí.

Krieger se v roce 2002 oženil s bývalou plavkyní Ute Krauseovou, která je také obětí státem organizovaného podávání dopingu východoněmeckýmm sportovcům.

Andreas Krieger (narozen jako Heidi Kriegerová 20. července 1966) je bývalá východoněmecká atletka soutěžící ve vrhu koulí. Stejně jako mnoho špičkových východoněmeckých atletů byla Kriegerová systematicky a nevědomě dopována anabolickými steroidy.

Andreas Krieger (born 20 July 1966 in East Berlin) is a German former shot putter who competed on the women's East German athletics team at SC Dynamo Berlin as Heidi Krieger.


Dílo.

Z prvního, neoruského období vyniká Marfo-marijský klášter () v Moskvě postavený v letech 1908–1912. Secesní nádech má Kazaňské nádraží v Moskvě (začátek stavby 1913, dokončeno až ve 40. letech), kopírující částečně též kremelské zdi a využívající prvky tradiční tatarské architektury. Konstruktivistická byla budova dnešního ministerstva zemědělství (tehdy lidového komisariátu pro zemědělství zvaného Narkomzem), jež vznikla v letech 1928–1933. Konstruktivismem bylo ovlivněno i Leninovo mauzoleum před kremelskou zdí, které mu zajistilo přízeň mocných (byť skutečným autorem architektonického návrhu byl pravděpodobně Ščusevův podřízený v jeho kanceláři Isidore Frantsuz). Možná že i pod přímým Stalinovým vlivem také upravil styl a "stalinsko-klasicistní" ráz má Ščusevův Hotel Moskva (1932-1938) i později neblaze proslulé sídlo tajné policie NKVD Lubjanka (1940-1947), kde Ščusev upravil původní neobarokní budovu z roku 1898. Spekuluje se o tom, jakou roli měl v plánu tzv. „Sedmi sester“ (původně bylo plánováno osm), tedy sedmi velkých moskevských mrakodrapů (nejznámější je asi sídlo Lomonosovy univerzity), které jsou považovány za nejtypičtější produkt stalinského imperiálního stylu, nicméně není architektem ani jednoho z nich. Jeho posledním velkým dílem je moskevská stanice metra Komsomolskaja (), otevřená až tři roky po jeho smrti, roku 1952.  Jeho významným počinem bylo, že roku 1946 založil Muzeum architektury, které pak bojovalo proti bourání řady klášterů a jiných církevních staveb v období, kdy byly stále ve značném ohrožení.  O hodnotě jeho staveb ze stalinského období se vedly po roce 1991 široké diskuse, zejména v roce 2004, kdy byl oznámen záměr moskevských radních zbourat Hotel Moskva. Nakonec však převážil názor, že mají svoji historickou hodnotu a žádná zbourána nebyla.

Alexej Viktorovič Ščusev, (; 8. říjen 1873, Kišiněv – 24. květen 1949, Moskva) byl ruský architekt narozený na území dnešního Moldavska (tehdy Ruská říše). Jeho starší stavby byly navrženy v historizujícím, tzv. neoruském stylu (někdy též nazývaný pseudoruský či byzantsko-ruský), později čerpal i ze secese, neoklasicismu, konstruktivismu, aby se nakonec stal klíčovým představitelem architektury stalinské éry, která je někdy nazývána stalinský imperiální styl či stalinský klasicismus. Jeho nejznámější stavbou je Leninovo mauzoleum v Moskvě, na jehož návrh měl jen několik dní.

Alexey Viktorovich Shchusev (; – 24 May 1949) was an acclaimed Russian and Soviet architect whose works may be regarded as a bridge connecting Revivalist architecture of Imperial Russia with Stalin's Empire Style.


Životopis.

Castiglione se narodil v Janově. Kde se učil malovat není jasné. Možná studoval u Sinibalda Scorzy. Wittkower ho popisuje jako „vášnivého studenta“ Anthonyho van Dycka, který přišel do města v roce 1621, a Petera Paula Rubense, který žil ve městě v první dekádě 17. století a jehož obrazy zde byly snadno dostupné. Možná se učil u janovského Bernarda Strozziho. Od roku 1634 do roku 1645 žil Castiglione v Římě a poté se vrátil do Janova. Cestoval také do Florencie a Neapole. Do Říma se vrátil v roce 1647, v roce 1651 se přestěhoval do Mantovy a stal se zde dvorním umělcem u mantovského vévody Karla II. Gonzagy (31. října 1629 – 14. srpna 1665) a jeho manželky arcivévodkyně Isabelly Clary de Austria (12. srpna 1629 – 24. února 1685). Castiglione zemřel v Mantově.  Za svého života měl různé problémy se zákonem. Když Queen's Gallery (Královská galerie) v Londýně pořádala v roce 2013 výstavu jeho prací, učinila toto prohlášení: „Giovanni Benedetto Castiglione byl také násilný a prudký muž, který byl opakovaně souzen za útoky, údajně se pokusil shodit svou sestru ze střechy a ona byla nucena opustit Řím, pravděpodobně z obavy o život. Turbulence, které charakterizovaly jeho život, zastiňovaly jeho uměleckou brilanci a Castiglione se snažil dosáhnout uznání za svého života, podle soudních dokumentů.“

Umělecké úspěchy.

Castiglione byl nejen portrétista, maloval i historické stavby, krajiny, ale především vynikal jako malíř vesnických trhů a jiných venkovských scén se zvířaty. Noemova archa a zvířata vstupující do archy byla jeho oblíbeným tématem. Castiglione byl také skvělý návrhář a propagoval vývoj olejové skici (často s použitím směsi substancí). Vystavoval tato díla jako hotovu práci, třebaže dříve byly tyto práce použity pouze pro pracovní studie k jinému dílu, jak to dělal například Rubens. Znovu a znovu se vracel ke stejným tématům, ale pokaždé s výrazně odlišnou kompozicí. Také vytvořil řadu leptů (viz "The genius of Castiglione" z roku 1648). Jedním z nich je "Diogenes searching for a Man", jiné mají náboženská témata. Některé z nich jsou moralistické příběhy, jako například příběhy slepých, kteří vedou slepé. Jeho lepty jsou pozoruhodné využitím kontrastu mezi světlem a stínem a dokonce byl pro své lepty často označován jako druhý Rembrandt. V roce 1630 vystavoval své lepty podle Rembrandtových obrazů. Kolem roku 1648 vynalezl monotyp, jedinou techniku tisku, která byla italským vynálezem, a během následujících let těchto tisků vytvořil více než dvacet. Vytvořil řadu portrétů exotických, většinou orientálních mužů, ale také žen. Byly tisknuty ve velkém počtu. Mezi další témata jeho leptů patří "Diogenes s lucernou, Noe vedoucí zvířata do archy, Sv. Josef odpočívající cestou do Egypta, Kirké obklopena zvířaty, Silenus u fontány, Zrození, Vzkříšení Lazara a Genius of Castiglione."  Castiglione byl známý svým uměním malovat zvířata, většinou zvířata domestikovaná. Byla často dominantním prvkem na jeho obrazech. Například v obraze "Kristus vyhání lichváře z chrámu" není důležitá náboženská událost, ta tvoří pouze pozadí obrazu, malíř ukazuje hlavně strach zvířat, jenž je mnohem výraznější než obava lichvářů. Castiglioneovo zaměření na detail v zobrazení přírody je považováno za důkaz vlivu Scorzy a vlámského malíře zvířat a zátiší Jana Roose, který v Janově dlouhou dobu žil. Jan Roos byl zřejmě ten, kdo přesvědčil Castiglioneho, aby oživoval své náboženské a mytologické kompozice zvířaty.  V Mantově dostal své jméno Il Grechetto podle svých pastoračních obrazů. Ke stáru byl těžce postižený dnou. Jeho bratr Salvatore a jeho syn Francesco byli také malíři, malovali obrazy se stejnými tématy jako Benedetto. Je možné, že některá díla připisovaná jemu jsou ve skutečnosti jen kopie jeho prací nebo originály jeho syna či bratra. Castiglione ovlivnil také Antona Maria Vassalla (asi 1640–1660). Mezi jeho následovníky patří Giovanni Lorenzo Bertolotto z Janova, benátský Anton Maria Zanetti, Michele l'Asne, Louis de Chatillon a Coreneille Coemans.  Jeho obrazy jsou v Římě, Benátkách, Neapoli, Florencii a zejména v Janově a Mantově. Obraz "Narození Ježíše" pro janovský kostel San Luca patří mezi jeho nejslavnější obrazy a galerie Louvre vlastní osm jeho obrazů s tímto motivem. Namaloval obraz "Sv. Mary Magdalene and Catharine" pro kostel Madonna di Castello v Janově a obraz "Sv. Josef poráží Maury" pro malý kostelík v Janově Oratory of San Giacomo della Marina.

Giovanni Benedetto Castiglione (1609 Janov – 5. května 1664 Mantova) byl italský barokní malíř, grafik a návrhář janovské školy. Je znám svými lepty a je mu přičítán vynález grafické techniky monotypie. V Itálii je znám jako Il Grechetto a ve Francii jako Le Benédette.

Giovanni Benedetto Castiglione (baptized 23 March 16095 May 1664) was an Italian Baroque painter, printmaker and draftsman, of the Genoese school. He is best known now for his etchings, and as the inventor of the printmaking technique of monotyping. He was known as "Il Grechetto" in Italy and in France as "Le Benédette".


Původ a mládí.

Narodila se jako druhá dcera portugalského vévody a vzdorokrále z let (1826–1834) Miguela I. a jeho ženy Adelaidy Löwenstein-Wertheim-Rosenberg. Ze strany otce byla vnučkou Jana IV. Portugalského. Dětství a mládí prožila v Bavorsku. V roce 1873 se stala třetí manželkou rakouského arcivévody Karla Ludvíka (1833–1896), bratra císaře Františka Josefa I. Novomanželé byli oddáni mohučským biskupem Kettelerem. Porodila dvě dcery, které vychovávala spolu se čtyřmi dětmi svého muže, které měl z předchozího manželství s neapolsko-sicilskou princeznou Marií Annunziatou; stala se vlídnou a chápající matkou osiřelým dětem, jež vlastní matku kvůli její nemoci ani pořádně nepoznaly a jež k Marii Tereze úzce přilnuly. Marie Tereza byla velmi krásná a měla několik ctitelů, mezi něž patřil také korunní princ Rudolf.

První dáma u dvora.

Po Rudolfově tragické smrti v roce 1889 se stal následníkem trůnu její manžel Karel Ludvík. Marie Tereza se „po císařovně“ stala první dámou u dvora a zůstala jí i jako vdova. Po smrti císařovny Sisi se dokonce spekulovalo o jejím možném sňatku s Františkem Josefem. Svého nevlastního syna Františka Ferdinanda podporovala při jeho vážné nemoci a stála při něm i při prosazování morganatického sňatku s Žofií Chotkovou; když si František Ferdinand přes odpor císaře Františka Josefa I. Žofii Chotkovou bral, jako jediné příslušnice císařského domu se na svatbě účastnily právě Marie Tereza se svými dvěma dcerami. Také svého třetího nevlastního syna Ferdinanda Karla se zastávala při jeho volbě nevěsty nearistokratického původu, ale neuspěla. Jako jediná z rodiny chodila za arcivévodou Otou, když onemocněl syfilidou. Za jejího přispění se uskutečnil i sňatek její neteře Zity Bourbonsko-Parmské s pozdějším císařem Karlem I.  Byla umělecky založená a ráda fotografovala. V první světové válce pomáhala jako zdravotní sestra. Svého manžela přežila o čtyřicet sedm let. Pohřbena byla do kapucínské krypty ve Vídni.

Marie Tereza Portugalská (24. srpna 1855, Heubach, Bavorsko – 12. února 1944, Vídeň), byla portugalská princezna pocházející z rodu Braganzy. Sňatkem rakouská arcivévodkyně, v letech 1889–1896 manželka následníka trůnu.

Infanta Maria Theresa of Portugal (; 24 August 1855 – 12 February 1944) was a Princess of the House of Braganza. She became by marriage an Archduchess of Austria and also sister-in-law of Emperors Franz Joseph I of Austria and Maximilian I of Mexico, as well as step-grandmother of Emperor Charles I of Austria.


Historie.

Středověké počátky.

V 9. století existovala franská osada "Dicasmutha" u ústí jednoho potoka blízko řeky Yser. V 10. století zde již byla kaple a tržiště. O dvě století později získalo Diksmuide městskou listinu a roku 1270 byly vybudovány hradby. Z hlediska hospodářství bylo nejdůležitější zemědělství a produkce mléčných výrobků a lněných tkanin. Historie města od 15. století do Velké francouzské revoluce byla ovlivněna válkami, které spolu sváděly Nizozemsko, Francie, Španělsko a Rakousko, což mělo na jeho rozvoj nepříznivý dopad. 19. století bylo klidnější a ekonomicky úspěšnější.

První světová válka.

Na začátku první světové války německá vojska překročila belgickou hranici blízko Arlonu a spěchala k Severnímu moři zajistit francouzské přístavy Calais a Dunkerque. Když v říjnu 1914 německá armáda dorazila do blízkosti Diksmuide, Belgičané otevřeli hráze na řece Yser a zaplavili oblast. Řeka tak až do konce války vytvořila frontovou linii. Prvnímu útoku muselo město čelit 16. října 1914 a touto událostí začala bitva na Yseru. Na konci války bylo město v troskách a ve 20. letech 20. století bylo celé přestavěno.

Administrativní uspořádání.

Diksmuide je obec s největší rozlohou (149,40 km2) v provincii Západní Flandry. Obec dnes kromě vlastního Diksmuide zahrnuje dalších 14 bývalých obcí, které k němu byly postupně připojovány:  Obec Diksmuide sousedí s následujícími obcemi nebo jejich částmi:

Demografický vývoj.

Zdroj: NIS – Poznámka: údaje z let 1806 až 1970 včetně jsou výsledky sčítání lidu z 31. prosince; od roku 1977 se uvedený počet obyvatel vztahuje k 1. lednu

Diksmuide (francouzsky "") je město v Belgii. Je správním centrem jednoho z okresů (arrondissementů) ve vlámské provincii Západní Flandry. Má 16 466 obyvatel (1. leden 2015) a rozkládá se na ploše 149,40 km2.

Most of the area west of the city is a polder riddled with drainage trenches. The major economic activity of the region is dairy farming, producing the famous butter of.


Historie.

Původnímu centrálnímu nádraží předcházelo několik menších železničních stanic.  První železniční stanice postavená ze dřeva v roce 1847 sloužila západní železniční trati vedoucí z Kodaně do Roskilde. Ta byla později prodloužena z Roskilde do Korsør, provoz byl zahájen v roce 1856.  Plány na rozšíření železniční sítě v Dánsku poukazovaly na potřebu nové stanice. Tu navrhl H. J. Herholdt, otevřena byla v roce 1864. I ta se později ukázala jako malá.  Železniční stanice „Østbanegaarden“ „Východní nádraží“ dnes pojmenovaná dánsky Østerport Station, byla vybudována v letech 1896–1897. Navrhl ji architekt dánských státních drah DSB Heinrich Wenck. Původní staniční budova se dochovala do současnosti. Prošla rekonstrukcí v roce 1980 a mimo jiné slouží železnici dodnes.  Současné centrální nádraží bylo slavnostně otevřeno dne 30. listopadu 1911, za přítomnosti korunního prince Kristiána X. a tehdejšího ministra dopravy Thomase C. Larsena. Rovněž jej navrhl architekt dánských státních drah – DSB Heinrich Wenck. Vznik nové železniční stanice byl velice obtížný. Heinrich Wenck v letech 1898–1902 připravil několik návrhů na novou staniční budovu, ale byl odmítnut. Přesto všechno je tato železniční stanice jednou z nejvíce unikátních v Evropě. Převažujícími stavebními materiály jsou cihla, břidlice a žula, bohaté na mnoho dekorativních detailů. Staniční základy jsou postaveny ze železobetonu. Počínaje rokem 1980 a následně v letech 2004–2008 prošlo nádraží rekonstrukcí.

Železniční doprava.

S-tog – všechny tratě příměstské železnice vedoucí přes kodaňské centrální nádraží spojují oblasti hlavního města, jedinou výjimkou je linka F Ny Ellebjerg – Flintholm – Hellerup.  Kodaňské centrální nádraží obsluhuje dálkové vnitrostátní i mezinárodní spoje dánských státních drah – DSB, jedoucí přes Velký Belt, dánsky Storebælt do Hamburku, Lübecku, Berlína, Amsterdamu, Frankfurtu, Mnichova, Basileje. Některé ze spojů jedoucí do Hamburku a Berlína naopak směřují do Rødby na ostrově Lolland. Odtud převážejí tyto osobní vlaky přes Fehmarnský průliv v Baltském moři železniční trajekty, směřující do Puttgarden na ostrově Fehmarn. Také obsluhuje spoje jedoucí přes Öresund druhý největší pevný most na světě, dánsky Øresundsbroen, švédsky Öresundsbron do Malmö, Göteborgu.

København H, dánsky též Københavns Hovedbanegård, česky Kodaňské hlavní nádraží je největší železniční stanicí v Kodani, s průměrným počtem cestujících 90 000 denně.

Copenhagen Central Station (,, abbreviated København H) is the main railway station in Copenhagen, Denmark, and the largest railway station in Denmark, although Nørreport Station has a larger passenger throughput if urban S-train and Metro services are included. It is situated between the districts of Indre By and Vesterbro with entrances from Bernstorffsgade (at Tivoli Gardens), Banegårdspladsen, Reventlowsgade and access to platforms from Tietgensgade.


Život.

Balaša pocházel z přední uherské šlechtické rodiny Balašů. Jeho předkové vlastnili v 13. století liptovské obce Iľanovo a Paludza, které vyměnily za Ďarmoty, kde se na dlouhou dobu usídlili. Na přelomu 13. a 14. století získali i panství Modrý Kameň (maďarsky Kekkei), v letech 1554-1600 vlastnili i hrad Liptovský Hrádok. Valentín prožil své dětství na zvolenském zámku, ale i na hradě v Liptovském Hrádku. Bylo mu poskytnuto kvalitní vzdělání - ovládal až osm jazyků. Balaša studoval na univerzitách v Německu (od roku 1565 studoval například v Norimberku) i v Itálii a dosáhl výborné vzdělání v literatuře. Jistý čas byl jeho učitelem evangelický kněz Peter Bornemisa (maďarsky Bornemissza Péter). V letech 1573-1574 studoval na vojenské škole v dnešním Egeru.  Od roku 1575 působil na území Sedmihradska, kde se účastnil bojů proti vojskům sedmihradského vévody Štěpána Bátoriho, ale během bojů upadl do jeho zajetí. Když se Báthory stal polským králem, vzal ho ve svém doprovodu do Polska, kde se Balaša zúčastnil v roce 1577 bojů u Gdaňsku proti císařské armádě.  V roce 1577 se vrátil do Uherska. Koncem 70. let žil opět na hradě Liptovský Hrádok, který mu připadl při dělení rodových majetků. S vlastní rodinou vedl několik právních sporů kvůli rodovým majetkům. Spolu s bratrem Františkem se postaral o obnovu hradu a dal ho obehnat novou hradební zdí. Pro zvýšení poddanských povinností se však dostal do konfliktu s vlastními poddanými, zejména v obci Pribylina.  V letech 1579-1582 byl důstojníkem v posádce Egerského hradu, později se vrátil do Zvolena. V roce 1588 sloužil u hlavního kapitána v Nových Zámcích. V roce 1589 cestoval po Sedmihradsku, ale koncem roku 1589 odešel opět do Polska, kde žil zejména v Krakově. Na podzim 1591 se vrátil do Uher a obchodoval s vínem.  Valentín Balaša se v roce 1593 zapojil do bojů patnáctileté války proti Osmanům v řadách císařského vojska, tedy na straně Habsburků, bojoval ve vojsku Mikuláše Pálfiho a zúčastnil se dobytí hradů Divín (hrad) a Modrý Kameň. Při obléhání Ostřihomi byl těžce raněn - přišel o obě nohy - a do tří dnů skonal. Původně vyznával kalvínskou víru, ale později přestoupil na římskokatolické vyznání.

Dílo.

Valentín Balaša psal maďarsky, slovensky a turecky. Kromě poezie napsal i jednu komedii v maďarštině. Slovenské básně byly objeveny až v roce 1949 ve vídeňské Národní knihovně. Do té doby nikdy nevyšly knižně. Balaša psal v slovenštině nábožensky laděné básně a jednu o lásce: "Píseň jménem pěkné děvy". Je autorem této časově nejstarší světské milostné básně v slovenštině zveřejněné v kodexu Jana Joba Fanchaliho, který má pozdně renesanční charakter.  Valentín Balaša psal stance a dal jméno jednomu jejich druhu - "Balášova stanca" (Balassi stanza). Má strukturu verše a a b c c b d d b neboli v devíti veršové sloce se opakují rýmy ve třetím, šestém a devátém verši. Balaša měl vyspělou básnickou techniku. Jeho hrdinské básně i náboženské básně patří k vrcholům renesanční lyriky.

Valentín Balaša nebo Valent Balaša ( "Balassi Bálint" nebo "Balassa Bálint", titul: Baron Bálint Balassa de Gyarmathy et Kekkei, Barón Valentín Balaša z Ďarmôt a Modrého Kameňa, (20. říjen 1554, Zvolen - 30. květen 1594 Ostřihom (město)), byl uherský renesanční básník, který psal maďarsky, turecky a slovensky. Je zakladatelem moderní maďarské lyrické poezie a prvním autorem maďarské erotické poezie. Pohřben je v kostele v obci Hybe na Slovensku.

Baron Bálint Balassi de Kékkő et Gyarmat (, barón z Ďarmôt a Kameňa; 20 October 155430 May 1594) was a Hungarian Renaissance lyric poet. He wrote mostly in Hungarian, but was also proficient in further eight languages: Latin, Italian, German, Polish, Turkish, Slovak, Croatian and Romanian. He is the founder of modern Hungarian lyric and erotic poetry.


Historie.

Základem sbírek byla "Kunstkammer" saských kurfiřtů, která obsahovala vzácná a výjimečná technická zařízení, nástroje nebo hodiny. O rozvoj sbírky se zasloužil zejména saský kurfiřt a pozdější polský král August II. Silný (1670–1733) z dynastie Wettinů. Jako mladý princ se ve Versailles seznámil s pompou absolutistického krále Slunce Ludvíka XIV. a založil v Drážďanech Grünes Gewölbe, sbírku soch a sbírku grafiky ("Kupferstich-Kabinett"), sbírku vzácného porcelánu a šperků. V době panování jeho syna Augusta III. Polského (1696–1763) se drážďanská sbírka obrazů stala jednou z největších v Evropě.  Za sedmileté války v letech 1756 až 1763 utrpělo Sasko a umělecké sbírky velké ztráty, část musela být prodána a stříbro bylo zčásti roztaveno. Od roku 1831 spravovalo sbírky saské Ministerstvo financí a do sbírek v Zwingeru bylo přestěhováno Královské historické muzeum, jehož základem byla královská zbrojnice. Roku 1855 byla dokončena stavba galerie, navržená Gottfriedem Semperem. Roku 1891 bylo pod vedením archeologa Georga Treua otevřeno Albertinum, které sloužilo jako muzeum soch a sádrových odlitků.  Po skončení první světové války a abdikaci posledního krále byla část sbírek vrácena rodu Wettinů a drážďanská muzea přešla pod správu Ministerstva kultury. V roce 1945 byla velká část sbírek odvezena do SSSR, odkud se vrátila až v roce 1958. Po druhé světové válce a vzniku NDR byly drážďanské galerie postupně rekonstruovány s cílem vytvořit z nich Centrum umění a vědy a tento projekt pokračuje i po sjednocení Německa, s plánovaným dokončením roku 2021. Roku 2002 bylo Albertinum těžce postiženo povodní a muselo projít kompletní a nákladnou rekonstrukcí. Je znovu otevřeno od roku 2010 jako muzeum umění od romantismu do současnosti.

Staatliche Kunstsammlungen Dresden (SKD; česky „Státní umělecké sbírky Drážďany“) je kulturní instituce v německých Drážďanech, vlastněná a spravovaná spolkovou zemí Sasko. Zahrnuje patnáct kulturních institucí. Sbírky, založené saskými kurfiřty v 16. století, patří mezi nejstarší a nejbohatší sbírky umění na světě a patřily k prvním, které se otevřely veřejnosti. Většina sbírek je uložena v Drážďanském zámku, ve Zwingeru a v Albertinu na levém břehu Labe.

Staatliche Kunstsammlungen Dresden (, "Dresden State Art Collections") is a cultural institution in Dresden, Germany, owned by the State of Saxony. It is one of the most renowned and oldest museum institutions in the world, originating from the collections of the Saxon electors in the 16th century.


Mládí a osobní život.

Narodil se 27. prosince (15. prosince podle starého kalendáře) 1832 v Moskvě v rodině kupce. Získal pouze domácí vzdělání, svou životní dráhu začal v obchodě svého otce. Spolu s bratrem Sergejem (stejně vášnivým uměleckým sběratelem) velmi úspěšně rozvíjeli otcův podnik.  V roce 1865 se oženil s Věrou Nikolajevnou Mamontovovou, sestrou známého mecenáše a podnikatele S. I. Mamontova. Celkově se jim spolu narodilo šest dětí (čtyři dcery a dva synové).

Sběratel a mecenáš umělců.

Od padesátých let se datuje Treťjakovův zájem o ruské výtvarné umění a sběratelství uměleckých děl. Základem jeho sbírky se staly obrazy "Pokušení" (1857) N. G. Sildera a "Potyčka s finskými pašeráky" (1853) V. G. Chuďakova. Dalšími významnými přírůstky byly díla I. P. Trutněva, A. K. Savrasova, K. A. Trutovského, F. A. Bruniho a dalších umělců. Sběratelská vášeň ho přivedla na myšlenku zřízení obrazárny, která by shromažďovala, uchovávala a vystavovala významná díla domácích autorů. Již počátkem šedesátých let Treťjakov napsal:  V následujících letech se Treťjakovova sbírka rozšiřovala o další přírůstky, např. "Odpočinek vězňů" V. I. Jakobyho, "Poslední jař" M. P. Klodta a jiné. Treťjakov vysoce hodnotil tvorbu realisty V. G. Perova, jehož množství děl, např. "Vesnické křížové procesí na Velikonoce", "Trojka", "Diletant", "Nad synovým hrobem" a další, dodnes tvoří významnou část uměleckých sbírek Treťjakovské galerie. Perovovou zásluhou byla Treťjakovova sbírka obohacena o kolekci portrétů významných kulturních buditelů.  V roce 1864 Treťjakov získal do své sbírky první dílo s historickou tematikou - "Kněžna Tarakovova" K. D. Flavického.  Treťjakovův hlavní cíl - vytvoření jedinečné umělecké kolekce - nabíral jasné kontury. Sběratelství ho přivedlo k přátelství s mnoha významnými umělci, kteří považovali za čest být jeho přáteli a často ho zvali do svých ateliérů. Některé díla vznikala dokonce na Treťjakovovu přímou objednávku.

Zakladatel galerie.

V roce 1874 se rozhodl k výstavbě budovy, v níž by svou sbírku shromáždil. Ke svému domu dal Treťjakov přistavět dvoupodlažní přístavbu, kterou tvořily dva sály. Dalších šest sálů bylo přistavěných k domu v roce 1882, o tři roky nato sedm sálů a v roce 1892 přibylo šest nových sálů. V těsné blízkosti rodinného sídla Treťjakovových na Lavrušinské ulici tak vznikl jedinečný komplex budov plně odpovídající potřebám obrazové galerie.  V srpnu 1892 Pavel Treťjakov listem oficiálně daroval městu Moskva a jeho obyvatelům jak celou svou sbírku, tak i část rodinného sídla, ve které byla sbírka umístěna pod podmínkou, že sbírka se nerozprodá a bude přístupná široké veřejnosti. Moskevská městská rada přijala dar 15. září 1892 a darované kolekci dala název "Městská umělecká galerie Pavla a Sergeje Treťjakovových" ("Городская художественная галерея Павла и Сергея Михайловичей Третьяковых"). Dar sestával z 1287 obrazů, 518 kreseb a 9 soch ruských mistrů a 75 obrazů a 8 kreseb evropských (především německých a francouzských) malířů druhé poloviny 19. století. Treťjakov se stal jejím prvním ředitelem a vděčné město mu udělilo titul "Čestný občan Moskvy". Po smrti mladšího bratra Sergeje v létě téhož roku se podle jeho závěti staly součástí sbírky Pavla Treťjakova i jím shromážděná díla.  Treťjakov nadále kupoval umělecká díla jednak z finančních prostředků, které každoročně na tyto účely přidělováno město (5000 rublů), jakož i za vlastní peníze, přičemž zakoupená díla následně daroval galerii.  Pro širokou veřejnost byla galerie otevřena v srpnu 1893 pod názvem "Moskevská městská umělecká galerie Pavla a Sergeje Treťjakovových" ("Московская городская художественная галерея Павла и Сергея Третьяковых").  Na sklonku života byl Pavel Michajlovič Treťjakov členem Moskevského oddělení Rady obchodu a manufaktur a také aktivním členem petrohradské Akademie výtvarných umění.  Po své smrti 4. (16.) prosince 1898 byl pohřben na Danilovském hřbitově vedle svých rodičů a bratra Sergeje. O padesát let později (v roce 1948) byly tělesné ostatky obou bratrů převezeny na Novoděvičí hřbitov.

Pavel Michajlovič Treťjakov (;, Moskva –, Moskva) byl ruský podnikatel, mecenáš, sběratel uměleckých děl, zakladatel a první ředitel Treťjakovské galerie.

Pavel Mikhaylovich Tretyakov (; December 27, 1832 – December 16, 1898) was a Russian businessman, patron of art, collector, and philanthropist who gave his name to the Tretyakov Gallery and Tretyakov Drive in Moscow. His brother Sergei Tretyakov was also a famous patron of art and a philanthropist.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 870 metrů na několika vyvýšených hřebenech v Judských horách, 15 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzaléma, 8 kilometrů jihozápadně od Betléma, 18 kilometrů severně od Hebronu a 13 kilometrů jihovýchodně od města Bejt Šemeš. Podél východní a jižní strany města probíhá údolí, kterým protéká vádí Nachal Eciona. Na západní straně je to Vádí Fukin.  Bejtar Ilit leží jen cca 1 kilometr od Zelené linie, která odděluje území Izraele v mezinárodně uznaných hranicích a okupovaná palestinská území. Na jihovýchodě sousedí Bejtar Ilit s územně kompaktním blokem izraelských osad Guš Ecion, třebaže není formální součástí jurisdikce Oblastní rady Guš Ecion. V blízkosti města se nacházejí arabské obce Chusan, Nachalin a Vádí Fukin.

Dějiny.

Jméno Bejtar Ilit odkazuje na starověkou židovskou pevnost Bejtar, známou z židovského povstání v 2. století našeho letopočtu. Pevnost se nacházela v místě nynější arabské vesnice Battir.  Bejtar Illit byl založen roku 1985 skupinou mladých, nábožensky založených sionistů. Ke změně došlo po roce 1990, kdy jižně a jihozápadně od původní malé osady začalo budování rozsáhlého městského urbanistického celku, jehož obyvateli jsou ultraortodoxní židé. Tato výstavba postupně pokryla dva vyvýšené kopce a od roku 2016 začaly stavební práce i na třetím návrší, kde se nacházela původní malá osada, založená roku 1985. Bejtar Ilit se nachází v oblasti Guš Ecion, která má výraznou židovskou populační většinu a kterou si izraelská vláda hodlá ponechat i po případném dosažení územního kompromisu s Palestinci a vzniku nezávislého palestinského státu. V roce 2009 začaly přípravné práce na výstavbě nové městské čtvrti s očekávanou kapacitou minimálně několik desítek nových bytových jednotek.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o větší obec městského typu s dlouhodobě silně rostoucí populací. Podle odhadu z roku 2007 počet obyvatel mohl během 10-15 let dosáhnout hranice 100 000. Ve skutečnosti o deset později populace dosahovala pouze něco přes 50 000, i tak ovšem šlo o mimořádně silné tempo populačního růstu a Bejtar Ilit je druhou největší izraelskou osadou na Západním břehu Jordánu. Společně s osadami Ariel, Ma'ale Adumim a Modi'in Illit má statut města. K 31. prosinci 2017 zde žilo 54 600 lidí. Populace je navíc mimořádně mladá. Roku 2013 zde byl nejvyšší podíl obyvatelstva ve věku do 17 let ze všech sídel městského charakteru v Izraeli (63,8 % z celkové populace obce).  "* údaje (kromě let 2008 a 2009) zaokrouhleny na stovky"

Bejtar Ilit ( בֵּיתָר עִלִּית, doslova „"Horní Bejtar"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Betar Illit, přepisováno též Beitar Illit) je izraelská osada a město na Západním břehu Jordánu, v distriktu Judea a Samaří.

Beitar Illit (; officially Betar Illit; "Illit" is pronounced "ee-leet"; ) is an Israeli settlement organized as a city council in the Gush Etzion settlement bloc, south of Jerusalem, in the Judaean Mountains of the West Bank. Beitar Illit is one of Israel's largest and most rapidly growing settlements, and in had a population of.


Život.

Mládí.

Matylda Leticie Vilemína Bonaparte se narodila v italském Terstu, když byli její rodiče Kateřina a Jérôme v exilu. Vychovávána byla ale střídavě ve Florencii a Římě. Roku 1835 byla zasnoubena se svým bratrancem, budoucím francouzským císařem a později diktátorem Napoleonem III., avšak ten byl na krátkou dobu uvězněn v pevnosti Ham a sňatek se tedy nekonal. Místo toho se provdala za bohatého ruského magnáta Anatola Demidoffa di San Donato. Na žádost Matyldina otce byl Anatol velkovévodou Leopoldem II. krátce před svatbou jmenován princem. Matyldin otec si to přál proto, aby jeho dceři zůstal titul princezna francouzská. Svatba se odehrála 1. listopadu 1840 v Římě. Pár neměl žádné děti.

Manželství a pozdější život.

Manželství mezi Matyldou a Anatolem bylo velmi bouřlivé, navíc, oba byli tvrdohlaví a trvali na svých názorech. Například Anatol si přál udržovat poměr s milenkou Valentine de Sainte-Aldegonde, což ale Matylda zásadně neschvalovala. V roce 1846 Matylda i se svým novým milencem Emilien de Nieuwerkerkem uprchla ze společného domu do Paříže a to s Anatolovými šperky.  Matyldiným příbuzným byl i Mikuláš I. Pavlovič, tehdejší vládce Ruska, který podporoval Matyldu v jejích střetech s manželem Anatolem. I proto se Anatol rozhodl prožít většinu života mimo domovinu a bez manželky. Nepřestal ale usilovat o vrácení svého majetku, což vedlo k otevřené válce mezi ním, Matyldou a jejími přáteli, při čemž byla využívána i místní média, aby protivníka ztrapnila. Ani na konci života ale Anatol své šperky nezískal zpět.  Matylda Bonaparte žila po většinu svého života v Paříži a věnovala se umění, především ale literatuře. Byla známá svojí nenávistí k etiketě a často k sobě zvala spisovatele a básníky, například Abela Hermanta.  Při pádu monarchie v roce 1870 žila krátce v Belgii, ale brzy se opět do Paříže vrátila. Po celou dobu svého působení ve Francii ale udržovala styky s císařským dvorem v Petrohradu. V roce 1870 Anatol umírá a tři roky nato si Matylda bere umělce a básníka Claudiuse Marcela Popelina (1825–1892). Jako jediná z rodu Bonapartů neopouštěla Francii i po květnu 1886, kdy nová Francouzská republika vyhostila šlechtice z bývalých panovnických dynastií. V roce 1896 byla Mikulášem II. Alexandrovičem a jeho manželkou pozvána na ceremoniál do Invalidovny  Matylda Leticie Vilemína Bonaparte zemřela bez potomků 2. ledna 1904 v Paříži ve věku 83 let.

Matylda Bonaparte ("Mathilde-Létizia Wilhelmine Bonaparte", 27. května 1820, Terst – 2. ledna 1904, Paříž) byla princezna francouzská, dcera Jérôma Bonaparta a jeho manželky, vévodkyně Kateřiny Württemberské.

Mathilde Laetitia Wilhelmine Bonaparte, Princesse Française, Princess of San Donato (27 May 1820 – 2 January 1904), was a French princess and salonnière. She was a daughter of Napoleon's brother Jérôme Bonaparte and his second wife, Catharina of Württemberg, daughter of King Frederick I of Württemberg.


Klubová kariéra.

Po působení v AS Řím a Hellas Veroně se roku 1991 upsal turínskému Juventusu, kde se brzy stal brankářskou jedničkou a nahradil tak Stefana Tacconiho. Ve dresu „Juve“ debutoval dne 12. února 1992 v zápase Coppa Italia proti rivalovi Interu Milán. Peruzzi udržel čisté konto, čímž pomohl k výhře 1:0.  Pomohl k zisku Poháru UEFA v ročníku 1992/93. Juventus se v osmifinále utkal též se Sigmou Olomouc, ve finálovém dvojzápase dvakrát porazil Borussii Dortmund 3:1 a 3:0.  V ročníku 1994/95 jeho výkony pomohly k zisku ligového titulu. V dalším ročníku Serie A 1995/96 se Juventus musel sklonit před novým vítězem ligy v podobě AC Milán. Peruzzi ale sehrál významnou roli při výhře v Lize mistrů. V 21. minutě podržel tým zákrokem proti střele „Kikiho“ Musampy. Ve finálovém penaltovém rozstřelu vychytal kopy Edgara Davidse a Sonnyho Silooye.  V ročníku 1996/97 opět "Bianconeri" vychytal další ligový titul. Ligu mistrů obhajující Juventus dokráčel opět do finále, kde Peruzzi nedokázal zabránit Dortmundu ve výhře nad "Bianconeri" 3:1.  Roku 1999 opustil Juventus a odešel do konkurenčního Interu, který právě opustil brankář Gianluca Pagliuca. Podepsal čtyřletý kontrakt, přestupová částka činila 9,5 milionu liber. Peruzzi tu vydržel jen jedinou sezónu, poté přestoupil do Lazia Řím, kde setrval až do konce kariéry a se kterým stihl vyhrát Coppu Italia v sezóně 2003/04.  Poslední klubový zápas odehrál za Lazio Řím 20. května 2007.

Reprezentační kariéra.

Peruzzi poprvé vstoupil do brány italské reprezentace 25. března 1995, kdy jej trenér Arrigo Sacchi nasadil do kvalifikačního zápasu proti Estonsku, který Italové vyhráli 4:1. Následně odchytal i další zápasy úspěšné kvalifikace a byl nominován na Mistrovství Evropy 1996. Ačkoli trenéra Sacchiho nahradil Cesare Maldini, Peruzzi si vysloužil také jeho důvěru před Gianlucou Pagliucou z Interu Milán. V prvním zápase s Ruskem jednou inkasoval, Italové však vyhráli 2:1. Ve druhém zápase neodvrátil prohru 1:2 s reprezentací ČR, za kterou se prosadili Nedvěd s Bejblem. Po remíze 0:0 proti Německu Italové na turnaji skončili.  Peruzziho náchylnost ke zraněním jej připravila o MS 1998, kde jej na postu brankářské jedničky zastoupil Pagliuca. Na ME 2000 o dva roky později zase odmítl pozici třetího brankáře. Na dalším evropském šampionátu v roce 2004 se ale v roli 3. brankáře objevil. Dva roky na to se jako náhradní brankář zúčastnil Mistrovství světa 2006, kde Itálie získala zlaté medaile.  V brance italské reprezentace nastoupil celkem v 31 utkání. Největším úspěchem je vyhrané mistrovství světa 2006 v Německu.

Úspěchy.

Reprezentační.

Itálie

Angelo Peruzzi (* 16. února 1970, Viterbo, Itálie) je bývalý italský fotbalista, který hrál na pozici brankáře. Kariéru ukončil v Laziu Řím, předtím hrál v Interu Milán, Juventusu Turín i AS Řím. Rovněž hrál v italské reprezentaci, s níž vyhrál mistrovství světa.

Angelo Peruzzi (; born 16 February 1970) is an Italian football coach and former goalkeeper, and a three-time winner of the Serie A Goalkeeper of the Year award. He is currently team manager for Lazio.


Biografie.

Narodil se v Nantes, v roce 1792 narukoval jako dobrovolník ke granátníkům, bojoval v mnoha bitvách. Při druhé bitvě u Curychu (září 1799) byl povýšen na velitele roty. V bitvě u Jeny byl povýšen na plukovníka, v roce 1810 získal titul barona. Zúčastnil se tažení do Španělska, Ruska, bitev u Budyšína, Drážďan, Lipska. Byl povýšen na generála, stal se majorem císařské gardy. Doprovázel Napoleona na Elbu, kde byl velitelem vojska. V roce 1815 byl při příležitosti dobytí Paříže povýšen na hraběte.  Proslulost si získal v bitvě u Waterloo, kde velel 1. pluku pěších myslivců Napoleonovy císařské gardy. Jeho jednotky byly obklíčeny Brity, ale když jej generál Charles Colville vyzval, aby se vzdal, odpověděl údajně: „"La garde meurt et ne se rend pas"“ (Garda umírá, ale nevzdává se.) a rozkázal svým vojákům, aby zaútočili. Tato slova byla později napsána na jeho sochu a stala se proslulými, sám Cambronne je ale vždy popíral. Podle rozšířenější, ale historicky diskutované verze byla jeho odpověď mnohem prostší: „"Merde!"“ (Hovno!) Obě varianty jsou často citovány, mj. v Hugově románu "Bídníci", kde jeho „merde“ označil autor za „"nejkrásnější slovo, jaké kdy Francouz řekl"“.  Cambronne si tímto činem získal proslulost. Jeho jméno bylo užíváno jako eufemismus, místo vulgárního „"merde"“ se říkalo „"mot de Cambronne"“ (Cambronnovo slovo), je známo i sloveso "cambronniser" ve významu „říkat,"merde"‘“.  Cambronne byl v bitvě u Waterloo zajat a roajalistickým režimem souzen za zradu, ale v roce 1816 byl zproštěn obžaloby. Vrátil se do Nantes, oženil se se svou skotskou ošetřovatelkou Mary Osburnovou. V roce 1820 byl povýšen na brigadýra a získal titul vikomta, v letech 1820-1823 byl vojenským velitelem města Lille, poté odešel z vojenské služby. V Paříži je po něm pojmenováno náměstí "Place Cambronne", v Nantes je postavena jeho socha.

Vikomt Pierre Jacques Étienne Cambronne (26. prosince 1770 – 29. ledna 1842) byl francouzský napoleonský generál, proslulý svým jednáním v bitvě u Waterloo.

Pierre Jacques Étienne Cambronne, later Pierre, 1st Viscount Cambronne (26 December 1770 – 29 January 1842), was a general of the First French Empire. A main strategist of the French Revolutionary Wars and Napoleonic Wars, he was wounded at the Battle of Waterloo.


Historie.

Geografická poloha města Inverness ve středu severního Highlandu (Skotské vysočiny), byla důležitou součástí obrany tohoto území. Spolu s dalšími pevnostmi ve Fort William, Ruthven, Fort Augustus, Inversnaid, nebo Bernera, tvořila dostatečnou síť pevností pro ochranu území Highlands. Postupně se mezi těmito místy vystavělo 1808 km vojenských silnic. Komunikace mezi útvary byla zajišťována právě po nich, nebo po moři, bylo-li to možné.  Již od dvanáctého století byla v Inverness natrvalo usídlena vojenská posádka, která chránila jak samo město, tak i jeho okolí. Tato pevnůstka se však jmenovala Fort George až od roku 1725, kdy generál George Wade zrekonstruoval místní středověký hrad spolu s budovou staré pevnosti. Tu ale zničili Jakobité v únoru roku 1746, poté co úspěšně dobyli Inverness, při ústupu z Derby. Jakobity poté vyhnala armáda knížete z Cumberlandu po bitvě u Cullodenu. Vládce pak nařídil obnovu pevnosti.  Protože však centrum města plně nevyhovovalo vojenským představám o poloze pevnosti, kvůli malé rozloze aj., rozhodlo se, že nová pevnost bude umístěna tam, kde stojí dodnes. Poloha mimo město s velkou rozlohou a přístupem k moři, plně vyhovovala podmínkám tehdejší armády.  Pevnost se začala stavět roku 1748 a byla dle plánů určena pro 2500 mužů ve 2 pěších regimentech a dělostřelectvu, podporovaného od moře. Celou budovu má na svědomí architekt plukovník William Skinner, který vytvořil dílo, podle tehdy nejnovějších poznatků v oblasti vojenského stavitelství.  Hlavními staviteli byli čtyři synové architekta Williama Adama, kteří zajišťovali chod celé stavby, včetně dodávek a transportu surovin. Plukovník Skinner přijížděl na stavbu každý rok na kontrolu. Dokončení stavby přišlo v roce 1769, tj. po 21 letech.

Vzhled.

Shora připomíná komplex vojenskou raketu s opravdu originálním a nadčasovým rozmístěním všeho potřebného.  Kasárna jsou obklopena mohutnými hradbami, za kterými je ještě vodní příkop spolu s čelní hradbou. Po obvodu nechybí děla a strážní budky s úzkou průrvou. Je zde i dostatek prostoru k cvičení i jiné činnosti a to jak venku, tak uvnitř pevnosti. V komplexu lze nalézt věznice pro zajatce i vojáky z jednotky, kostel, kuchyně, ubytovny a kanceláře, palisády, padací most aj.

Současnost.

Dnes je pevnost častým cílem turistů z celého světa a to nejen proto, že zde lze zhlédnout živé cvičení zdejší vojenské jednotky, ale hlavně kvůli historii, která je spolu s mnoha předměty podrobně popsána v místním muzeu. Originální sbírka obsahuje věci nashromážděné za posledních 200 let a spojené s Fort George.

Fort George (pevnost George) je vojenská pevnost, která se nalézá ve Skotsku, severovýchodně od města Inverness, na pobřeží Severního moře, konkrétně v zálivu Moray Firth.

Fort George (Gaelic: or, the latter meaning literally "the garrison"), is a large 18th-century fortress near Ardersier, to the north-east of Inverness in the Highland council area of Scotland. It was built to control the Scottish Highlands in the aftermath of the Jacobite rising of 1745, replacing a "Fort George" in Inverness constructed after the 1715 Jacobite rising to control the area. The current fortress has never been attacked and has remained in continuous use as a garrison.


Historie.

KML byl vyvinut firmou Keyhole, Inc. jako API pro její virtuální glóbus "Earth Viewer". V roce 2004 firmu koupila společnost Google, Inc. a produkt přejmenovala na Google Earth.

Vztažné souřadnicové systémy.

Geoprvky standardu KML (bod, linie, plocha, aj.) využívají pro lokalizaci souřadnicový systém WGS84 ve tvaru celých stupňů. Výšky vztažných bodů prvků nejsou povinné (H = 0 m) a pokud jsou uvedeny tak je jejich vztažný systém EGM96.

Aplikace.

Primární využití KML ze strany Google je pro její mapové aplikace Google Earth (virtuální glóbus), Google Maps (webový mapový server) a Google Mobile (přístup ke geodatům-mapám v mobilních zařízení). Díky tomu, že se verze KML 2.2 stala standardem OGC, získává KML popularitu a tvůrci nejen GIS software se ho snaží začlenit do svých produktů. Na internetu již existují zajímavé aplikace využití KML pro prezentaci geografických informací (geodat). Nejvýznamnějším příkladem je vizualizace intenzity zemětřesení pomocí KML (geograficky a časově lokalizované).

Soubory KML a KMZ.

Primárním formátem je soubor KML (aplikace XML), jenž má MIME typ "application/vnd.google-earth.kml+xml". Existuje i rozšiřující verze textového souboru KML, jímž je formát KMZ s MIME "application/vnd.google-earth.kmz". KMZ je ve skutečnosti přejmenovaná přípona archívu ZIP. Obsahuje kořenový KML soubor doc.kml a vedle něho můžou být ještě dodatečné soubory (JPEG, aj.) pro textury. Nejznámější využití KMZ je pro prezentaci vizualizace 3D objektů vytvořených např. v software Google SketchUp, v prostředí Google Earth.

Příklad KML 2.2 (geoprvek - bod).

<?xml version='1.0' encoding='UTF-8'?> <kml xmlns='http://www.opengis.net/kml/2.2'> <Placemark> </Placemark> </kml

Keyhole Markup Language (KML) je aplikací metajazyka XML. Primárně je určeno pro publikaci, distribuci geografických dat (geodat). Ke dni 16. 4. 2008 se stal KML ve verzi 2.2 standardem Open Geospatial Consortium (OGC).

Keyhole Markup Language (KML) is an XML notation for expressing geographic annotation and visualization within two-dimensional maps and three-dimensional Earth browsers. KML was developed for use with Google Earth, which was originally named Keyhole Earth Viewer. It was created by Keyhole, Inc, which was acquired by Google in 2004. KML became an international standard of the Open Geospatial Consortium in 2008. Google Earth was the first program able to view and graphically edit KML files, but other projects such as Marble have added KML support.


Životopis.

Je syn Jadwigy Kaczyńské a Rajmunda Kaczyńského. Studoval na Varšavské univerzitě, kde v roce 1971 získal na Fakultě práva a administrace titul magistra a v roce 1976 v Ústavu vědy o státu a právu Polské akademie věd titul doktora práv. V letech 1971–1976 byl zaměstnán jako vědecký pracovník v Ústavu vědecké politiky a vysokého školství. V letech 1976–1981 pracoval jako odborný asistent v pobočce Varšavské univerzity v Białystoku.

70. a 80. léta 20. století.

Od 70. let se angažoval v činnosti opozice, spolupracoval s Výborem na ochranu dělníků (KOR) a v 80. letech s Helsinským výborem. V 80. letech byl také členem a poradcem podzemních orgánů nezávislých samosprávných odborů Solidarita (NSZZ Solidarność), mj. byl v roce 1980 tajemníkem výkonného výboru. V roce 1989 za Solidaritu vyjednával o ustavení vlády Tadeusze Mazowieckého.

Po roce 1989.

V letech 1989–1990 byl šéfredaktorem Týdeníku Solidarita (Tygodnik Solidarność). V letech 1990–1991 působil ve funkci státního ministra, byl vedoucím Kanceláře prezidenta Lecha Wałęsy. Z této funkce odešel po konfliktu s prezidentem Wałęsou. V roce 1990 byl spoluzakladatelem a do roku 1998 předsedou Dohody střed (Porozumienie Centrum, PC). V roce 1997 se spojil s Hnutím za obnovu Polska (Ruch Odbudowy Polski) Jana Olszewského. V letech 1989–1991 zasedal v Senátu. V letech 1991–1993 byl poslancem v Sejmu za Občanskou dohodu střed (Porozumienie Obywatelskie Centrum). V roce 1997 se stal opět poslancem, tentokrát jako kandidát Hnutí za obnovu Polska.

Začátek 21. století.

V roce 2001 spolu s bratrem Lechem Kaczyńským založil stranu Právo a spravedlnost, která v roce 2001 získala 9,5 % hlasů a 44 míst v Sejmu (z 460). V roce 2003 byl zvolen předsedou a nahradil svého bratra Lecha, který byl zvolen primátorem Varšavy.  V roce 2005 pod jeho vedením PiS vyhrálo parlamentní volby. Avšak Jarosław Kaczyński se zřekl vytváření vlády, podle politických pozorovatelů proto, aby tak pomohl svému bratru vyhrát prezidentské volby (v Polsku prezidenta nevolí Parlament, ale občané), protože voliči by zřejmě nechtěli, aby byla celá moc v rukou jedné rodiny. Podle analytiků byl Jarosław z obou bratrů ten, který vymýšlel strategii další činnosti a směru. Dne 28. prosince 2005 obdržel Jarosław Kaczyński od bratra-prezidenta jmenování členem Rady národní bezpečnosti (Rada Bezpieczeństwa Narodowego).

Premiér Polska.

Dne 10. července 2006 po překvapivé demisi premiéra Kazimierze Marcinkiewicze jmenoval Jarosława Kaczyńského premiérem tehdejší prezident Lech Kaczyński. Koalice tvořící jeho vládu se ale vinou vnitrokoaličních rozporů a korupční aféry týkající se vicepremiéra Andrzeje Leppera ze Sebeobrany v létě 2007 rozpadla. Na podzim pak následovaly předčasné volby.

V opozici.

Po předčasných volbách v říjnu 2007, které Kaczyńského strana prohrála odešel se svou stranou do opozice.  Po smrti svého bratra Lecha, který zemřel coby úřadující prezident Polska při havárii vládního letadla u Smolenska, svedl v roce 2010 překvapivě rovný souboj o prezidentské křeslo s Bronisławem Komorowským, kterému nakonec těsně podlehl.

Návrat k moci.

V roce 2015 se Kaczyńského strana vrátila na výsluní, když nejprve její kandidát Andrzej Duda vyhrál prezidentské volby, aby následně strana Právo a spravedlnost drtivě zvítězila a získala absolutní většinu v obou komorách parlamentu. Jarosław Kaczyński ovšem v těchto volbách na premiéra nekandidoval, za jeho stranu kandidovala na premiérku Beata Szydło.

Kritika a kontroverze.

Z havárie vládního Tu-154 u Smolenska Kaczyński obvinil Rusko a havárii letadla označil za zločin, „který musí být potrestán“. Bývalý polský prezident Lech Wałęsa to odmítl se slovy: "Skutečně jde o zločin, ale v hlavě Jaroslava Kaczyńského". Podle Kaczyńského nese zodpovědnost za havárii také tehdejší vláda Donalda Tuska.

Jarosław Aleksander Kaczyński ( []; * 18. června 1949, Varšava) je polský právník a politik, spoluzakladatel (2001) a předseda (od ledna 2003) strany Právo a spravedlnost a bývalý 13. premiér Polska (2006–2007).

Jarosław Aleksander Kaczyński (; born 18 June 1949) is a Polish politician and lawyer who is currently serving as leader of the Law and Justice party (known by its Polish acronym PiS), which he co-founded in 2001 with his twin brother, Lech Kaczyński, who served as president of Poland.