Právní zakotvení.

Aktuálně střídavou péči upravuje zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, který nabyl účinnosti 1. 1. 2014.  Tento zákon v § 906 odst. 1 říká: „"Má-li být rozhodnuto o rozvodu manželství rodičů dítěte, soud nejprve určí, jak bude každý z rodičů napříště o dítě pečovat, a to s uvážením zájmu dítěte; s tímto zřetelem se od souhlasného stanoviska rodičů soud odchýlí jen tehdy, vyžaduje-li to zájem dítěte. Soud vezme v úvahu nejen vztah dítěte ke každému z rodičů, ale také jeho vztah k sourozencům, popřípadě i k prarodičům."“  Tentýž paragraf odst. 2: „"Soud může rozhodnout i tak, že schválí dohodu rodičů, ledaže je zřejmé, že dohodnutý způsob výkonu rodičovské odpovědnosti není v souladu se zájmem dítěte."“  Dále pak § 907 odst. 1 říká: „"Soud může svěřit dítě do péče jednoho z rodičů, nebo do střídavé péče, nebo do společné péče; soud může dítě svěřit i do péče jiné osoby než rodiče, je-li to potřebné v zájmu dítěte. Má-li být dítě svěřeno do společné péče, je třeba, aby s tím rodiče souhlasili."“  To znamená, že soud může o střídavé péči rozhodnout i bez souhlasu rodičů. Jinak řečeno, souhlas rodičů je nezbytný pouze u společné péče. Legislativně dle § 909 občanského zákoníku také platí: „"Změní-li se poměry, soud změní rozhodnutí týkající se výkonu povinností a práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti i bez návrhu."“  Střídavou péčí se též opakovaně zabýval Ústavní soud. Nálezem ze dne 26. května 2014, sp. zn. I. ÚS 2482/13, je stanovena střídavá péče jako prioritní volba v případě rozchodu rodičů:  Další nález ze dne 30. května 2014, sp. zn. I. ÚS 1506/13, se vypořádává s častou námitkou vzdálenosti mezi bydlišti obou rodičů:  Nález ze dne 25. 9. 2014, sp. zn. I. ÚS 3216/13:  Další nález ze dne 30. 12. 2014, sp. zn. I. ÚS 1554/14, se detailně věnuje střídavé péči a kvalitě komunikace mezi rodiči:  Současně ale platí, že rozhodujícím kritériem je vždy zájem dítěte:

Návrh na střídavou péči.

Návrh na střídavou péči se podává písemně u okresního soudu, v jehož obvodu má dítě své bydliště. Podle zákona ani jeden z rodičů nemůže zastoupit dítě, jde-li o právní úkony ve věcech, při nichž by mohlo dojít ke střetu zájmu mezi rodiči a dítětem. Dítěti bude proto soudem ustanoven opatrovník (orgán sociálně-právní ochrany dětí). V návrhu na střídavou péči je doporučeno popsat sebe, dítě i druhého rodiče. Vztahy v rodině, svůj vztah k dítěti a důvody, proč dítě chcete mít ve střídavé péči. Z návrhu by mělo být jasné že jste schopen (schopna) se o dítě postarat jak po výchovné tak po hmotné stránce.

Předpoklady pro rozhodnutí o střídavé péči.

Při rozhodování o svěření dítěte do výchovy rodičů soud sleduje především zájem dítěte s ohledem na jeho osobnost, zejména vlohy, schopnosti a vývojové možnosti, a se zřetelem na životní poměry rodičů. Dbá, aby bylo respektováno právo dítěte na péči obou rodičů a udržování pravidelného osobního styku s nimi.  V zákoně jsou stanoveny základní podmínky pro uložení střídavé péče. Zákon však nestanovuje například frekvenci střídání (po týdnu, po 14 dnech, atd.), proto je vhodné, aby se rodiče na četnosti dohodli. Pokud dohoda není možná, pak o frekvenci rozhoduje soud, který musí mít na zřeteli hlavně zájem dítěte.

Formy střídavé péče.

Střídavá péče může mít mnoho časových forem. U menších dětí je možno zavést střídání v kratších časových intervalech, po 2 nebo 3 dnech. Podle Daniely Kovářové zahrnují moudřejší rodiče do „svého” týdne alespoň jedno odpoledne, kde se zejména menší dítě, setká s druhým rodičem. Kovářová tvrdí, že podle psychologů se u menších dětí z důvodu stýskání nedoporučují intervaly delší než týden, starší děti mohou mít intervaly delší, týden nebo dva týdny. „Existují však i fungující uspořádání, v nichž se rodiče střídají v péči po měsíci nebo čtvrt roce.“ Časové rozložení péče rodičů nemusí být jen v poměru 50 : 50, ale i v jiném (60 : 40, 55 : 45). Kvůli výchovnému působení by mělo dítě mít možnost trávit s každým rodičem minimálně 30% času (což platí i pokud je dítě v péči pouze jednoho rodiče).

Role matky a otce ve výchově dítěte.

V životě dětí jsou matka a otec nejdůležitějšími osobami vůbec. Když je rodina pohromadě i když se rozdělí. Vliv na dítě ze strany matky a otce je nezastupitelný, nelze ho ničím nahradit. Každý z rodičů má většinou jiný styl výchovy, který dítěti předává jistý model chování. Od matky se dítě učí jak být ženou a s ženami komunikovat, od otce se učí jak komunikovat s muži a být mužem. Děti se tímto učí, jak spolu opačná či stejná pohlaví komunikují (Mertin, 2004). Taktéž výzkumy prokázaly nenahraditelnost obou rodičů, jelikož s oběma rodiči se vyvíjí naprosto odlišný vztah. Warshak (1996) dokonce poukazuje na to, že by dítě mělo vyrůstat v péči rodiče se stejným pohlavím. Z výzkumů, které proběhly v USA, bylo zjištěno, že chlapci vyrůstající s otcem nemají tak velké problémy při začleňování jako chlapci vyrůstající u matek. Tato informace ovšem nejde brát plošně a není nutné vždy chlapce svěřovat do péče otců. Pokud je chlapec svěřen do péče matky, je ovšem nutné, aby byl udržovaný pravidelný kontakt s otcem. Zde se otevírá možnost střídavé péče, kde má každý rodič rovnocenné právo starat se o své dítě.

Výživné na dítě při střídavé péči.

Povinnost přispívat finančně na výživu dítěte při střídavé péči nezaniká. Jestliže mají rodiče přibližně stejné příjmy, mohou mít za povinnost posílat si na výživu dítěte navzájem přibližně stejné částky. Převyšuje-li příjem jednoho rodiče významně příjem druhého rodiče, platí rodič s vyšším příjmem i vyšší výživné. Jestliže mají rodiče přibližně stejné příjmy, výživné nemusí být stanoveno (tím nezaniká jejich povinnost vyživovat dítě).  Legislativně bychom se mohli opřít o § 913 odst. 1 „ "Pro určení rozsahu výživného jsou rozhodné odůvodněné potřeby oprávněného a jeho majetkové poměry, jakož i schopnosti, možnosti a majetkové poměry povinného".“ A odst. 2 téhož paragrafu "„Při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného je třeba také zkoumat, zda se povinný nevzdal bez důležitého důvodu výhodnějšího zaměstnání či výdělečné činnosti nebo majetkového prospěchu, popřípadě zda nepodstupuje nepřiměřená majetková rizika. Dále je třeba přihlédnout k tomu, že povinný o oprávněného osobně pečuje, a k míře, v jaké tak činí; přihlédne se popřípadě i k péči o rodinnou domácnost."“ Advokátka se specializací na rodinné právo Daniela Kovářová říká, že "„dosahuje-li míra péče poloviny doby, mělo by být výživné stanoveno nebo sníženo úměrně této době.“"

Názor veřejnosti a odborníků.

Mezi názory odborné veřejnosti na střídavou výchovu panuje neshoda. Většina odborníků, např. Václav Mertin, Jiří Tyl, Taťjana Horká, se ke střídavé péči po rozchodu rodičů spíše přiklánějí s tím, že dítě není ochuzeno o péči ani jednoho z rodičů, vidí výhody v zapojení obou rodičů do procesu výchovy a také do odpovědnosti za výchovu.  Někteří odborníci střídavou péči spíše odmítají z důvodu ztráty pocitu domova a negativního dopadu na dětskou psychiku častým stěhováním. Daniela Kovářová říká: „Střídavou péči jen tehdy, jsou-li oba rodiče schopni se na ní dohodnout.“

Dlouhodobě pozitivní praxe.

V ČR je možnost střídavé péče v zákoně zakotvena prakticky od roku 1998, a tedy její první „absolventi“ už reálně dosáhli plnoletosti. Navzdory odpůrcům není známá žádná studie, která by prokazovala obecné negativní dopady střídavé výchovy. Naopak lze dohledat mnoho konkrétních zdrojů, kde si sami „absolventi“ střídavou péči chválí a „"jsou za ni vděční"“ (např. velmi obsáhlý materiál v tištěném magazínu Reflex č. 17/2015 obsahuje na celkem 9 stranách kazuistiky rodin, které si tento systém chválí, po mnoha letech zkušeností - online dostupno pouze v placené verzi).  Jiná praktická mnohaletá zkušenost hovoří také o tom, že střídavá péče je ve výsledku pro dítě pozitivní a bezproblémová, i když byla původně nařízena proti vůli matky.  Všechny uvedené české kauzy prakticky potvrzují podobné zkušenosti ze zahraničí, kde kladných je drtivá většina.

Statistiky střídavé péče v ČR.

V České republice je střídavá péče prozatím pro řadu lidí jen obtížně přijatelná. Jedním z důvodů jsou stereotypy zakořeněné ve společnosti o mateřské a otcovské roli. Přesto počet dětí svěřených do střídavé péče vykazuje rok od roku jednoznačný růst.

Střídavá péče (jinak též střídavá výchova) je jedna z forem péče o dítě v případě, kdy rodiče po rozvodu, nebo rozchodu žijí odděleně. Střídavá péče je dlouhodobě využívaná zejména v západoevropských zemích, Skandinávii, v Kanadě a USA (již od poloviny 80. let), v Česku je prakticky možná od roku 1998 (tehdejší zákon o rodině).

Shared parenting, shared residence, joint residence, shared custody, and joint physical custody, all refers to a child custody arrangement after divorce or separation, in which both parents share the responsibility of raising their child(ren), with equal or close to equal parenting time. A regime of shared parenting is based on the idea that children have the right to and benefit from a close relationship with both their parents, and that no child should be separated from a parent.


Struktura a vazby.

Přestože se sloučenina nazývá triethylhliník, má dimerní strukturu se vzorcem AlEt, kde "Et" je ethyl, CHCH. Jeden pár ethylových skupin tvoří můstky a čtyři jsou koncovými ligandy. Dvě můstková uhlíková centra mají koordinační číslo 5. Vazby připomínají ty, které známe z diboranu, jsou to třícenterní, dvouelektronové vazby. Podobně jako trimethylhliník, i triethylhliník je strukturálně nestálý a koncové ethylové skupiny se rychle vyměňují s můstkovými. Při vyšších teplotách se dimer rozpadá na monomerní AlEt.

Syntéza a reakce.

TEA lze připravovat různými cestami. Objev efektivní cesty byl technologicky významný. Vícekrokový proces lze shrnout do následující reakce: Díky této účinné syntéze je triethylhliník jednou z nejdostupnějších organohlinitých sloučenin.  Lze ho ale také generovat z triethyl-dialuminium-trichloridu (AlClEt), který se získá působením chlorethanu na hliníkový prášek. Redukcí triethyl-dialuminium-trichloridu alkalickým kovem, například sodíkem, se získá TEA:

Reaktivita.

Vazby Al-C jsou polarizovány, takže lze triethylhliník snadno protonovat za uvolnění ethanu: V této reakci lze použít i slabé kyseliny, například koncové acetyleny nebo alkoholy.  Můstky mezi páry hliníkových center jsou poměrně slabé a lze je štěpit zásadami za vzniku aduktů se vzorcem AlEtL:

Použití.

TEA se průmyslově využívá jako surovina pro výrobu mastných alkoholů, které se převádějí na tenzidy. Prvním krokem je oligomerizace ethylenu, která poskytuje směs trialkylhlinitých sloučenin (zjednodušeně zde znázorněny jako oktylové skupiny): Následně se tyto sloučeniny oxidují na alkoxidy hliníku a ty jsou potom hydrolyzovány:

Reagens v organické a organokovové chemii.

TEA má použití jako prekurzor dalších organohlinitých sloučenin, například diethylaluminium-kyanidu:

Pyroforické činidlo.

TEA se zapaluje při styku se vzduchem a rozkládá se či vzněcuje také při kontaktu s vodou nebo oxidačními činidly. Je jednou z několika tak těkavých látek, že je lze zapálit i kapalným kyslíkem. Snadná vznětlivost je zvláště vhodná pro použití jako iniciátor (zapalovač) raketového paliva. TEA lze i přímo použít jako raketové palivo, nicméně nikdy takto v praxi používán nebyl. Nosná raketa Falcon 9 společnosti SpaceX používá směs triethylhliník-triethylboritan jako zapalovač prvního raketového stupně.  Triethylhliník zahuštěný polyisobutylenem se používá jako zápalná zbraň, pyroforická alternativa k napalmu, například v raketách M74 pro raketomet M202A1. V této aplikace je znám jako TPA ("thickened pyrotechnic agent" či "thickened pyrophoric agent", tedy česky "zahuštěné pyrotechnické činidlo", resp. "zahuštěné pyroforické činidlo"). Obvyklé množství zahušťovadla je 6 %. Lze ho snížit až na 1 %, přidávají-li se další ředidla. Pro zvýšení bezpečnosti lze použít například n-hexan; zajišťuje nepyroforické chování do odpaření ředidla, kdy vznikne „ohnivá koule“ jak z par TEA, tak hexanu.

Triethylhliník (TEA) je organokovová sloučenina hliníku. Tato těkavá, bezbarvá kapalina je silně pyroforická, při styku se vzduchem se okamžitě vznítí. Běžně se skladuje v nádobách z korozivzdorné oceli jako čistá kapalina nebo jako roztok v uhlovodíkových rozpouštědlech, například hexanu, heptanu nebo toluenu. Používá se hlavně jako kokatalyzátor při průmyslové výrobě polyethylenu a alkoholů se středně dlouhými řetězci.

Triethylaluminium is an organoaluminium compound. It is actually a dimer, so despite its name, the formula for this compound is Al(CH), shortened to AlEt (Et, ethyl). This volatile, colorless liquid is highly pyrophoric, igniting immediately upon exposure to air. It is normally stored in stainless steel containers either as a pure liquid or as a solution in hydrocarbon solvents such as hexane, heptane, or toluene. Triethylaluminium is mainly used as a co-catalyst in the industrial production of polyethylene, polypropylene and for the production of medium chain alcohols.


Život a dílo.

Gardner fotografoval většinou krátce po skončení bitev. Nevyhýbal se ani detailním pohledům na mrtvé. Ukázalo se však, že nejméně jedna jeho fotografie je zmanipulovaná. V roce 1961 Frederic Ray z magazínu "Civil War Times" srovnával několik Gardnerových fotografií, na kterých byli dva mrtví konfederační ostřelovači a zjistil, že stejný subjekt byl fotografován na různých místech. Zdá se, že Gardner nebyl spokojen s kompozicí, nechal těla různě zpřeházet a vytvářel si tak vlastní verzi reality. Rayovu analýzu ještě rozšířil v roce 1975 William Frassanito.  Abraham Lincoln se stal americkým prezidentem v listopadových volbách 1860 a spolu s jeho jmenováním přišla hrozba války. Gardner měl ve Washingtonu velmi dobrou pozici a cit pro velké věci. Jeho popularita začala vzrůstat portrétováním vojáků odcházejících do války. Napadla jej myšlenka fotografovat občanskou válku.  Nejznámější jsou Gardnerovy reportážní snímky z pohřbu Abrahama Lincolna a seriál z popravy atentátníků. Patrně poprvé v dějinách fotografie bylo v jeho reportáži využito dramatického účinku střídání celkových záběrů a detailů v delším časovém úseku, neboť Gardner zachytil nejen průběh popravy, ale i tváře atentátníků.  Mathew Brady, který zůstával většinou ve Washingtonu, D. C., kde organizoval své asistenty a zřídka navštívil bitevní pole osobně, zaměstnával několik fotografů, kromě Alexandera Gardnera také Jamese Gardnera, Timothyho O'Sullivana, Williama Pywella, George N. Barnarda a dalších osmnáct mužů, kteří byli ochotni kdykoliv vyjít ven do rozpoutané války a fotografovat scény z americké občanské války. Jejich snímky byly součástí knihy "Photographic Sketch Book of the War" svazek 1 a 2 (Washington, DC. Philp & Solomons), kterou Gardner vydal v roce 1866. William Pywell jej doprovázel také při expedici do Kansasu.

Alexander Gardner (17. října, 1821 – 10. prosince, 1882) byl skotský a americký fotograf. Je známý především svými dokumentárními snímky z Americké občanské války a portréty amerického prezidenta Abrahama Lincolna.

Alexander Gardner (October 17, 1821 – December 10, 1882) was a Scottish photographer who immigrated to the United States in 1856, where he began to work full-time in that profession. He is best known for his photographs of the American Civil War, U.S. President Abraham Lincoln, and the execution of the conspirators to Lincoln's assassination.


Historie.

Předchozí mise HEFT ("High Energy Focusing Telescope") byla verze s meteorologickými balóny, která nesla teleskopy a detektory sestavené za použití podobných metod. V únoru roku 2003, vydala NASA oznámení o příležitosti na navázaní ve vývoji Programu Explorer. V rámci této příležitosti byl v květnu založen NuSTAR, jako jeden z 36 navrhovaných misí. Počáteční koncept se snažil o to být desátou a jedenáctou misí programu Small Explorer. V listopadu NASA vybrala NuSTAR a čtyři další návrhy na studii proveditelnosti trvající pět měsíců.  V lednu 2005 byla sonda NuSTAR vybrána NASA na zkušební let po jednom roce výzkumu. Program byl zrušen v únoru roku 2006, což vedlo k zastavení financování projektu za rok 2007 ze strany NASA. 21 září 2007 bylo vyhlášeno, navrácení se k vývoji programu s předpokládaným startem v srpnu 2011, toto datum bylo později posunuto na červen 2012.  Sonda vznikala ve spolupráci Kalifornské univerzity v Berkeley, JPL, Kolumbijské univerzity, Goddardova kosmického střediska, Stanfordovy univerzity, Kalifornské univerzity, Santa Cruz, Sonoma State University, Lawrence Livermore National Laboratory, a Italské kosmické agentury (ASI). Dále také s DTU ("Technical University of Denmark") a dohlet nad projektem zaručuje Fiona A. Harrison z Caltechu. Hlavními technickými podporovateli jsou organizace Orbital Sciences Corporation a Orbital ATK.

Vypuštění sondy.

Vyslání sondy (o hmotnosti celkem 350 kg) na raketě Pegasus XL do vesmíru bylo smluvně zajištěno s Orbital Sciences Corporation na 21.3.2012. Vyslání bylo nakonec posunuto z důvodu komplikací s letovým softwarem v počítači používaném při vypouštění sondy do vesmíru. Start byl úspěšně proveden v čase 16:00:37 UTC v den 13.6.2012 kolem 117 námořních míl jižně od atolu Kwajalein. Raketa Pegasus byla za letu svržena z přístroje L-1011 "'Stargazer"'. Následně 22. června bylo potvrzeno, úspěšné rozložení 10 metrů dlouhé jeřábové konstrukce v prostředí kosmu.

Přístroje.

Optické přístroje.

Na rozdíl od teleskopů zaměřených na vlnění viditelného světla, u kterých jsou používána zrcadla, nebo také čočky s kolmým dopadem. NuSTAR využívá proměnné ohniskové vzdálenosti, s kterou je možno manipulovat, kdy právě předchozí sondy měly ohniskovou vzdálenost pevně danou a statickou. Tím je opticky lépe schopna zaměřit na zdroj rentgenového záření. Pro tento mechanismus jsou využity dvě optiky o způsobu (tzv. "wolterova teleskopu") s ohniskovou vzdáleností až 10.15 metrů, umístěné na koncích dlouhého rozkládajícího se stožáru. Za užití systému laserové metrologie se determinuje přesná pozice optiky ohniskové vzdálenosti v jakémkoliv okamžiku, takže každý zachycený foton může být zmapován zpět ke konkrétnímu astrofyzikálnímu zdroji na obloze. I při pohybu, kdy se napojená optika a expoziční komora, pohybují každá relativně zvlášť jedna od druhé při prováděné expozici snímků na oběžné dráze. Právě samotné až deset metrů dlouhé rameno stabilně propojující obě části napomáhá k zaostřování prodlouženou ohniskovou vzdáleností.  Každá ze tří zaměřovacích optik se skládá až z 133 do sebe vložených skleněných koncetrických válců s obalovou částí. Tedy konkrétní zlepšení je, že tyto komory jsou kryty více vrstvami (ovlivňující různé úrovně tenkých vrstev a materiálu o nízké hustotě) z W/Si na NuSTAR složené z Pt/SiC. Složení umožňuje odrazivost o energii 79 keV ("platinovou K-edge"). Optika byla vyprodukována na Goddardově kosmickém středisku, zahříváním tenké 210 μm široké plochy flexibilního skla v peci. Jednotlivé optiky propadnou přes přesně vyleštěné válcové křemenné trny s příslušným poloměrem. Povlaky byly aplikovány skupinou na Dánské technické univerzitě (DTU).  Kryty byly složeny do celku v laboratořích "Nevis", Kolumbijské univerzity za použití grafitových distančních obrobených vrstev přístrojů na uzavření skla do kuželového tvaru, které drží pohromadě epoxid. Je využito celkem 4680 zrcadel (65 vnitřních vrstev každá komprimující šest segmentů a 65 vnějších vrstev komprimující 12 segmentů), na pět distančních podložek na segmentu. Zpevnění epoxidu zabere 24 hodin a jeden kryt je sestrojen za den, zabralo to celkem až čtyři měsíce na sestavení jedné celé optiky.  Očekávaný bod rozšiřující se funkce pro letová zrcadla je 43 oblouků, což udává bod o velikosti 2 milimetrů na ohniskové ploše. Výsledkem je překvapivě dobré rozlišení pro zaměření na komplikované optice zachytávající rentgenové záření, Snímky NuStar mají lepší kvalitu s citlivostí až 500 násobnou, než na do té doby nejlépe dosaženém rozlišení dlouhých vlnových délek na rentgenové observatoři Chandra. Nyní se také očekává využití možného sloučení dat s pozorováním z Teleskopu Jamese Webba, který by měl přinést nové poznatky v rámci pozorování viditelného světla.

Detektory.

Každá zaostřující optika má svou vlastní ohniskovou plochu skládající se z pevného CdZnTe (CZT – cadmium zinc telluride) pixelového detektoru. Ten je obklopen CsI štítem s protiklíčem. Jedna detekční jednotka ("ohnisková plocha") má v sobě zakomponované čtyři (2 x 2) detektory, vyráběny z produktů na udržení výkonu kolem eV. Každý detektor je obdélníkový krystal rozměru 20 mm x 20 mm a je tlustý ~2 mm, do kterého byly vloženy mřížky 32 x 32, 0.6 mm pixelů (každý pixel leží pod obloukem 12.3 ́) a to zabezpečuje 12 ́ obloukové pole pozorovací plochy na každém modulu ohniskové plochy.  CZT detektory jsou udržovány v pokojové teplotě pro správné fungování polovodičů. Ty efektivně mění rychlé fotony o vysoké energii na elektrony. Elektrony jsou digitálně nahrávány za užití vytvořených ASICs ("Application Specific Integrated Circuits"), navržených týmem FP team NuSTAR od Caltechu. Jednotlivé pixely mají samostatný diskriminační a individuální interakce s rentgenovým zářením, který spouští proces čtení. Palubní procesory sondy, jeden pro každý teleskop, identifikují řádek a sloupec s největší výškou impulsu a čtení informací. Tedy získává data z tohoto pixelu, stejně tak i z osmi sousedních pixelů. Čas události je zaznamenán s přesností dvou μs relativně k palubním hodinám. Zjištění polohy události, energie, hloubka interakcí v detektoru jsou kalkulovány a zpracovány z celku o těchto devíti-pixelech.  Ohniskové plochy jsou kryty krystaly CsI (Jodidem cesným), kterými jsou obložené uzavřené detektory. Krystalové krytí, doslova vyrostlé od Saint-Gobain, registrují vysoko-energetické fotony a kosmické záření, které prochází přes ohniskovou plochu ze různých směrů odlišných od směru optické osy NuSTAR. Takové události jsou primárně rušivým pozadím pro NuSTAR a musí být správně identifikovány a odečteny za účelem identifikace rychlých fotonů o vysoké energii z kosmických zdrojů. Aktivní štít sondy NuSTAR zabezpečuje, že jsou ignorovány jakékoliv události na tomto štítu shodné s událostmi na CZT detektoru.

Souhrn mise.

Sonda NuSTAR se od svého startu prokázala být všestranným nástrojem a otevřela obzory novým objevům v oblasti astrofyziky.

Měření rotace obřích černých děr.

V únoru 2013, NASA vydala zprávu o NuSTAR, společně s vesmírnou observatoří XMM-Newton měřila výšku spinu obří černé díry v centru galaxie NGC 1365.

Sledování radioaktivity v zbytcích po supernově.

Hlavním cílem NuSTAR je charakterizovat exploze a to mapováním materiálu emitujícího radioaktivní záření ve zbytcích supernov (SNR). Zmapovaná oblast Cassiopeia A od sondy NuSTAR ukázala přítomnost koncentrace isotopu titanium-44, shlukující se v centru zbytků po vybuchlé supernově. Tyto poznatky mohou vést k většímu pochopení, jakým konkrétním scénářem hvězda explodovala. Když výzkumníci s počítači simulovali výbuch a kolaps supernovy u velmi masivních hvězd, tak vlna způsobená výbuchem často stála a hvězda se neroztříštila. Poslední zjištění silně dokazují, jak hvězda jen doslova přetekla. Poté znovu zesílila zastavenou rázovou vlnu, což ve výsledku umožňuje u hvězdy konečně odstartovat roztažení a explozi své vnější vrstvy. U Stavů, kdy se při vývoji hvězd stává z hvězdy supernova jsou současně startovány procesy ovlivňující jádro konkrétní hvězdy, měnící jej na neutronovou hvězdu, nebo také hyperonovou hvězdu. Nicméně s tím spojené procesy zatím nejsou příliš známy. Neutronové hvězdy, které následně rotují o ohromných rychlostech jsou známy jako pulsary, nebo také teoretické magnetary. Existují další hypotetické druhy hvězd vznikající při hroucení supernov při neprobádaných procesech a nejsou zatím prokázané podrobným výzkumem jako například Kvarková hvězda, nebo také Preonové hvězdy. O existenci kvarkových hvězd se vedou debaty a již existuje i domněnka, o zpozorování kvarkové hvězdy.

Blízké obří černé díry.

V lednu 2017, výzkumníci z University Durham a University z Southampton, za společné koalice agentur využití dat z NuSTAR, oznámili objev obří černé díry v centru blízké galaxie NGC 1448 a IC 3639.

NuSTAR je kosmická sonda nesoucí teleskop, který zaznamenává rentgenové záření. Sonda pracuje v rozmezí 3 až 79 keV. Název sondy je akronym z anglického pojmenování "Nuclear Spectroscopic Telescope Array."

NuSTAR (Nuclear Spectroscopic Telescope Array) is a space-based X-ray telescope that uses a conical approximation to a Wolter telescope to focus high energy X-rays from astrophysical sources, especially for nuclear spectroscopy, and operates in the range of 3 to 79 keV.


Biografie.

Původ, mládí.

Karel se narodil jako sedmé dítě a druhý syn krále Karla III. a jeho manželky Marie Amálie Saské. Narodil se na Sicílii, kde jeho otec vládl jako král obojí Sicílie ještě před tím, než se stal králem španělským. Starší bratr Filip trpěl epilepsií a nemohl se stát následníkem trůnu. Karel měl statnou postavu a velkou sílu, snad po svém pradědovi z matčiny strany Augustovi Silném, bystrostí ani duševními schopnosti ale nevynikal.

Vláda.

4. září 1765 se infant Karel, tehdy sedmnáctiletý mladík, oženil se svou třináctiletou sestřenicí Marií Louisou Parmskou z rodu Bourbon-Parma, jež vyzrála ve velmi energickou ženu a postupem času se stále více vměšovala do státních záležitostí. 14. prosince roku 1788 infantův otec Karel III. zemřel a infant Karel nastoupil na trůn jako král Karel IV. Karel měl již sice široké zkušenosti ve správ státních záležitostí, ty však již nestačily na složité okolnosti vyvolané revolucí v sousední Francii roku 1789. V důsledku jeho slabosti, resp. nedostatku energie přešla fakticky vláda do rukou Marie Louisy a jejího oblíbence a milenece Manuela de Godoye; král se věnoval především svému oblíbenému lovu, umění a hudbě. Godoy byl původně člen královské stráže, kterého Marie Louisa postupně protlačila do hodnosti generálporučíka. Král „zdědil“ po svém otci velmi schopného prvního ministra hraběte de Floridablancu, ale ten byl intrikami královny a de Godoye roku 1792 nakonec sesazen a prvním ministrem se téhož roku stal Godoy. Karel IV. si Godoye velmi cenil, přestože byl všeobecně znám jeho poměr s královnou a ministr politickými schopnostmi nijak nevynikal.  Když vypukla Francouzská revoluce, chtěl Karel IV. vystupovat jako silný panovník. Godoy však zpočátku udržoval umírněný kurs a teprve jeho protest proti popravě Ludvíka XVI. znamenal vyhlášení války ze strany revoluční Francie. Brzy se však podařilo uzavřít s Francií basilejský mír (1795) a smlouvou ze San Ildefonsa následujícího roku se Španělsko dostalo do vleku francouzské politiky. Muselo se vojensky postavit proti Velké Británii a Portugalsku, což v dlouhodobém důsledku znamenalo vojenskou i politickou katastrofu. Španělsko se připojilo k Napoleonově kontinentální blokádě, po Brity vyhrané námořní bitvě u Trafalgaru se však od spojenectví odvrátilo. Když ale následující rok Napoleon zvítězil u Jeny, chtěl s ním Karel opět uzavřít spojenectví, což však Napoleon už odmítl. Ve Španělsku to jen podpořilo „ferdinandisty“, stoupence Karlova syna Ferdinanda, orientované na Británii.  Když se Karel dozvěděl, že jeho syn Ferdinand požádal Napoleona o pomoc proti Godoyovi a francouzská armáda vtrhla do Španělska, král s manželkou a jejím milencem uprchli do Aranjuezu. Tam však vypuklo povstání, král byl zajat a donucen nechat lidem nenáviděného Godoye zatknout. 18. března roku 1808 byl jeho syn Ferdinand VII. prohlášen španělským králem, ale už v květnu ho Francouzi donutili abdikovat a jeho otec Karel musel abdikovat dokonce opakovaně – tentokrát ale ve prospěch Napoleona, jenž španělský trůn předal svému bratru Josefu Bonapartovi. Odpor vůči vnucené francouzské nadvládě ale vedl k válce za nezávislost, která nakonec znovu přivedla na trůn Ferdinanda VII.  Karel už předtím obdržel od Napoleona doživotní penzi a zbytek života strávil jako exulant v bizarním kruhu své ženy, jejího milence (a svého bývalého prvního ministra) Godoye a jeho další milenky s dítětem. Nejprve přebýval v jižní Francii v Marseille a poté v Itálii, kde 20. ledna roku 1819 v Římě zemřel. Jeho syn Ferdinand nikdy nedovolil návrat rodičů do vlasti.

Mecenáš.

Karel projevoval od mládí zájem o umění. Rád hrál na housle a roku 1775 koupil pro dvůr kvarteto smyčcových nástrojů od Stradivariho (v současnosti uloženy v Královském paláci v Madridu); obklopil se řadou skvělých hudebníků v čele s houslistou a skladatelem Gaetanem Brunettim. Zajímal se rovněž o výtvarné umění a byl zákazníkem malířů Luise Meléndeze, Claude Joseph Verneta a Luise Pareta a především Francisca Goyi, jehož roku 1789 jmenoval dvorním malířem.

Manželství, potomci.

Z manželství Karla a Marie Luisy se narodilo čtrnáct potomků (královna však byla těhotná čtyřiadvacetkrát), sedm z nich však zemřelo již v útlém věku. Otcem mladších z těchto čtrnácti dětí však patrně nebyl král Karel, ale milenec Marie Luisy Manuel de Godoy.  Všichni tři Karlovi synové, kteří se dožili dospělosti, ovlivnili nějakým způsobem budoucí osud Španělska. Nejstarší (přeživší) Ferdinand VII. se po smrti otce stal králem. Další Karel ("Carlos") se po Ferdinandově smrti stal karlistiským nárokovatelem trůnu, neuznav nástupnické právo Ferdinandovy dcery Isabely II., a syn posledního Františka, František Cádizský, se stal jako manžel této královny Isabely II. (tedy své sestřenice) králem manželem.

Karel IV. Španělský (, 11. listopadu 1748 Portici – 20. ledna 1819 Řím), zvaný "el Cazador" („Lovec“), byl španělský král ze španělské větve Bourbonů, který vládl od roku 1788 do roku 1808. Slabý a netečný panovník nakonec ve víru bouřlivých událostí napoleonských válek přišel o moc a abdikoval ve prospěch svého nejstaršího syna Ferdinanda.

Charles IV (Carlos Antonio Pascual Francisco Javier Juan Nepomuceno José Januario Serafín Diego; 11 November 1748 – 20 January 1819) was King of Spain from 14 December 1788, until his abdication on 19 March 1808.


Kariéra.

Suzanne Collinsová započala svou spisovatelskou dráhu v roce 1991 jako scenáristka televizních show pro děti. Po setkání s Jamesem Proimosem při práci na jednom z pořadů získala novou inspiraci vrhla se na psaní vlastních knih pro děti.  Inspirací pro Gregor the Overlander (doslovně "Řehoř Suchozemský"), první knihu z úspěšné série "The Underland Chronicles", jí byla "Alenka v říši divů", která by se však nepropadla králičí norou, nýbrž norou lidskou, pod kterou by našla něco úplně jiného něž čajovou sešlost. Poslední kniha z této série s názvem Gregor and the Code of Claw (doslovně "Řehoř a kód drápu") vyšla v roce 2007.  V roce 2008 vyšla první kniha trilogie Hunger Games (pod názvem "Hunger Games - Aréna smrti" vydalo Nakladatelství Fragment na jaře 2010). V této trilogii se inspirovala řeckým mýtem o Theseovi a Minotaurovi a také armádní dráhou svého otce, která jí umožnila lépe porozumět chudobě, hladu a dalším následků války. Námět na příběh ji napadl ve chvíli, kdy přepínala televizi mezi zprávami z války v Iráku a různými reality show. V roce 2009 vyšel druhý díl Catching Fire (pod názvem "Vražedná pomsta" vydalo Nakladatelství Fragment na podzim 2010) a závěrečný díl vyšel v srpnu 2010 pod názvem Mockingjay (doslovný překlad "Reprodrozd"; pod názvem "Síla vzdoru" byl vydán na jaře 2011 v Nakladatelství Fragment). Jen prvního dílu se prodalo v severní Americe během prvního roku přes 1,5 milionů výtisků, na žebříčku New York Times se udržel titul více než 60 týdnů. Suzanne Collinsová se díky tomuto úspěchu dostala v roce 2010 na seznam nejvlivnějších lidí, sestavovaný magazínem Time.  Filmová práva na trilogii "The Hunger Games" získala společnost Lions Gate Entertainment. Collinsová spolupracovala i na scénáři ke zfilmování prvního dílu (premiéra 2012), které bylo komerčně velmi úspěšné (rozpočet $78 miliónů, zisk pak $700 miliónů).

Suzanne Collinsová (* 10. srpna 1962) je americká spisovatelka, autorka bestsellerových sérií Underworld Chronicles (doslovně "Podzemní kroniky") a Hunger Games (doslovně "Hladové hry"). Vystudovala obor dramatického psaní na New York University, kde získala titul M.F.A. V současnosti žije v Connecticutu se svým manželem, dvěma dětmi a třemi koťaty.

Suzanne Collins (born August 10, 1962) is an American television writer and author. She is known as the author of "The New York Times" best-selling series "The Underland Chronicles" and "The Hunger Games".


Děje příběhů.

Džundžó Romantica (anime i manga).

Junjou Romantica má (zatím) celkově 3 série. A jako jediná se dočkala animovaného a televizního zpracování.  Příběh se točí kolem páru Misaki Takahashi a Akihiko Usami. Misaki je regulérním studentem na střední, který se připravuje na vstupní zkoušky na univerzitu. Není ale zrovna učenlivý typ, a proto nedobrovolně přijme pomoc bratrova staršího kamaráda a slavného spisovatele, Akihika Usamiho, ohledně doučování. V průběhu "studia" se do sebe zamilují, ale Misaki si to nechce připustit, protože tím by Akihiko vyhrál. Zkrze to je ještě potkává několik rodinných potíží.

Džundžó Minimum (anime i manga).

Junjou Minimum vypráví příběh o minulosti Usamiho a Hirokiho a o tom, jak se poznali a o Hirokiho neopětované lásce k Usamimu.

Džundžó Egoist (anime i manga).

Egoistický Hiroki Kamijou je zamilovaný do Akihika, který byl jeho kamarádem už od dětství, ten ale miluje Misakiho a i přes Hirokiho snahu o něj Akihiko neprojevil zájem. V téhle pochmurné náladě však potkává Hiroki v parku, čistou náhodou Nowakiho Kusama, který ho přemluví, aby ho učil. Hiroki nakonec povolí a učí ho, Nowaki se do něj však zamiluje a to už v parku. Hiroki si uvědomí, že je to pro něj ten pravý.

DžundžóTerrorist (anime i manga).

Shinobu Takatsuki je mladý, bláznivý kluk, který se zamiluje do sestřina bývalého manžela You Miyagiho, který je o 17 let starší. Ten nazve Shinoba jednoduše "teroristou".  Tihle dva se potkají úplnou náhodou, když Shinobua přepadnou a Miyagi ho zachrání. Shinobu si myslí, že je to osud, ale právě on si má brát jeho sestru. O tři roky později se Miyagimu manželství rozpadne a je svobodný a jakou to náhodou se v tu dobu vrátí ze studia v Austrálii Shinobu. Nedělá okolky a rovnou na Miyagiho vybalí, že ho celé tři roky miluje a že je jejich osudem být spolu. Miyagi si o něm myslí, že je totální blázen a že s ním jen pracují hormony. Bohužel se potvrdí, že Shinobu to myslí vážně.

Džundžó Mistake (anime i manga).

Junjou Mistake se odehrává v době, když byl Ryūichirō Isaka ještě dítě a přišel k nim nový sluha Kaworu Asahina, jelikož prý jeho rodiče spáchali rodinnou sebevraždu, kvůli bankrotu jejich firmy. Toto je stanoveno 10 let před začátkem ostatních příběhů a následuje Ryuichiro Isaka (výkonný ředitel vydavatelství Marukawa Publishing Company - který vydává práce Usami Akihika) a jeho sekretář Kaoru Asahina. Tito dva byli spoluhráči, když byli mladí, poté, co Ryuichirův otec vzal Asahinu a zaměstnal ho. V průběhu let Ryuichiro začal milovat Asahinu, ale věří, že je to marné, protože je přesvědčen, že Kaoru je zamilovaný do jeho otce. Asahina pro něj ale nenápadně pociťuje lásku.

Džundžó Romantica () je jaoi série 4 příběhů; děj se zaměřuje hlavně na pár Misaki Takahashi a Akihiko Usami; a další 3 boční příběhy tří mužských párů s názvy Junjou Egoist, Junjou Terrorist a Junjou Mistake. Rozšířeno to bylo o CD dramata, manga série a light novely.

Shungiku Nakamura has written a second series based on "Junjou Romantica" titled "Sekai-ichi Hatsukoi" (lit. "The World's Greatest First Love") focusing on a shōjo manga editor and his first love, which was also animated by Studio Deen in 2011.


Charakter.

Vznik tohoto hurikánu byl spojen s oblastí hluboké tlakové níže (cyklónou) o nejnižším tlaku cca 950 milibarů. Podle jedné z možností cyklón zasáhl předtím východní pobřeží Severní Ameriky, nicméně se nerozpadl, jak je obvyklé, a nezvykle doputoval až do Evropy. Vznik mohl souviset také s chladným počasím posledních dekád 17. století, s vrcholící malou dobou ledovou. Nejsilněji udeřil v noci ze 7. na 8. prosince (26./27. listopadu). Rychlost větru dosahovala při zemském povrchu 140 až 155 km/h a v nárazech zřejmě až okolo 270 km/h.

Důsledky v Anglii.

Největší škody byl napáchány ve střední a jižní Anglii a v přilehlých vodách. Nejdetailnější zprávy o katastrofě pochází rovněž z Anglie. Cyklón strhl v Londýně přes 2 000 komínů, v lese "New Forest" vyvrátil asi 4 000 dubů. Podle Daniela Defoea ("The Storm") došlo ke zničení více než 400 mlýnů (ty se někdy roztočily tak rychle, že třením vzplály). Lodě cyklón odnesl stovky kilometrů mimo kurz a přes 1 000 námořníků zahynulo pouze na Goodwin Sands. Celkem zemřela asi pětina všech námořníků anglické královské flotily. Celkový počet mrtvých dosáhl 8 000 až 15 000. Noviny a pamflety informující o ztrátách na životech a materiálních škodách se prodávaly po celé Anglii, což byla tehdy novinka. Britská královna Anna bouři popsala jako „kalamitu tak děsivou a udivující, že žádná žijící osoba v našem království podobnou neviděla a nezažila.“ Anglikánská církev prohlásila, že bouře byla Boží pomsta za národní hříchy. Daniel Defoe si myslel, že bouře byla trest Prozřetelnosti za chabý výkon anglické flotily ve válce o španělské dědictví.

Velká bouře z roku 1703 ("Great Storm of 1703") byla ničivým extratropickým (mimotropickým) cyklónem, který začátkem prosince 1703 (koncem listopadu 1703 podle juliánského kalendáře) zasáhl severozápadní a severní část Evropy. Jednalo se zhruba o pás od jižního Irska, přes Anglii, severní Francii, Nizozemí, Dánsko, jižní Švédsko a severní Německo.

The Great Storm of 1703 was a destructive extratropical cyclone that struck central and southern England on 26 November 1703 (7 December 1703 in the Gregorian calendar in use today). High winds caused 2,000 chimney stacks to collapse in London and damaged the New Forest, which lost 4,000 oaks. Ships were blown hundreds of miles off-course, and over 1,000 seamen died on the Goodwin Sands alone. News bulletins of casualties and damage were sold all over England – a novelty at that time. The Church of England declared that the storm was God's vengeance for the sins of the nation. Daniel Defoe thought it was a divine punishment for poor performance against Catholic armies in the War of the Spanish Succession.


Začátek.

Dave Lepard psal písně ještě před tím, než byla kapela oficiálně založena v roce 2000 ve složení: kytarista Mary Goore, bubeník Tom Bones a basák Mace Kelly, původně všichni z death metalové kapely Repugnant. Pojmenovali se Crash dïet. Ale o dva roky později se sestava změnila: Dave Lepard (zpěv/kytara), Martin Sweet (kytara), Peter London (baskytara) a Eric Young (bicí). Také zkusili hrát s bubeníkem Karlem Thunderem (Kalle Thunder). Když byli se vším hotoví, změnili logo a název kapely na Crashdïet místo Crash dïet. O něco později vydali svoje první demo s názvem "Crashdïet" (Dave jej chtěl pojmenovat Beyond the Valley of the Dolls). Roku 2005 vydali EP "Riot in Everyone/Out of Line" jako vinyl 7"" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, která v roce 2007 vydala společně s Crashdïet DVD. Roku 2005 kapela vydala singly "Breakin' The Chainz", "Knokk 'Em Down" a "Riot in Everyone" a vydala i své debutové album "Rest In Sleaze". Jejich píseň Riot In Everyone byla dobře přijata posluchači, díky čemuž se hrála v rádiu stejně tak jako videoklip k této skladbě, který byl na prvním místě jako ”nejžádanější video”, se vysílal na televizní stanici ZTV. Crashdïet se také objevili v reklamě na telefonní společnost 3 s písní Breakin’ The Chainz a kariéra kapely začala nabírat na otáčkách.

Konec a nový začátek.

20. ledna 2006 byl zpěvák Dave Lepard nalezen ve svém bytě v Uppsale mrtvý. Údajně šlo o sebevraždu a to oběšením 13. ledna 2006. Lidé mu blízcí věděli, že trpí depresemi. Členové kapely oznámili na svých webových stránkách, že už dále nebudou hrát. Přibližně o šest měsíců později oznámili, že pokračovat budou a že budou hledat nového zpěváka. Podle neověřeného zdroje se kapela měla během roku také objevit na americkém US Festivalu. Poté začalo hledání nového zpěváka. Lidé, kteří se podíleli na demu a které si kapela odzkoušela, byli Johnny Gunn, Ivve a Danny Saucedo. Nakonec se novým zpěvákem stal Olli Herman Kosunen, Oliver Twisted, pocházející z Finska a také zpěvák rockové kapely Reckless Love. Kapela se pustila znovu do hraní a začala nahrávat novou desku, "The Unattractive Revolution", která ve Skandinávii vyšla 3. října 2007. Předtím, 31. srpna, zveřejnili první singl z nového alba, In The Raw. Během stejného roku vydali DVD "Rest In Sleaze Tour 2005" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, jimž vzdali hold Davidovi. Vydalo se 1000 kusů a každý obsahoval dvě DVD a podepsaný plakát členy kapely, Martinem, Erikem a Peterem. Crashdïet zahájili na podzim roku 2007 světové turné začínající 18. října ve Stockholmu. Konec listopadu a celý prosinec stejného roku vystupovala kapela v Evropě společně se švédskou rockovou kapelou Hardcore Superstar. Turné bylo později přerušeno, protože oba zpěváci Crashdïet onemocněli a museli odjet domů. Potom kapela slíbila pozdější turné těm, kteří neviděli jejich show v rámci evropského turné. 13. července 2008 kapela na svých webových stránkách oficiálně oznámila, že došlo s Olliverem k neshodám, protože se Crashdïet nemohl plně věnovat.  Kapela dala najevo, že nehodlá skončit, ale že si najde nového zpěváka. Členové kapely řekli, že chtějí mít dostatek času na to, než najdou toho správného člověka, který jim bude sedět jak po osobní, tak i po hudební stránce. Nový zpěvák Simon Cruz, dříve působící ve stockholmské kapele Jailbait, se ke kapele přidal 4. července 2009 a během podzimu s ním Crashdïet nahráli své třetí album, "Generation Wild". 14. dubna 2010 desku vydali a získali dobré ohlasy ve švédském tisku, mimo jiné hodnocení 4 z 5 od Fredrika Strage v deníku Dagens Nyheter a od Martina Carlssona v deníku Expressen. Kapela byla velmi úspěšná i na turné k nové desce "Generation Wild", v rámci kterého hráli v několika evropských zemích. 7. září Crashdïet předskakovali Ozzymu Osbournovi ve Stockholmu a v říjnu hráli před padesáti tisíci lidmi na brazilském SWU festivalu.

Crashdïet je švédská hard rocková kapela ze Stockholmu, kterou v roce 2000 založil David Roberto Hellman. Kapela byla ovlivněna mimo jiné kapelami jako jsou Kiss, Guns N' Roses, Skid Row, Mötley Crüe, Hanoi Rocks a nebo GG Allin.

Crashdïet (often stylised as CRASHDÏET) are a Swedish sleaze metal band from Stockholm. They have released five albums: 2005's "Rest in Sleaze", 2007's "The Unattractive Revolution", 2010s "Generation Wild", 2013's "The Savage Playground" and 2019's "Rust"


Status.

CTA není jako vláda uznána žádným státem. Od vlád některých zemí i od mezinárodních organizací však dostává finanční pomoc pro tibetskou exilovou komunitu v Indii.  Území Tibetu je v současné době kontrolováno vládou Čínské lidové republiky, což Ústřední tibetská správa pokládá za nelegitimní vojenskou okupaci. Dle CTA je Tibet svrchovaným státem s dlouhou tradicí nezávislosti. Současná politika CTA však nežádá plnou nezávislost Tibetu, jako spíše autonomní statut, podobný jako má Hongkong nebo Macao.  CTA má své sídlo v indickém městě Dharamsala, kde se 14. dalajláma usadil po svém útěku z Tibetu v roce 1959. „Historické území Tibetu“, jež tato vláda nárokuje, zahrnuje Tibetskou autonomní oblast, provincii Čching-chaj a velké části provincií Kan-su, S’-čchuan a Jün-nan.

Činnost.

CTA vykonává mnoho vládních funkcí v rámci tibetské exilové komunity v Indii, která čítá kolem 100 000 členů. Provozuje řadu škol, zdravotnických zařízení, kulturních aktivit a projektů podporující ekonomický rozvoj. Mimo to finančně podporuje stovky Tibeťanů, kteří utekli z Tibetu, a přišli do Indie, obvykle přes Nepál. Indická vláda svolila tomu, že CTA vykonává v severní Indii dohled nad záležitostmi tibetské komunity.  Od roku 1971 vydává CTA Tibeťanům žijícím mimo Tibet dokument, známy jako Zelená kniha. Více než 90 procent tibetských emigrantů je držitelem tohoto dokumentu. Slouží jako potvrzení o platbě dobrovolné daně a je představiteli CTA označována jako „pas vyhnaných Tibeťanů, kteří požadují svá práva od tibetské exilové vlády“. Platnost dokumentu je 5 let.

Organizace.

Podle ústavy, schválené v roce 1991, má CTA své demokratické instituce: exilový parlament, který tvoří 45 členů (po deseti zástupcích mají tři tradiční regiony Tibetu: Ü-Cang, Kham a Amdo; pět tradičních škol tibetského buddhismu má po dvou zástupcích a pět zastupuje Tibeťany v zahraničí: dva z Evropy, jeden z Australasie, jeden ze Severní ameriky a jeden z Kanady), soustavu soudních komisí a vládu (tibetsky: བཀའ་ཤག, Kashag) v jejímž čele stojí přímo volený předseda (tibetsky: སྲིད་སྐྱོང་, Sikyong). Ten je nejvyšším představitelem exilové vlády, jelikož od března 2011 si totiž 14. dalajlama – do té doby hlava exilové vlády – ponechal jen roli duchovního vůdce a svých politických funkcí se vzdal. Současným předsedou vlády je od voleb v roce 2011 Lozang Sanggjä z Národní demokratické strany Tibetu.

Ústřední tibetská správa (zkratka "CTA" z anglického ) je exilová vláda země. Považuje se za oprávněnou a legitimní vládu Tibetu. Často je proto nazývána „"tibetská exilová vláda"“.

The Central Tibetan Administration (,, literally Exile Tibetan People's Organisation) or CTA is an organisation based in India. The CTA is also referred to as the Tibetan Government in Exile which has never been recognized by China. Its internal structure is government-like; it has stated that it is "not designed to take power in Tibet"; rather, it will be dissolved "as soon as freedom is restored in Tibet" in favor of a government formed by Tibetans inside Tibet. In addition to political advocacy, it administers a network of schools and other cultural activities for Tibetans in India. On 11 February 1991, the CTA became a founding member of the Unrepresented Nations and Peoples Organization (UNPO) at a ceremony held at the Peace Palace in The Hague, Netherlands.


Biografie.

Narodil se v carském Rusku (dnešním Bělorusko) a již v mládí jej ovlivnil sionismus a socialismus a rozhodl se věnovat své úsilí syntéze těchto dvou konceptů. V rámci tohoto úkolu se spojil s Berem Borochovem, i když na rozdíl od Borochova Syrkin nebyl marxista. Syrkin byl zástupcem dělnických sionistů na prvním sionistickém kongresu v Basileji roku 1897 a jedním z prvních zastánců zřízení Židovského národního fondu. Byl rovněž jedním z prvních, kteří navrhovali, aby emigranti do Palestiny vytvářeli společné osady.  Na rozdíl od mnoha jiných socialistických myslitelů té doby, Syrkinovi docela vyhovovalo jeho židovské dědictví, a přestože to ve své eseji „Židovský problém a židovský socialistický stát“ z roku 1898 neuvádí explicitně, je jasné, že má na mysli biblický důraz na přísnou sociální spravedlnost, bez ohledu na bohatství, moc nebo privilegia. Sám však spatřoval sionismus jako náhradu za tradiční judaismus: Nový sionistický judaismus stojí v naprostém protikladu k judaismu vyhnanství (...) sionismus vykořeňuje religióní judaismus mnohem silněji než reformní judaismus či asimilace, a to vytvořením nových standardů „judaismu,“ které představují novou ideologii, jenž může být povýšena na status náboženství.  Syrkin pracoval na vytvoření socialistické sionistické skupiny v celé střední Evropě. Po studiu a práci v Německu a Francii se vrátil po Ruské revoluci v roce 1905 do Ruska. Coby delegát Sionistické socialistické dělnické strany se zúčastnil se 7. světového sionistického kongresu v Basileji. Později se přestěhoval do Spojených států, kde se stal vůdcem strany Poalej Cijon v USA.  V roce 1919 byl členem americké židovské delegace na Versailleské mírové konferenci. Byl taktéž vůdčí osobností světové konference Poalej Cijon, která se konala téhož roku. Na konferenci dostal za úkol navštívit Palestinu, aby vypracoval plán pro vesnice typu kibuc. Zamýšlel návrat do Palestiny, ale v roce 1924 zemřel v USA na srdeční infarkt.  Roku 1951 byly jeho ostatky pochovány na hřbitově Kineret v Izraeli.

Nachman Syrkin (: נחמן סירקין, Нахман Сыркин, 1868–1924), někdy též Nachum Syrkin, byl politický teoretik a jeden ze zakladatelů dělnického sionismu.

Nachman Syrkin (or "Nahman Syrkin" or "Nahum Syrkin"; ; 11 February 1868 – 6 September 1924) was a political theorist, founder of Labour Zionism and a prolific writer in the Hebrew, Yiddish, Russian, German and English languages.


Kariéra.

Pocházel z nemanželského potomstva Karla II. Byl synem generála lorda George Lennoxe (1737–1805), po matce Louise Kerr (1739–1803) byl vnukem skotského šlechtice a generála, 4. markýze z Lothianu. Od mládí sloužil v armádě a díky svému původu rychle postupoval v hodnostech, již v roce 1793 byl plukovníkem a zúčastnil se válek proti revoluční Francii. V letech 1784–1795 byl tajemníkem generálního polního zbrojmistra (tuto funkci tehdy zastával jeho strýc 3. vévoda z Richmondu), v letech 1790–1806 byl také poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů (v parlamentu zastupoval hrabství Sussex, kde měl statky). Kvůli špatné disciplíně, účasti v několika soubojích (mimo jiné podstoupil duel s královým mladším synem, vévodou z Yorku) a konflikty s nadřízenými byl z armády v roce 1795 propuštěn. V roce 1798 nicméně získal hodnost generálmajora s funkcí královského pobočníka. V letech 1802–1803 byl starostou v Chichesteru (poblíž města se nacházelo hlavní rodové sídlo "Goodwood House").  V roce 1805 byl povýšen na generálporučíka, o rok později zdědil po strýci titul vévody a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1807–1813 zastával funkci místokrále v Irsku (jeho podřízeným na postu irského státního sekretáře byl pozdější slavný vojevůdce, Arthur, vévoda z Wellingtonu). V roce 1812 obdržel Podvazkový řád, dále byl guvernérem v Hullu (1813–1814) a v Plymouthu (1814–1819), mezitím byl v roce 1814 povýšen na generála. Zúčastnil se poslední fáze napoleonských válek, v roce 1815 byl velitelem záložních vojsk v Bruselu určených k obraně města pro případ, že by Napoleon vyhrál bitvu u Waterloo. Od roku 1816 byl lordem-místodržitelem v Sussexu. Po skončení napoleonských válek obdržel od Ludvíka XVIII. opětovné potvrzení nároku na titul francouzského vévody d'Aubigny (tento titul získala předtím od Ludvíka XIV. Louise de Keroual, milenka Karla II. a matka 1. vévody z Richmondu. V letech 1818–1819 byl generálním guvernérem v Kanadě. V létě 1819 byl v Kanadě pokousán liškou, krátce nato zemřel na následky vztekliny. Pohřben byl v Québecu.

Manželství a potomstvo.

Jeho manželkou byla od roku 1789 Charlotta Gordon (1766–1842) ze starobylé skotské šlechty, sestra a dědička posledního vévody z Gordonu (jméno Gordon později Lennoxové přijali spolu s titulem vévodů z Gordonu). Z jejich manželství pocházelo čtrnáct dětí, všichni synové sloužili v armádě, za vysoké důstojníky v armádě a námořnictvu se také provdaly všechny dcery.  Švagry 4. vévody z Richmondu byli admirál George Cranfield Berkeley (1753–1818) a dlouholetý ministr války a kolonií Henry Bathurst, 3. hrabě Bathurst (1762–1834).

Charles Lennox, 4. vévoda z Richmondu ("Charles Lennox, 4th Duke of Richmond and of Lennox, 4th Earl Darnley and of March, 4th Baron Setrington, 4th Baron Lennox of Torboltoun, duc d'Aubigny") (9. prosince 1764, Gordon Castle, Skotsko – 28. srpna 1819, Richmond, Kanada) byl britský generál a státník. Od mládí sloužil v armádě, během napoloenských válek dosáhl hodnosti generála. V mládí byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, v roce 1806 po strýci 3. vévodovi z Richmondu zdědil titul vévody a přešel do Sněmovny lordů. Zastával funkce místokrále v Irsku (1807–1813) a generálního guvernéra v Kanadě (1818–1819). Zemřel v Kanadě na následky pokousání liškou nakaženou vzteklinou. V následující generaci přijali potomci alianční jméno "Gordon-Lennox".

Charles Lennox, 4th Duke of Richmond, 4th Duke of Lennox, 4th Duke of Aubigny, (9 December 176428 August 1819) was a Scottish peer, soldier, politician, and Governor General of British North America.


Život a působení.

Narodil se v rodině malého úředníka a poměrně brzy osiřel. Studoval jazyky na Moskevské univerzitě a ještě během studia se oženil s mnohem starší A. P. Suslovou, bývalou milenkou F. M. Dostojevského, která ho však po pěti letech opustila. Roku 1882 promoval v historii a filologii a pak učil na různých gymnáziích v Rusku a věnoval se psaní. Po neúspěchu své první knihy "O rozumění" (1886) začal psát do různých časopisů, konservativních i pokrokových, a pod různými pseudonymy zastával často i protichůdná stanoviska.  Roku 1891 se podruhé oženil s V. T. Butjaginou, ale protože jeho první žena odmítala rozvod, zůstalo při civilním sňatku, což oba velmi trápilo. Jejich manželství však vydrželo a měli spolu pět dětí. Roku 1893 se odstěhovali do Sankt Petěrburgu, kde Rozanovovi udržovali salon, kam docházela řada významných hostí. Rozanov se zabýval ruskou kulturou, Dostojevským a filosofií náboženství, ale ostře kritizoval církev, psal o manželství a sexualitě, kterou podle něho křesťané na rozdíl od Židů potlačují, ale psal i články vyloženě antisemitské.Roku 1911 byl v Kyjevě zavražděn třináctiletý chlapec a i když podezření vedlo k zločinecké bandě Věry Čeberjakové, příslušníci Černé sotni rozšířili fámu o rituální vraždě a obvinili židovského dělníka Bejlise. Zpolitizovaný proces skončil roku 1913 fiaskem a porota Bejlise nakonec osvobodila, připustila však, že mohlo jít o rituální vraždu. Když se Rozanov k tomuto názoru připojil, musel na nátlak Merežkovského a dalších opustit Filosoficko-náboženskou společnost a většina přátel se s ním rozešla. Rozanov reagoval čtyřmi antisemitskými pamflety, ale časopisy odmítaly jeho články. Věnoval se pak i egyptskému náboženství a mnoha dalším tématům.  Od roku 1912 vydával své zápisky a aforismy ("Solitaria", "Spadané listy"), které se dodnes vydávají a překládají. Jako přesvědčený monarchista utekl po Říjnové revoluci s rodinou do Sergijeva Posadu (později Zagorsk) u Moskvy, kde napsal "Apokalypsu naší doby", výslovně se zřekl svého antisemitismu a roku 1919 zemřel.

Vasilij Vasiljevič Rozanov (; 2. května 1856 Vetluga, Kostromská gubernie – 5. února 1919 Sergijev Posad) byl originální ruský filosof, spisovatel a publicista.

Vasily Vasilievich Rozanov (; – 5 February 1919) was one of the most controversial Russian writers and philosophers of the pre-revolutionary epoch.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Racing de Santander prodal Garaye 18. května 2008 do Realu Madrid, v sezóně 2008/09 ho měl však ještě na hostování. V sezóně 2010/11 ho portugalský trenér královského klubu José Mourinho využil jen v pěti ligových zápasech, většinou plnil roli čtvrtého stopera. Zahrál si ve finále španělského fotbalového poháru Copa del Rey 2010/11, nastoupil v úplném závěru prodloužení ve 119. minutě, Real porazil Barcelonu 1:0.

Benfica Lisabon.

Benfica Lisabon potvrdila 5. července 2011 dohodu o přestupu hráče za 5,5 milionu eur z Realu. Garay podepsal čtyřletý kontrakt.  V Evropské lize 2012/13 se s klubem probojoval až do finále proti anglickému celku Chelsea FC. V semifinále 2. května v odvetném zápase s tureckým Fenerbahçe SK odehrál kompletní počet minut. Benfica zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, kde podlehla Chelsea FC 1:2 gólem z nastaveného času. Garay nastoupil v základní sestavě.  S Benficou nepostoupil ze základní skupiny C do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, portugalský tým v ní obsadil třetí místo. Benfica nicméně pokračovala v Evropské lize 2013/14, kde se propracovala po roce opět do finále. V něm opět prohrála, tentokrát v penaltovém rozstřelu 2:4 (0:0 po prodloužení) se španělským týmem Sevilla FC. Garay odehrál kompletní finálový duel.

Zenit Petrohrad.

V červnu 2014 podepsal pětiletou smlouvu s ruským klubem Zenit Petrohrad, který za něj vyplatil Benfice 6 milionů eur.

Valencia CF.

Po dvou letech v Zenitu Petrohrad přestoupil 31. srpna 2016 do španělského mužstva Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2003 ve Finsku, kde Argentina porazila v zápase o bronzovou medaili Kolumbii 5:4 v penaltovém rozstřelu (Ezequiel svůj pokus v rozstřelu proměnil). Garay jednou skóroval 13. srpna proti Austrálii (výhra 2:0) a v semifinále 27. srpna se Španělskem (porážka 2:3 po prodloužení).  Garay získal s argentinským mládežnickým výběrem do 20 let titul na Mistrovství světa U20 2005 konaném v Nizozemsku. Ve finále porazila Argentina Nigérii 2:1, v týmu zářil Lionel Messi.  Byl členem argentinského olympijského výběru do 23 let, který na LOH 2008 v Číně získal zlato po finálové výhře 1:0 nad Nigérií.

A-mužstvo.

Od roku 2007 je členem národního týmu Argentiny. Debutoval 22. srpna 2007 v přátelském utkání s domácím Norskem (prohra Argentiny 1:2). Odehrál celé střetnutí a obdržel žlutou kartu.  Byl členem argentinského kádru na domácím turnaji Copa América 2011, kde Argentina vypadla ve čtvrtfinále na penalty s pozdějším vítězem Uruguayí. Plnil však pouze roli náhradníka, nezasáhl ani do jednoho ze čtyř utkání Argentiny na turnaji.  Trenér Alejandro Sabella ho nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. S týmem postoupil až do finále proti Německu. V semifinále proti Nizozemsku došlo za stavu 0:0 na penalty, Garay svůj pokus proměnil. Ve finále Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Ezequiel Marcelo Garay González (* 10. října 1986, Rosario, Argentina) je argentinský fotbalový obránce a reprezentant, v současnosti působí v klubu Valencia CF.

Ezequiel Marcelo Garay González (; born 10 October 1986) is an Argentine professional footballer who plays as a central defender for Spanish club Valencia CF.


Původ.

Původ ani genealogie rodu nejsou zcela jasné, a to buď z důvodu malé spolehlivosti, či úplné absence zdrojů, anebo rozporů vyvolaných falšovanými dokumenty vytvořenými v 18. století k podepření teorie heraldických nároků, zhusta používané historiky 19. století. V minulých staletích se mnoho historiků snažilo vystopovat předky Alerama, zakladatele dynastie, kteří podle smyšlených středověkých pramenů měli pocházet od Teodorika Fríského nebo od pánů z Kentu. Další historikové, zvláště v 16-17. století se marně snažili najít listiny potvrzující legendu o lásce, která by spojila Alerama s Adelasií, mytickou dcerou německého císaře Oty I. Velkého  Dokument z grazzanského kláštera z roku 961 tvrdí, že Aleramo byl syn jakéhosi hraběte Viléma (Guglielma) podle salického práva. Zdá se být přijatelným identifikovat Viléma jako osobu zřejmě z franského kmene, vstoupivšího na území do Itálie se třemi sty bojovníky následně po Kvido ze Spoleta roku 888 a v roce 924 činného u dvora italského krále Rudolfa II. Burgundského. Aleramův původ je proto pravděpodobnější na území starého království Lotara II., čemuž nasvědčuje několik hypotéz.  Rodový původ Adelasie, Aleramovy první manželky a pramáti Aleramovců, zůstává neznámý. Jisté je, že se Aleramo později oženil s Gerbergou, dcerou italského krále Berengara II., a že toto manželství mu přineslo nabytí titulu markraběte v letech 958 až 961. Císařský původ Adelasie se zdá být spíše legendou, později vytvořenou ke zvýšení slávy jeho předků.  Alerama lze považovat za skutečného zakladatele aleramovských dynastií. Těšil se velké úctě jak u italského krále Huga I., Lotara II. či Berengara II., tak u dvora císaře Oty I., o čemž svědčí rozličné územní dary, které byly připojeny k panstvím, která Aleramo již vlastnil ve Vercellese a v Lombardsku, a také z markraběcího titulu, který mu udělil Berengar II. V roce 967 mu Ota I. Daroval rozlehlé území mezi l'Orba a il Tanaro, které na jihu dosahovalo až do blízkosti Savony. Toto území, lesnaté a zanedbané, bylo v průběhu předcházejícího století zpustošeno loupeživými nájezdy, ze strany tzv. "saracénů" z Fraxineta v jižní Francii, nebo jimi alespoň schvalovanými. Toto území se nazývalo "Vasto" nebo "Guasto" (tzn. „rozlehlé, široké“) a mnoho Aleramových následníků se proto nazývalo "markrabaty z Vasta". Podle Riccarda Mussa se tento místní název udržel po několik staletí a zahrnoval hornaté území včetně panství Dego, Montenotte, Carcare a Cairo. Na dalších územích se však vžilo shodné toponymum "Langhe" ("vulgariter enim loca deserta Langae dicuntur" podle Luniga). Nejednalo se však o homogenní území, šlo spíše o několik odlehlých dvorů v lesnatých a divokých údolích jižního Piemontska.

Aleramové či Aleramovci, italsky "Aleramici" (dříve spíše jako "Aleramidi") jsou někdejší významný italský panský rod franského či franko-salického původu. Ten se usídlil v několika větvích v italských oblastech Piemontsko a Ligurie. Od 11. století spravoval panství Monferrato, Saluzzo, Savona a další území mezi západní Ligurií a Dolního Piemontska a to až do roku 1305, respektive 1543. Někteří význační členové rodu byli mj. představiteli jeruzalémského a soluňského království, a sicilského hrabství.

The Aleramici were a medieval Italian noble family of Frankish origin which ruled various northwestern counties and marches, in Piedmont and Liguria from the tenth to the 14th century.


Vývoj.

Jedná se o třístupňovou raketu s 1MT hlavicí, jejíž konstrukce nápadně připomíná své ruské vzory z dob jejího vzniku, zejména SS-20/ RT-21M. Navzdory několika úspěšným zkouškám proběhlo i několik neúspěšných, takže k operačnímu nasazení DF-31 nedošlo tak rychle, jak se původně předpokládalo. Mohlo za to mnoho technologických a konstrukčních vad, stejně jako nekvalitní výroba. Tyto faktory společně s maximálním doletem (8000 km) způsobily, že DF-31 byly nakonec operačně nasazeny ve velmi omezeném počtu cca 8-12 ks (zatím).  Původní záměr – schopnost zasáhnout DF-31 evropskou část SSSR a vyvíjenou DF-41 s doletem 12 000 km schopnou zasáhnout USA byl ale přerušen koncem studené války. Projekt DF-41 byl pozastaven a program DF-31 „revidován“. Byly prováděny průběžné technologické úpravy a následné testy, které probíhaly prakticky celá 90. léta – stále se střídavou úspěšností. Oficiálně pak byla „představena“ v roce 1999 na vojenské přehlídce v Pekingu při příležitosti 50. výročí vzniku ČLR. Samotná raketa však vidět nebyla – pouze přepravní vozidlo s kontejnerem. Údaj o roku operačního nasazení raket DF-31 se různí – mezi roky 1999-2003. Stejně tak jejich momentální lokalizace – od realistických jeskyní ve skalních masívech, přes železniční vagony až po „fantastické“ umístění na obchodních lodích, aby s nimi bylo možné zasáhnout celé území USA.

Inovace a modernizace.

Přes výše zmíněné potíže však DF-31 představuje „technologický skok“ v porovnání se svou předchůdkyní DF-5. Zejména svou mobilností a možností odpalu přímo z kontejneru přepravního vozidla. Taktéž použití TPH oproti kapalným výrazně zvyšuje životnost rakety a výrazně snižuje čas potřebný k předstartovní přípravě (15-30 min). Je také první čínskou raketou, která může být vybavena lehkou jadernou hlavicí, údajně zkopírovanou podle US vzoru W-88 nebo W-70. Důkazy však pro toto tvrzení chybějí. DF-31 je 3stupňová raketa na TPH s užitečnou nosností 700kg (jiné zdroje uvádějí 1050 nebo 1750kg), která je využita pro jednotnou hlavici 1-3MT (údaje se opět různí). Startovní hmotnost je udávána 42 000 kg, délka 13 m a průměr 2,25 m. Inerciální naváděcí systém updatovaný pomocí GPS, který střela požívá, umožňuje kruhovou odchylku v cíli 300 m CEP (jiné zdroje udávají 150 nebo 100 m CEP). Původní verze byla přepravována tahačem HY473 a samostatným valníkem, verze představená v roce 1999 na tahači HY4301 již byla konstruovaná jako návěs. Tyto verze však nemají prakticky žádnou terénní průchodnost a přesuny jsou možné pouze po silnicích. Na vylepšení tohoto nedostatku se prý pracuje a údajně může být využit některý z tahačů řady MAZ (Belarus MAZ7916).

Konec studené války.

Po skončení studené války a pozastavení DF-41 bylo rozhodnuto celý projekt DF-31 přepracovat a výsledná modifikace dostala označení DF-31A. Tato varianta již má mít dolet 10-11 000 km a může být vybavena buď jednotnou 1-3MT hlavicí nebo vícenásobnou hlavicí MIRV se 3 autonomními hlavicemi (jinde zmiňují až 5 hlavic) o mohutnosti 20, 90 nebo 150 kt. Vylepšený inerciální naváděcí systém updatovaný pomocí GPS umožní kruhovou odchylku v cíli 150 m CEP (100 m CEP?). Startovní hmotnost je udávána 47 200 kg, délka 18,4 m a průměr 2,25 m. Užitečné zatížení 1050 nebo 1750kg. Zavedení prvních modernizovaných raket se předpokládá v roce 2007.  Na bázi DF-31/DF-31A je rozpracována námořní varianta SLBM označovaná jako JL-2 (JuLang-2 /CSS-NX-4), které by měly být umístěné (po 16 ks) na čínské ponorce Type 094 (třída Xia). Ta by měla mít dolet 8000 km a nést hlavici MIRV s 3-4 hlavicemi o síle 90 kt nebo jednotnou o síle 2,5MT.

Výhled do budoucna.

Do roku 2010 Čína plánuje zařadit do výzbroje 50-70 nových ICBM. Je též předpokládáno (výsledky špionáže lze těžko veřejně ověřit), že se ČLR již zmocnila technologie neutronové zbraně a v rámci zavádění těchto ICBM ji využije. Údaje jsou však velmi kusé a je velmi obtížné je ověřit. Proto je i okolo programu DF-41 tolik spekulací – zda byl znovu spuštěn či nikoliv. Parametry DF-41 by se měly podobat bývalé sovětské raketě SS-24.

DongFeng 31 (DF 31, v kódu NATO označovaný "CSS 9"; : 东风导弹/東風飛彈) je čínská mezikontinentální balistická střela (ICBM) na tuhé pohonné hmoty (TPH). Její vývoj začal v roce 1986 (jinde udávají počátek 80. let) jako nástupce DF-5 (CSS-4) na kapalné pohonné hmoty (KPH).

The Dong Feng 31 (; NATO reporting name CSS-10) is a third-generation long-range, road-mobile, three stage, solid-fuel rocket intercontinental ballistic missile (ICBM) in the Dongfeng missile series developed by the People's Republic of China. It is designed to carry a single 1-megaton thermonuclear weapon. It is a land-based variant of the submarine-launched JL-2. It is operated by the Second Artillery Corps (SAC) which, in 2009, was estimated to have under 15 DF-31 missiles and under 15 DF-31A missiles in inventory. US Air Force National Air and Space Intelligence Center estimates that as of June 2017, five to ten Mod 1 and over fifteen Mod 2 launchers were operationally deployed.


Děj filmu.

Dick Steel (Leslie Nielsen), tajný agent WC40, před patnácti lety výbušninou zlikvidoval svého nepřítele, generála Rancorna (Andy Griffith). Nebo si to alespoň myslel. Rancorn však výbuch přežil, přišel při něm pouze o obě ruce. Teď má jediný cíl - zničit Steela a svět. Aby Dicka přilékal, unese agentku Barbaru Dahlovou (Stephanie Romanov), dceru zemřelé Dickovy lásky Victorie Dahlové. Dick se stává jediným, kdo ho může zastavit. Ten je proto svým nadřízeným (Charles Durning) povolán z důchodu zpět do akce.  Stopy ho nejprve zavedou do Los Angeles, kde už na něj čeká taxikář Kabul (John Ales), který mu zajišťuje dopravu, ale také rady. Během pátrání v Los Angeles ho pronásledují Rancornovy zabijáci, kteří se jej nejprve snaží zabít u klubu Coca Cabana. Zde mu pomůže agentka Veronika Ukrinská (Nicollette Sheridan), jejíž otec má pro Rancorna vyrobit poslední součástku k výbušnině. Dick pak spolu s Veronikou před zabijáky ujedou autobusem řízeným slepým řidičem (Ray Charles), kterému ovšem na zastávce výrostci uříznou brzdy. Zabijáci je pronásledují dál a dokonce se jim podaří Veroniku unést. Dickovi zůstane přívěsek, který jej zavede do ruského klenotnictví, kde se nachází profesor Ukrinský (Elaya Baskin) s čipem pro Rancorna. Ten je poté odvezen do domu agenta McCluckeyho (Mason Gamble), kde má být v bezpečí. Dick se poté vydá hledat Veroniku a stopy ho nejprve zavedou do kláštera, kde se převleče za jeptišku a přidá se ke sboru. Zabijáci ho zde však objeví a Dick musí utéct do vedlejší budovy klášterní nemocnice, kde najde uspanou Veroniku, kterou odveze. Mezitím však Rancornovy zabijáci přepadnou McCluckeyho a unesou profesora Ukrinskýho. Dick se proto s Veronikou vydávají najít sídlo Rancorna a to na ostrov Kikiree. Nakonec se mu podaří sídlo najít, Barbaru zachránit a Rancorna znovu zabít.

Agent WC 40 (anglicky Spy Hard) je americký film z roku 1996, který paroduje především filmy s Jamesem Bondem, ale také různé další, např. Nebezpečná rychlost,, Pravdivé lži, Sestra v akci, Sám doma, Butch Cassidy a Sundance Kid, S nasazením života, Cliffhanger či Základní instinkt. Režie se chopil Rick Friedberg, autorem hudby je Bill Conti.

Spy Hard is a 1996 American spy comedy film parody starring Leslie Nielsen and Nicollette Sheridan, parodying James Bond movies and other action films. The introduction to the movie is sung by comedy artist "Weird Al" Yankovic. It was the first film to be written by Jason Friedberg and Aaron Seltzer. The film's title is a parody of "Die Hard". The film was directed by Rick Friedberg and produced by Doug Draizin and Jeffrey Konvitz.


Historie.

Klub byl založen 5. května 1905 jako „Colón Foot-ball Club“ skupinou přátel zblázněných do fotbalu. Byl pojmenován po Kryštofu Kolumbovi (Cristóbal Colón), jehož životopis jeden z hráčů právě studoval.  V roce 1965 Colon vyhrál Primera B a postoupil výše. První zápas v Primera odehrál proti Chacarita Juniors 6. května 1966. V první sezóně v nejvyšší soutěži skončil na šestnáctém místě, ale v následujícím roce došlo k reorganizaci a hrály se dvě mistrovské soutěže v každé sezóně:. Do druhé z nich se kvalifikovaly jen lépe umístěné týmy první z nich. Colón se probojoval do mistrovské Nacional až v roce 1968, tehdy skončil dokonce šestý.  V roce 1972 Colón skončil na druhém místě ve své skupině. V roce 1975 si mužstvo vedlo celkem dobře v soutěži Metropolitano a skončilo šesté. O dva roky později si vedlo ještě lépe a skončilo páté, avšak v Nacional neuspělo. V roce 1978 se Colón dostal do vyřazovací fáze Nacional, ale vypadl ve čtvrtfinále s Independiente.  Colón sestoupil z Metropolitano v roce 1981, když vyhrál pouhých šest zápasů. Čtrnáct let trvalo, než se dokázal vrátit do nejvyšší soutěže (uspěl až v sezóně 1995–96). V mezičase byl několikrát blízko postupu, v sezóně 1988–89 jej vyřadil v play-off městský rival Union celkovým skóre 3–0 a v sezóně 1992–93 Colón prohrál v play-off s Banfieldem a pak nedokázal postoupit ani z opravné fáze.  Po několika umístěních ve středu tabulky skončil Colón v sezóně 1996-97 na druhém místě v Torneo Clausura 1997, což je nejlepší umístění v celé historii klubu. Protože River Plate vyhrál v této sezóně oba tituly, rozhodovalo se v play-off mezi oběma semifinalisty. V prosinci 1997 Colón porazil Independiente 1–0 a kvalifikoval se do Poháru osvoboditelů 1998.

Stadión.

Domácí zápasy hraje na Estadio Brigadier General Estanislao López, který pojme 47 000 diváků. Byl otevřen v roce 1946 a v roce 2002 modernizován.

Hráči.

"Aktuální k datu: 30. 8. 2017"<br

Club Atlético Colón je argentinský fotbalový klub sídlící v Santa Fe založený roku 1905. Většinou je zmiňován jako Colón de Santa Fe. Klubové barvy jsou černá a červená. V sezóně 2016 je účastníkem nejvyšší argentinské soutěže Primera División.

Club Atlético Colón (), commonly referred to as Colón de Santa Fe, is a sports club from Santa Fe, Argentina. The football team plays in the first division of the Argentine football league system, the Argentine Primera División.


Historie.

První písemná zmínka o oblasti, v níž se rozkládá moderní Prátr, pochází z roku 1162, kdy ji rakouský vévoda Fridrich I. Babenberský daroval šlechtickému rodu de Prato. Výraz "Prater" byl poprvé použit v roce 1403 a původně se vztahoval k malému ostrůvku v toku Dunaje severně od dnešního zimního přístavu Freudenau. Postupně se však začal používat i pro sousedící oblasti.  Pozemek často měnil majitele, až jej v roce 1560 zakoupil císař Maxmilián II. jako honitbu pro pořádání loveckých kratochvílí. Císař Rudolf II. pak zakázal vstup na území Prátru ve snaze vypořádat se s pytláky.  Dne 7. dubna 1766 prohlásil císař Josef II. Prátr za veřejně přístupný prostor, který má sloužit pro zábavu veřejnosti, a povolil zde zřídit kavárny a občerstvení. To vedlo posléze ke vzniku zábavního "Wurstelprateru". Po celou dobu, až do roku 1920, sloužil Prátr současně i k lovu.  V roce 1873 se v Prátru konala Světová výstava. Bylo to vůbec poprvé, kdy se tato významná akce konala mimo Londýn nebo Paříž. Pro výstavu byl vyčleněn prostor kolem výstavního pavilonu Rotunda, jenž byl 84 m vysoký a průměr jeho základny činil 108 m, v roce 1937 však vyhořel. Na pozemku tehdejšího výstaviště se dnes nachází výstavní prostor zvaný "Messegelände".  V roce 2004 se začalo s renovací zábavní části parku, "Wurstelprateru". 11. května 2008 byl zprovozněn nový úsek U2 vídeňského metra se třemi stanicemi podél parku. Nedaleko vchodu do parku stojí i Nádraží Wien Praterstern, odkud lze dojet vlakem i do Brna či Prahy.  Během let se celková plocha parku zmenšila díky výstavbě "Praterstadionu", dnes Stadion Ernsta Happela, který je největší v Rakousku, takzvané "Südosttangente" neboli dálnici A23 a Závodišti v Krieau ("Trabrennbahn Krieau").  V roce 2013 byl v sousedství parku zprovozněn kampus Vídeňské obchodní univerzity.

Další atrakce.

Hlavní třídou parku je "Hauptallee" lemovaná kaštany a uzavřená pro motoristy. Každoročně se zde pořádá Vídeňský maraton a půlmaraton. Parkem vede i trať zdejší miniželeznice. Dalším nevšedním objektem, s nímž se zde může návštěvník setkat, je kulatý dům „Republiky Kugelmugel“. V Prátru je také planetárium a Muzeum Prátru.

Prátr ( "Wiener Prater") je velký veřejný rekreační park, jenž se rozkládá mezi Dunajem a Dunajským kanálem na ploše asi 6 km v 2. vídeňském obvodu Leopoldstadt. V jeho severozápadní části se nachází známý zábavní park, který v češtině přejal jeho jméno (Prátr), v němčině se však nazývá "Wurstelprater". Ve skutečnosti tvoří jen malou část parku.

The Prater () is a large public park in Vienna's 2nd district (). The Wurstelprater, an amusement park that is often simply called "Prater", lies in one corner of the Wiener Prater and includes the Wiener Riesenrad Ferris wheel.


Otázky.

Vědci nemohli uvěřit tomu, že se plynní obři nacházejí v těsné blízkosti hvězd. Zprvu se dokonce objevila teorie, že 51 Pegasi b je velmi hmotná pevná planeta, ale bylo velmi nepravděpodobné, že by bylo v protoplanetárním disku tolik materiálu, ale na druhou stranu to nemohl být plynný obr, protože by se atmosféra pod intenzivním zářením odpařila.  Následná simulace však ukázala, že plynní obři mohou migrovat blíže ke své hvězdě z důvodu tahových sil proti disku materiálu nebo gravitačními perturbacemi s diskem. Podle vědců byly 51 Pegasi b a jiné podobné exoplanety původně vytvořeny daleko od své hvězdy. Nakonec bylo dokázáno, byť ́s údivem, že 51 Pegasi b neztratila svou vodíkoheliovou atmosféru. Výpočet ukázal, že tato exoplaneta ztratila za svou existenci pouhých 5 % původní atmosféry.

Objevení.

Objev byl poprvé učiněn kanadskými vědci v roce 1988, ale ze strachu z toho, že se spletli, zprávu tajili. V roce 1994 tuto exoplanetu objevili švýcarští vědci Michael Mayor a Didier Queloz. Po půlročním bádání svůj objev zveřejnili. V populárních článcích se exoplanetě někdy přezdívá Bellerofontés, podle řeckého hrdiny.

Lokace a viditelnost.

Mateřská hvězda exoplanety 51 Pegasi b 51 Pegasi se nachází blízko centra souhvězdí Pegase, severozápadně od hvězdy se nachází Markab (Alfa Pegasi) a jihozápadně Sheab (Beta Pegasi).

Hvězda.

Hvězda 51 Pegasi je žlutý trpaslík spektrálního typu G4-5 Va. jako subgiant (IV). hvězda je 1,06 krát hmotnější než Slunce, průměr je 1,14 až 1,15 krát větší, 1,30 krát světelnější a 1,6 krát bohatší na těžké prvky jako např. železo. Na svůj spektrální typ je velmi velká a jasná. Může být stará 8,5 miliardy let. Jiná analýza naznačuje, že je o miliardu let mladší.

51 Pegasi b.

51 Pegasi b má 46 % hmotnosti Jupitera. Nachází se ve vzdálenosti 0,05 AU od 51 Pegasi. Oběžná dráha je téměř kruhová (0,03) a trvá 4,2 dne. Její poloměr je 1,2 krát větší než poloměr Jupiteru. Sklon k oběžné dráze může být menší než 85°. 51 Pegasi byla zapsána do 100 cílových hvězd NASA Terrestrial Planet Finder.

Obyvatelná zóna.

Vědci z University of Texas propočítali, že se obyvatelná zóna nachází ve vzdálenosti 1,20-2,00 AU od 51 Pegasi. Zde by mohly existovat skalnaté exoplanety s vhodnou vlhkostí, příhodným chemickým složením plynů a vodou v kapalné podobě, ale není pravděpodobné, že by nebyl její vývoj narušen migrací 51 Pegasi b ke hvězdě 51 Pegasi.

51 Pegasi b je první objevená exoplaneta v historii, nachází se v souhvězdí Pegase. Jedná se o planetu podobnou Jupiteru. Mateřskou hvězdu 51 Pegasi obíhá ve vzdálenosti pouhých 0,05 AU. V počátcích objevování exoplanet si vědci mysleli, že se jedná o výjimečný případ, ale další objevy ukázaly, že se plynní obři obři často nacházejí poměrně blízko u své hvězdy. Dříve se vědecký svět domníval, že se plynní obři nalézají alespoň ve vzdálenosti několika AU.

51 Pegasi b (abbreviated 51 Peg b), unofficially dubbed Bellerophon, later formally named Dimidium, is an extrasolar planet approximately 50 light-years away in the constellation of Pegasus. It was the first exoplanet to be discovered orbiting a main-sequence star, the Sun-like 51 Pegasi, and marked a breakthrough in astronomical research. It is the prototype for a class of planets called hot Jupiters.


Život.

Dorothy Thompsonová se narodila v Lancasteru ve státě New York v roce 1893, jako jedno z dětí Petera a Margaret (Grierson) Thompsonových. Jejími sourozenci byli Peter Willard Thompson a Margaret Thompsonová. Matka zemřela když bylo Dorothy sedm let v dubnu April 1901 a tak musel otec, britský metodistický kazatel, vychovávat děti sám. Otec se znovu oženil, ale Dorothy se s jeho novou ženou Elizabeth Abbott Thompsonovou nesžila. V roce 1908 poslal otec Dorothy do Chicaga ke svým sestrám. Zde Dorothy dva roky navštěvovala „Lewisův institut“, poté pokračovala na Syracuse University. Zde studovala politiku a ekonomii, studium úspěšně zakončila s titulem bakaláře umění v roce 1914.

Kariéra.

Thompsonová, na rozdíl od mnoha žen tehdejší doby vzdělaná, považovala za svou společenskou povinnost bojovat za volební právo žen ve Spojených státech. Krátce po promoci se přestěhovala do Buffalla a zapojila se do kampaně. Pracovala zde až do roku 1920, kdy odešla do Evropy, aby se věnovala své novinářské kariéře.  Zajímala se o rané sionistické hnutí. Zlom v její kariéře nastal po návštěvě Irska v roce 1920, kde jí poskytl interview Terence MacSwiney, jeden z hlavních vůdců Sinn Féin. Šlo o poslední interview, které MacSwiney poskytl před svým zatčením a smrtí. Slávu jí přinesl také rozhovor s císařovnou Zitou, manželkou císaře Karla I. V roce 1928 navštívila Dorothy Sovětský svaz, výsledkem byla kniha s názvem „Nové Rusko“ ("„The New Russia“"), popisující kromě jiného také potlačování náboženství, cenzuru a všemocnou tajnou policii OGPU, která „stojí nad zákony“.  V meziválečném období pokračovala Thompsonová jako nezávislý korespondent pro noviny "Philadelphia Public Ledger" a "The New York Evening Post" ve Vídni. Zde se setkala s novináři jako byli John Gunther a G.E.R. Gedye, s nimiž také spolupracovala. V roce 1924 byla povolána do Berlína, kde zažila období vzestupu nacistické strany. V krátké době se seznámila se známými umělci a intelektuály, včetně Ödöna von Horvátha, Thomase Manna, Bertolta Brechta, Stefana Zweiga a Fritz Kortnera. Brzy se stala blízkou přítelkyní Carla Zuckmayera. V Americe jí přinesly úspěch i známost interview s osobnostmi jako byli Gustav Stresemann, Aristide Briand, G. V. Čičerin či L. V. Trockij nebo Mustafa Kemal Atatürk. Exkluzivní rozhovory pořídila také se Sigmundem Freudem a Richardem Straussem.  V roce 1925 se stala vedoucí středoevropské pobočky filadelfských novin "Public Ledger". Odtud odešla v roce 1927 a krátce nato ji list New York Post jmenoval šéfem své německé pobočky v Berlíně. Během pracovního pobytu v Mnichově se Thompsonová poprvé v roce 1931 setkala a hovořila s Hitlerem. Interiew s ním vedla také na jaře 1932 v hotelu Kaiserhof v Berlíně. Rozhovory byly základem pro její knihu "I Saw Hitler!", v níž psala o nebezpečí vítězství nacismu v Německu. Kniha byla německými úřady považována za urážlivou, obsahovala totiž kromě jejího nelichotivého názoru na Hitlera také popis pronásledování lidí židovského původu nebo německých koncentračních táborů.  V roce 1933 žila Dorothy Thompsonová v lesbickém vztahu společně s německo-maďarskou spisovatelkou a sochařkou Christou Winsloe. 25. srpna 1934 musela Německo opustit do 24 hodin, byla vyhoštěna jako první novinář s americkým občanstvím. Christa Winsloe ji do Spojených států doprovázela. Od té doby Dorothy na Hitlera a jeho režim upozorňovala na veřejných přednáškách a v rozhlase. Přátelství s Eleanor Rooseveltovou mělo vliv na uzákonění naturalizace německých emigrantů jako byli Fritz Kortner, Thomas Mann či Carl Zuckmayer ve Spojených státech.  V roce 1939 ji časopis Time vyhodnotil jako druhou nejvlivnější ženu v Americe po Eleanor Rooseveltové. Ve třicátých letech 20. století byla jednou ze dvou rozhlasových politických komentátorek v USA. Druhou byla Kathryn Cravensová v CBS. V roce 1936 začala Dorothy Thompsonová psát pro "New York Tribune" sloupek „On the Record“. Ten byl čten více než 10 miliony čtenářů a přebírán dalšími 170 novinami. V letech 1937 až 1961 psala také každý měsíc sloupky pro "Ladies' Home Journal"; její náměty zde byly vzdáleny politice, zaměřovala se na zahradničení, výchovu dětí, umění či další pro ženy zajímavá témata.  V roce 1938 v rozhlasovém pořadu na stanici NBC v pořadu sledovaném pěti miliony posluchačů vedla obrannou řeč na podporu německo-polského imigranta Herschela Grynzspana, který zavraždil úředníka německého velvyslanectví v Paříži, Ernsta vom Ratha. Tato událost byla nacisty propagandisticky využita jako záminka ke Křišťálové noci. Rozhlasové vysílání Thompsonové vedlo k vlně sympatií s mladým atentátníkem. "Journalists' Defense Fund" vybral na jeho podporu více než 40 000 dolarů, což umožnilo zajistit Grynzspanovi jako obhájce známého advokáta Vincenta de Moro-Giafferi.  Po zveřejnění Runcimanovy zprávy 28. září upozornila Dorothy Thompsonová na její vnitřní nekonzistenci, přičemž ji označila za "„nelogickou“". Vyjádřila též podezření, že zpráva byla "„zhotovena na objednávku tak, aby odpovídala dohodě“" dosažené mezi Hitlerem a Chamberlainem v Berchtesgadenu a že je "„dílem propagandy“".  Dorothy Thompsonová dlouhodobě kritizovala americkou politiku izolacionismu a byla zastáncem liberálnější americké přistěhovalecké politiky. V srpnu 1939 kritizovala pakt Ribbentrop-Molotov, odsoudila invazi Rudé armády do východního Polska, která započala 17. září 1939. Byla i kritičkou stalinského Ruska. Během druhé světové války se její příspěvky téměř denně objevovaly v přibližně 150 novinách.  Po válce kritizovala Norimberské procesy: měla silné výhrady k tomu, že pouze jedna strana poskytuje zároveň soudce, žalobce i vykonavatele rozsudků.  V roce 1946 přednesla Dorothy Thompsonová před Radou bezpečnosti Organizace spojených národů proslov ve všech žen a matek celého světa. V něm obvinila Harry S. Trumana, Winstona Churchilla i Stalina ze lži, že „muži a synové (všech žen) padli, aby na světě zavládl věčný mír“. Tato řeč se stala základní ideou vzniku organizace "World Organization of Mothers of all Nations" (zkratka: "W.O.M.A.N.", doslova „Světová organizace matek všech národů“), která vznikla v témže roce na podnět Dorothy Thompsonové v New Yorku.  V letech 1949 až 1952 byla místopředsedkyní „Amerického výboru pro vyšetřování katyňského masakru“ ("American Committee for the Investigation of the Katyn Massacre"), zde přehodnotila svůj názor z roku 1943, že šlo o „nacistický falzifikát“.

Osobní život.

Thompsonová byla třikrát vdaná. Prvním manželem se v roce 1923 stal maďarský spisovatel Joseph Bard; pár se rozvedl v roce 1927. Druhým manželem se v roce 1928 stal spisovatel Sinclair Lewis, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1930. Manželé pro společný život zakoupili dům ve Vermontu. V roce 1930 se jim narodil syn Michael Lewis. K rozvodu došlo v roce 1942. Třetím manželem se stal v roce 1945 český umělec Maxim Kopf, s nímž žila Dorothy až do jeho smrti v roce 1958.  Dorothy Thompsonová zemřela 30. ledna 1961 na srdeční selhání ve věku 67 let v Lisabonu, kde byla navštívit rodinu svého syna Michaela. Pohřbena je na městském hřbitově v Barnardu ve Vermontu.

Dorothy Celene Thompsonová (9. července 1893 Lancaster, New York – 30. ledna 1961 Lisabon, Portugalsko) byla americká spisovatelka a novinářka, bojovnice za ženská práva. Jako zahraniční korespondentka pracovala pro New York Tribune, rozhlasovou stanici NBC a mnoho dalších. Dorothy Thompsonová je nazývána „první dámou americké žurnalistiky.“

Dorothy Celene Thompson (July 9, 1893 – January 30, 1961) was an American journalist and radio broadcaster, who in 1939 was recognized by "Time" magazine as being equal in influence to Eleanor Roosevelt. She is notable as the first American journalist to be expelled from Nazi Germany in 1934 and as one of the few women news commentators on radio during the 1930s. She is regarded by some as the "First Lady of American Journalism".


Kariéra.

Jelena si začala pěstovat slávu v mladém věku osmi let, kdy vyhrála dětskou soutěž písní "Šarenijada" (Шаренијада) ve městě Kragujevac. Později se připojila ke kragujevacké folklórní skupině "Abrašеvića" (Абрашевића), se kterou procestovala celou Evropu a odvezla si mnohá ocenění za své taneční výkony a pronikavý zpěv. Jako sólistka souboru dosáhla velkého úspěchu na nejprestižnějších festivalech. Byla to její velká zkušenost s prvním veřejným vystoupením a se svými pěveckými schopnostmi zaujal velké množství lidí.  V roce 1994 vystoupila na dalším jugoslávském dětském festivale, který se konal ve městě Kragujevac, jež vyhrála.  Od té doby vystupovala na různých mezinárodních festivalech, například v České republice, Bělorusku a Bulharsku, kde získala řadu ocenění. Také roku 2002 vyhrála talentovou soutěž "3K Dur" (3К Дур), kterou vysílala stanice RTS 3. V roce 2003 se poprvé zúčastnila festivalu Budva a na prestižním festivale Slovanský bazar v Bělorusku se umístila druhá. V roce 2004 soutěžila s velkým úspěchem na festivale "Beovizija" (v srbském národním výběru do Eurovision Song Contest), kde zazpívala píseň ""Kad ne Bude tvoje ljubavi"" (Кад не буде твоје љубави). V roce 2005 se začala angažovat na spolupráci s populárním srbským zpěvákem Željkem Joksimovićem, který složil píseň ""Jutro"" (Јутро). S písní zvítězila v národním kole "Beovizija", srbském výběru pro Eurovision Song Contest. Ve společném národním finále "Evropjesma" se umístila druhá.  V roce 2007 napsala text k písni Mileny Vucić s názvem ""Gotova Stvar"". Ve stejný rok nahrávací společnost "Minacord" s ní podepsala smlouvu a v roce 2008 vydala své debutové album. Píseň ""Košava"" (Кошава), z toho alba, byla představena v show televize RTS s názvem "Beogradska Hronika" (Београдска хроника), na konci března 2008. Videoklip k písni byl natočen v bělehradské vile, postavené v roce 1907.  V roce 2008 Željko Joksimović složil píseň s názvem ""Oro"" pro národní kolo "Beovizija 2008". Jelena Tomaševićová s písní národní kolo vyhrála a mohla reprezentovat Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, které se konalo v květnu, v Bělehradě. Na Eurovision Song Contest 2008 se umístila na šestém místě se ziskem 160 bodů. Píseň je celá v srbském jazyce.  Ve své kariéře také účinkovala ve filmu "Ivkova slava" (Ивкова слава, 2006), pro který také zpívala. Otevírala "EuroBasket 2005" v Bělehradě. V roce 2009 nahrála píseň věnovanou míru spolu s účastníky Eurovision Song Contest 2008 — zpěvákem Boazem Maudem (za Izrael) a zpěvačkou Sirusho (za Arménii). Písnička nese název ""Time To Pray"". Textařem písně je prezident Izraele Šimon Peres. Píseň byla prezentována v Moskvě a také v během srbského národního finále "Beovizija 2009". V roce 2010 obíhala její píseň nazvaná ""Gde da odem da te ne volim"" (Где да одем да те не волим), která je napsána Jelenou Trifunović a složená populárním zpěvákem a skladatelem Tošem Proeskim, jedním z největších balkánských umělců. Tato píseň je obsažena v albu ""Tose i prijatelji"" (Toše a přátelé), který je sbírkou jeho památky v roce 2010. Videoklip k písni byl natočen v hotelu "Es Vives" na španělské Ibize v létě roku 2010.  Dne 24. února 2012 prezentovala v televizní show ""Ja imam talenat"" (Ја имам таленат) píseň nazvanou ""Melanholija"" (Меланхолија, česky "Melancholie"). Píseň složil Rafael Artesero ze Španělska a textař Ljiljana Jorgovanović, o aranžmá se postaral Alek Alexsov. Téhož roku dne 23. června, představila svůj singl ""Vertigo"" (Вертиго). Emina Jahović je autorem hudby i textu písně.  V roce 2014 vystoupila na festivale Sunčane skale, kde zazpívala svou píseň ""Radio Svira Za Nas"". Mezi dalšími byli i Sergej Ćetković, Željko Joksimović či Marija Šerifović.

Osobní život.

Absolvovala základní školu a kragujevacké matematické gymnázium. Poté v roce 2002 absolvovala vysokou školu, také městě Kragujevac. Ve stejný rok začala studovat angličtinu, kterou mluví plynně, na kragujevacké univerzitě. Dne 28. srpna 2011 se provdala za srbského herce Ivana Bosiljčiće a dne 24. ledna 2012 se jí narodila holčička jménem Nina.

Jelena Tomaševićová (srbskou cyrilicí ; * 1. listopadu 1983 Negotin, SR Srbsko, Socialistická federativní republika Jugoslávie, dnes Srbsko) je srbská popová zpěvačka. Vyhrála nespočet ocenění a cen za své písně a reprezentovala Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, kde se umístila s písní ""Oro"" šestá. Její debutové album vydané v roce 2008 nese jméno "Panta Rei".

Jelena Tomašević (; ; born November 1, 1983) is a Serbian pop singer of international career famed for her strong vocal performances. She has won numerous awards for her songs and represented Serbia at 2008 Eurovision Song Contest, coming sixth with the song "Oro".


Dětství.

Ragnhild byla první norskou princeznou po 629 letech, která se narodila na území Norska. Vyrůstala v královském sídle Skaugum u Askeru západně od Osla. Pokřtěna byla v palácové kapli 27. června 1930 a jejími kmotry byliː prarodiče z otcovy strany, král a královna Norska; prarodiče ze strany matky, vévoda a vévodkyně z Västergötlandu; prastrýc král švédský; prateta britská princezna Viktorie; teta princezna Markéta Švédská; a vévoda z Yorku.  V roce 1940 během druhé světové války uprchla princezna s rodinou před německou okupací ze země a válečná léta strávila se sourozenci a matkou ve Washingtonu, D.C. Před narozením mladšího bratra se předpokládalo, že nastoupí na trůn, i když by to vyžadovalo změnu ústavy, protože ženy nemohly v Norsku dědit trůn.

Manželství a potomci.

Princezna Ragnhild se 15. května 1953 ve dvaadvaceti letech v Askeru provdala za Erlinga Lorentzena, člena norské obchodní vyšší vrstvy. Lorentzen byl podnikatel a vojenský důstojník, který za války sloužil jako její osobní strážce. Jejím sňatkem došlo k velké kontroverzi, protože byla první členkou norské královské rodiny, která se provdala za muže, který nebyl příslušníkem žádné královské rodiny. (V Norsku existuje tradice "oficiálních flagdays" a jedním z takových dnů jsou také královské narozeniny; brzy po její svatbě bylo oznámeno, že její narozeniny přestávají být oficiálním flagday.)  Po svatbě se pár přestěhoval do Ria de Janeira, kde měl její manžel významné obchodní podíly. Jejich pobyt v Brazílii byl původně dočasný, nakonec se tam však usadili a v Riu zůstali až do Ragnhildiny smrti v roce 2012. V Brazílii Lorentzen založil manufakturu na papír Aracruz Celulose. Pár měl tři dětiː

Veřejný život.

V roce 1952 Ragnhild otevírala Zimní olympijské hry v norském Oslu, když se její otec a dědeček zúčastnili pohřbu britského krále Jiřího VI.  Konzervativní princezna Ragnhild v roce 2004 veřejně kritizovala svou neteř a synovce, princeznu Martu Louisu a korunního prince Haakona za výběr jejich partnerů.  Princezna Ragnhild byla patronkou norské organizace pro sluchově postižené.  Bylo po ní pojmenováno několik lodí, včetně "MS Prinsesse Ragnhild".

Úmrtí.

Princezna Ragnhild zemřela doma v Rio de Janairu 16. září 2012 ve věku 82 let na rakovinu. Dne 24. září 2012 bylo její tělo převezeno do Osla, kde se s ní rozloučil její bratr král Harald V., její sestra Astrid Norská, její manžel Erling a jejich děti. Pohřeb se konal 28. září 2012 v kapli královského paláce v Oslu. Později byla princezna zpopelněna a soukromě uložena v kostele v Askeru.

Tituly, oslovení a vyznamenání.

Vyznamenání.

Na počest princezna Ragnhild byla pojmenována 540 000 km2 oblast v Antarktidě pobřeží Princezny Ragnhild.

Vývod z předků.

Princezna Ragnhild byla prapravnučkou královny Viktorie a vzdálenou sestřenicí Alžběty II. V době svého narození byla na 17. místě v linii následnictví britského trůnu, v obě své smrti na 77. místě. Ragnhildinou tetou byla belgická královna Astrid, což z Ragnhild dělalo sestřenici belgických králů Baudouina a Alberta II.

Ragnhild Norská ("Ragnhild Alexandra Lorentzenová;" 9. června 1930, Oslo – 16. září 2012, Rio de Janeiro) se narodila jako nejstarší dítě norského krále Olafa V. a princezna Marty Švédské. Byla starší sestrou krále Haralda V. a princezny Astrid. Byla od dob středověku prvním členem norské královské rodiny, který se narodil na území Norska. V roce 1953 se provdala za průmyslníka Erlinga Lorentzena, člena rodiny lodních magnátů. V tom samém roce se přestěhovala do Brazílie, kde byl její manžel průmyslníkem a hlavním majitelem manufaktury na papír Aracruz Celulose. V Brazílii žila 59 let až do své smrti.

Princess Ragnhild, Mrs Lorentzen (Ragnhild Alexandra; 9 June 1930 – 16 September 2012), was the eldest child of King Olav V of Norway and Princess Märtha of Sweden. She was the older sister of King Harald V and Princess Astrid. She was the first royal to have been born in Norway since the middle ages. In 1953 she married the industrialist Erling Lorentzen, a member of the Lorentzen family of shipping magnates. In the same year they moved to Brazil, where her husband was an industrialist and a main owner of Aracruz Celulose. She lived in Brazil until her death 59 years later.


Mládí.

Vévodkyně Jutta, rodným jménem "Augusta Šarlota Jutta Alexandra Georgína Adolfína Meklenbursko-Střelická" se narodila 24. ledna 1880 na zámku v Neustrelitz jako druhý potomek velkovévody Adolfa Friedricha V. a velkovévodkyně Alžběty Marie. Spolu se svou sestrou Marií Leopoldinou byly již od útlého dětství chůvami vedeny k přísné etiketě a společenskému chování na zámku Erbgrossherzog v Karlsruhe blízko německo-francouzských hranic a měly pouze malé styky s rodiči. Od 13 let se pravidelně s rodiči, sourozenci a dědečkem Frederikem I., vévodou z Anhaltu (ke kterému měla velice blízký vztah) účastnila diplomatických návštěv v zahraničí i v Německu.

Manželství.

V roce 1898 se vévodkyně Jutta na soukromém večírku v Berlíně seznámila s Danilem Alexandrem Petrovićem-Njegošem, korunním princem černohorským, jenž byl do Německa pozván císařem Vilémem II.. I přes nemalý věkový rozdíl se mladá vévodkyně do šarmantního a okouzlujícího slovanského prince zamilovala. Korunní princ požádal již po několika týdnech Juttu o ruku a prakticky ihned byla naplánována svatba.  26. července dorazila vévodkyně Jutta do černohorského přístavu Baru. Krátce po připlutí do Černé Hory Jutta přestoupila na pravoslavnou víru a přijala jméno Milica Sofie, po celý svůj život však byla známá více pod svým původním jménem. Obřad se konal 27. července 1899 v královské kapli Ćipur v Cetinje v Černé Hoře. Juttiným svědkem byl její budoucí švagr Viktor Emanuel III., král italský – manžel Danilovy sestry Eleny Alexandry. Dalšími významnými hosty byli např. velkokníže Konstantin Ruský, nevěstin bratr velkovévoda Adolf Fridrich V. a matka Alžběta a dále někteří členové černohorské královské rodiny. Jutta byla oblečena do černohorského národního kroje. Po obřadu prošel svatební průvod městem do královského paláce. Pro Černohorce, kteří svého korunního prince zbožňovali, byla svatba velkou událostí, která se oslavovala ještě dlouho do noci. Po svatbě se Jutta stala černohorskou korunní princeznou a získala titul "její královská výsost".  Ani po sedmi letech manželství se Danilo s Juttou stále nedočkali potomka. Nakonec byla u Jutty zjištěna tyrosinémie – metabolické onemocnění – a pár zůstal bezdětný až do konce života, což ovlivnilo především korunního prince.

I. světová válka a exil.

Během I. světové války vedlo Černohorské království ozbrojené konflikty s centrálními mocnostmi, mezi které patřilo i Juttino rodné Německo. V té době žil korunní pár v letním královském paláci v Baru, jenž byl několikrát bombardována rakousko-uherskými letadly. Po anexi Černé Hory a jejím následném začlenění do Království Srbů, Chorvatů a Slovinců odešla královská rodina do exilu nejprve v Itálii a následně ve Francii do města Cap d ́Antibes. Zde 1. března 1921 zemřel Juttin tchán, otec korunního prince král Nikola I. Petrović-Njegoš. Na jeho místo coby hlavy dynastie Petrovićů-Njegošů nastoupil Juttin manžel Danilo, jenž se zároveň stal titulárním králem. Ten ale již o šest dní později, 7. března 1921 abdikoval na svou funkci ve prospěch synovce prince Michaela.

Konec života.

Jutta s Danilem žili ve francouzském exilu až do roku 1935, kdy se přestěhovali do Vídně. V rakouské metropoli vedli velice poklidný a kulturně bohatý život, navštěvovali výstavy a koncerty a mezi úzkou smetánkou se stala velmi oblíbenými. 24. září 1939 ve Vídni zemřel korunní princ Danilo. Tato událost byla pro vévodkyni Juttu silnou a těžkou zkouškou. Po manželově smrti se Jutta přestěhovala na žádost své švagrové Eleny Alexandry Petrović-Njegoš, královny italské do Říma, kde klidně dožila a sedm let po smrti manžela zemřela dne 17. února 1946. Je pohřbena na římském hřbitově "Cimitiero Teutonico" v nádherné mohyle společně se svou příbuznou Šarlotou Frederikou Meklenbursko-Zvěřínskou, bývalou dánskou královnou. Jejich mohylu chrání anděl míru. Jutta je jedinou pohřbenou osobou pravoslavného vyznání na tomto hřbitově.

Jutta Meklenbursko-Střelická (24. ledna 1880 – 17. února 1946) byla meklenburská vévodkyně z vedlejší linie Meklenbursko-Střelických a provdaná korunní princezna černohorská.

Duchess Jutta of Mecklenburg-Strelitz (Auguste Charlotte Jutta Alexandra Georgina Adophine; 24 January 1880 – 17 February 1946) was a member of the House of Mecklenburg-Strelitz and the consort of Crown Prince Danilo of Montenegro. When a married woman, she was known as "Militza".