Strategie a vztah k Hadriánovu valu.

Římští velitelé si velmi dobře uvědomovali strategický význam kvalitní komunikace mezi pevnostmi v této úzké části ostrova, a to dávno před tím, než byl vybudován Hadriánův val. Stanegate ho předešla o několik desetiletí; val pak postavili jen o něco málo severněji. Někdy se píše, že Stanegate "tvoří osu Hadriánova valu".

Síť římských cest.

Stanegate je jednou z mnoha silnic, které Římané v provincii Británie postavili; jejich délka bývá odhadována na více než tři tisíce kilometrů. Síť silnic tvořila kupříkladu Watling Street (dlouhá 322 km), Fosse Way, Ermine Street, Devil ́s Highway, Cade ́s Road, Fen Causeway či Icknield Street.

Jedinečnost silnice Stanegate.

Stanegate je svým způsobem výjimečná: od většiny římských silnic se liší tím, že byla často vedena především po vrstevnicích, takže měla tendenci tvořit zatáčky; naproti tomu typické římské silnice se vyznačovaly dlouhými rovnými úseky, a to dokonce i v tom případě, že pak bylo nutné zdolávat příkré svahy.

Původ jejího názvu.

Římané tuto silnici jistě nějak pojmenovali, ale její název se do našich dob nedochoval. Stanegate, "stone road", je pozdější pojmenování složené z norských slov "stan"'stone' (kámen) a "gata" ('silnice').

Časové zařazení a účel.

Silnici Stanegate pravděpodobně postavili v době, kdy od (roku 77 n. l. do roku 85 n. l.) římskou provincii Británie spravoval guvernér Agricola a v Římě se na trůnu vystřídali tři císaři, Vespasianus a jeho synové, Titus a Domitianus.  Údajně byla postavena jako strategická vojenská silnice v době, kdy severní hranice Římské říše vedla až na linii řek Forth a Clyde. Hranice se k této silnici posunula až později, poté, co se Římané stáhli z území moderního Skotska. Tomu odpovídá fakt, že pevnosti, které na ní byly postaveny, stály od sebe jeden den pochodu (14 římských mil neboli 21 km), což pro strategickou silnici mimo hranici stačilo. Pevnosti Vindolanda (Chesterholm) a Nether Denton pocházejí ze zhruba stejné doby jako Corstopitum a Luguvalium, tedy z 70. a 80. let prvního století.

Zahuštění řady pevností.

Když se Římané rozhodli ze Skotska stáhnout, silnice se dostala na hranici provincie a celé říše, takže bylo nutné ji posílit pevnostmi vzdálenými od sebe jen půl dne pochodu. Tyto pozdější pevnosti se jmenují Newbrough, Magnis (Carvoran) a Brampton Old Church. Pravděpodobně byla mezi nimi postavena ještě celá série menších pevností; takovými pevnůstkami či signálním stanicemi můžou být Haltwhistle Burn a Throp, ale není dostatek důkazů, které by potvrdily, že tvořily celou řadu. Odchod vojsk ze Skotska proběhl přibližně v roce 105, a proto k posilování obrany Stanegate došlo zhruba v té době.

Trasa z východu na západ napříč ostrovem.

Stanegate vycházela z pevnosti Corstopitum, odkud mířila na sever, do Skotska, důležitá silnice Dere Street. Západně od pevnosti Corstopitum přešla Stanegate říčku Cor Burn, přítok řeky Tyne, a potom sledovala severní břeh řeky Tyne až k řece North Tyne blízko vesnice Wall u Hadriánova valu. Přes North Tyne musel vést římský most, dále cesta míjela moderní vesnici Fourstones a směřovala do vesnice Newbrough, kde leží první pevnost (ve vzdálenosti 12 km od vesnice Corbridge a téměř 10 km od pevnosti Vindolanda). Jde o pevnůstku o rozloze zhruba 40 arů; nachází se v Newbrough na hřbitově kostela, který stojí za vesnicí směrem na západ.  Odtud pokračuje Stanegate k západu, rovnoběžně s řekou South Tyne, dokud nedorazí k další velké pomocné pevnosti, kterou je Vindolanda (Chesterholm). Potom kříží trasu později vybudované Military Road a vede jižně od menší pevnosti Haltwhistle Burn. Od ní pokračuje na západ,vzdaluje se od řeky South Tyne a míjí velkou pevnost Magnis (Carvoran), která leží 10,5 km od pevnosti Vindolanda a 32 km od pevnosti Corstopitum. Zde se k silnici připojuje Maiden Way, která přichází z jihu z pevnosti Epiacum (Whitley Castle).  Za pevností Magnis se silnice stáčí k jihovýchodu, aby sledovala tok řeky Irthing, kolem pevnůstky Throp míří a k pevnosti Nether Denton, která leží 7,2 km od pevnosti Magnis a 39,4 km od pevnosti Corstopitum. Tato pevnost se rozkládala na ploše přibližně 12 tisíc čtverečních metrů.  Z pevnosti Nether Denton silnice sleduje řeku Irthing a míří k modernímu Bramptonu. Míjí pevnůstku Castle Hill Boothby a potom, 1,6 východně od Bramptonu, se dostává k následující velké pevnosti zvané Brampton Old Church (leží téměř 10 km od Nether Denton a 49 km od pevnosti Corstopitum). Pevnost takto pojmenovali, protože její polovina se nachází pod starým kostelem sv. Martina a přilehlým hřbitovem. Za pevností Brampton Old Church silnice překračuje řeku Irthing a míří na východ přes Irthington a High Crosby, kde byla pravděpodobně, vzhledem ke vzdálenosti od okolních pevností, postavena další pevnůstka, kterou se zatím však nepodařilo dohledat. Stanegate potom překročila řeku Eden u kriketového hřiště v moderním městě Carlisle a nakonec dorazila do pevnosti Luguvalium (Carlisle), kde stojí Carlisle Castle (12 km od Brampton Old Church a 61 km od pevnosti Corstopitum).

Pravděpodobné navazující kilometry cest.

Silnice pravděpodobně pokračovala ještě asi 7 km na západ do římské pevnosti ve vesnici Kirkbride u zálivu Moricambe Bay. Tam byl sice nalezen rozsáhlý tábor o ploše 20 000 metrů čtverečních, ale důkazy o existenci silnice zatím nejsou dostatečné.  Dále se odhaduje, že Stanegate mohla vést směrem na východ z pevnosti Corstopitum směrem k pevnosti Pons Aelius, kde leží Newcastle upon Tyne, a končit v římské pevnosti Washing Wells ve městě Whickham, ale zatím to žádné objevy nepodpořily.

Pozdější vývoj.

Značná část Stanegate posloužila jako základ silnice Carelgate (Carlisle Road), středověké silnice z tržiště ve vesnici Corbridge, která se napojuje na Stanegate západně od pevnosti Corstopitum. Stav Carelgate se nakonec tak zhoršil, že se po ní nedalo jezdit. V letech 1751–1752 tam generál George Wade postavil novou silnici, tzv. Military Road. Velká část Stanegate se však stále užívá; jde o moderní silnici nižšího řádu v hrabství Northumberland mezi vesnicí Fourstones a Vindolanda.

Odkazy.

Literatura.

Přehled literatury

Stanegate byla důležitá římská vojenská silnice postavená na území, které se později začalo nazývat severní Anglie. Silnice o délce 61 km spojovala dvě pevnosti: Corstopitum (Corbridge) u řeky Tyne na východě a pevnost Luguvalium (Carlisle) na silnici Dere Street a řece Eden na západě. Pevnosti mimo jiné střežily významné přechody přes tyto řeky.

The Stanegate (meaning "stone gate" or "stone road" in Northumbrian dialect ), was an important Roman road built in what is now northern England. It linked two forts that guarded important river crossings: Corstopitum (Corbridge) on the River Tyne in the east, and situated on Dere Street, and Luguvalium (Carlisle) on the River Eden in the west. The Stanegate ran through the natural gap formed by the valleys of the River Tyne in Northumberland and the River Irthing in Cumbria. It predated Hadrian's Wall by several decades; the Wall would later follow a similar route, slightly to the north.


Postavení sirotků ve společnosti.

V historii docházelo k nárůstům počtů "sirotků" vždy v období válek, kdy muži padli ve válce a ženy, vdovy, tak zůstávaly opuštěny s dětmi, "sirotky". Péče o "sirotky" je a byla vždy projevem solidarity, soucítění a empatie. Napříč všemi lidskými pokoleními se nese mravní povinnosti se o tyto sociálně znevýhodněné spoluobčany, spolubratry, postarat. Již staří Izraelité měli s ohledem na "sirotky" (a vdovy) nastavena pravidla kmenového společenství, která by "sirotky" chránila a zajišťovala jim přežití - viz Sirotci v Bibli. "Sirotek" je společností chápán jako slabý a bezbranný jedinec, který by jinak bez pomoci neměl nikde zastání, a který na pomyslném žebříčku nouze stojí velmi vysoko. Bez poskytnuté pomoci a ochrany by si každý k němu mohl cokoliv dovolit aniž by následovala odplata.

Sirotek a péče o něj.

V českých krajích až do třicátých let 20.století, jak uvádí kroniky, bývalo zvykem mít na obci fond pro "sirotky", ze kterého se platilo těm, kteří se "sirotka" ujali pokud neměl příbuzné. Platilo, že se každá obec starala o "svoje" "sirotky". Nezřídka byli "sirotci" umisťování do sirotčinců, ve kterých platila přísná kázeň. Dnešní dětské domovy se spíše snaží nahradit rodinu a připravit "sirotka" na vstup do samostatného života. Právní předpisy definují adopci, osvojení, trvalou pěstounskou péči a nově (od 2014) také pěstounskou péči na přechodnou dobu, dále upravují výši "sirotčího" důchodu, který je vyplácen do doby ukončení studií, podmínky péče o tyto děti.

Sirotci a SOS dětské vesničky.

První SOS dětská vesnička pro "sirotky" byla postavena v letech 1968-1969 poblíž Doubí u Karlových Varů. O její vznik se zasloužil, projekt zrealizoval a prvním ředitelem vesničky v Doubí se stal písecký rodák Miloslav Ciboch (nar. 11. 5. 1925). Smyslem SOS dětských vesniček bylo a je nahradit opuštěným dětem rodinu v prostředí, které se rodinnému co nejvíce podobá. Tomu odpovídal koncept samostatných domků tvořících malou vesničku. Každý domek obývá jedna náhradní maminka (nezřídka řádová sestra), která je za chod rodiny odpovědná a má všemožnou podporu ze strany vesničky. Vytváří se tak společenství náhradní rodiny, často z dětí -sourozenců- posbíraných z různých dětských domovů (v případě vícečetných rodin). O situaci dnes a kde všude jsou další vesničky se lze dočíst na stránkách Sdružení SOS dětských vesniček.

Sirotci v Bibli.

Sirotek, ať v jednotném či množném čísle, je v Písmu Svatém zmíněn celkem 36krát na různých místech a v různých souvislostech. Z toho 34krát ve Starém Zákoně a 2krát v Novém Zákoně, konkrétně v NZ ve verších Jan 14,18 a Jakub 1,27. Jako chování se k "sirotku (sirotkům)" je uváděno (kralický překlad), že "sirotka trápit nebudete..." 2.M.22,22; "nepřevrátíš soudu sirotku..." 5.Moj 24,17; "vysvobozuji sirotka..." Job 29,12; "Otec jest sirotků a obhájce vdov..." Žalm 68,6; ale i "buďtež děti jeho sirotci..." Žalm 109,9; "Hospodin sirotku a vdově pomáhá..." Žalm 146,9; "v tobě smilování nalézá sirotek.." Ozeáš 14,3. Jasně zde vystupuje snaha "sirotky" chránit a pomáhat jim, neboli dát najevo, že Bůh "sirotky" miluje a střeží jako "oko v hlavě". Lze se zde také setkat s pojmem "siroba" ve smyslu osiření - zůstat opuštěn, například ve verši 1.Samuelova 15,33. Na roveň tak zde bývají "sirotky" stavěni vedle vdov - podobný případ osamění a nezaopatření.  FILM: Pollyanna 1960

Sirotek je dítě, kterému zemřeli oba jeho rodiče. Těmto dětem se říká "úplný sirotek", někdy se lze setkat s termínem "oboustranný sirotek" - zvláště v soudní praxi. Pokud dítěti zemře jen jeden rodič, pak se mu říká "polosirotek", adekvátně také "jednostranný sirotek". Obecně se však označení polosirotek moc nepoužívá. Jednoduše se takovéto děti nazývají sirotci. V sociální práci se lze setkat také s pojmem "sociální sirotek". V takovém případě se jedná o dítě, jehož jeden nebo i druhý rodič jsou naživu, ale nechtějí se, nebo nemohou se, o dítě starat (například výkon trestu, ústavní léčba, děti odložené do baby boxů a pod.).

An orphan (from the ) is a child whose parents have died, are unknown, or have permanently abandoned them. In common usage, only a child who has lost both parents due to death is called an orphan. When referring to animals, only the mother's condition is usually relevant (i.e. if the female parent has gone, the offspring is an orphan, regardless of the father's condition).


Vlastnosti vody.

Voda v jezeře je sladká a silně znečištěná.

Vodní režim.

V období letních dešťů je jezero plné, v zimě se stává mělkým. Leží jižně od řeky Jang-c’-ťiang a západně od Velkého kanálu, se kterým je spojené systémem nevelkých řek. Z Tchaj-chu odtéká přes Su-čou řeka Su-čou, které se v Šanghaji vlévá do Chuang-pchu-ťiangu.

Využití.

Na jezeře je rozvinutá vodní doprava, využívá se pro zavlažování rýžových polí. Je bohaté na ryby.  Tchaj-chu patřilo k vyhledávaným turistickým místům, žily v něm desítky živočichů. Kvůli nečinnosti úřadů a hlavně existenci mnoha chemických závodů v okolí jezera je jezero ve velmi špatném ekologickém stavu.

Znečištění.

Okolo jezera a v přilehlém stejnojmenném okolí se nalézá více než 20 000 chemických podniků, které vypouštějí nevyčištěnou vodu s jedovatými látkami přímo do jezera, jež slouží jako třetí největší zásobárna pitné vody v Číně. Kontaminace způsobena mnohými kancerogenními látkami (rtuti, benzenu, arzenu,...) dosáhla takového stupně, že musely být přerušeny dodávky pitné vody pro dva miliony obyvatel.  V červnu 2007 se čínská vláda rozhodla jezero zachránit. Bylo potrestáno několik odpovědných pracovníků, továrny musely do června 2008 splnit nová ekologická opatření. Všechna města v okolí jezera do něho musela vypouštět pouze vyčištěnou vodu, mnohá proto musela vybudovat nové čističky odpadních vod. Továrnám bylo nařízeno, aby instalovaly moderní čisticí systémy, pokud stanovené podmínky nesplní, budou dočasně uzavřeny.  Paradoxně má ale nyní začít proces s ochráncem životního prostředí, který dlouhodobě bojoval za čistotu jezera. Wu Li-chung usiluje o nápravu katastrofálního stavu jezera Tchaj-chu ležícího na východě země už léta. Za to, že obviňoval úřady z nečinnosti, čelí soudnímu procesu. Jeho slova přitom nyní potvrdil čínský premiér Wen Ťia-pao, který přikázal vyšetřit, kdo je za znečištění jezera odpovědný.

Tchaj-chu () je jezero v Čínské lidové republice, v provinciích Ťiang-su a Če-ťiang). Je asi 60 km dlouhé a 45 km široké. Má rozlohu 2425 km2.

Taihu (), also known as Lake Tai or Lake Taihu, is a lake in the Yangtze Delta and one of the largest freshwater lakes in China. The lake lies in Jiangsu province and significant part of its southern shore forms its border with Zhejiang. With an area of and an average depth of, it is the third-largest freshwater lake entirely in China, after Poyang and Dongting. The lake holds about 90 islands, ranging in size from a few square meters to several square kilometers.


Stavba.

Kýl lodi byl založen 27. června 1940 v loděnici "Brooklyn Navy Yard" v New Yorku. Trup byl spuštěn na vodu 27. srpna 1942, přičemž loď pokřtila Ilo Wallace, manželka tehdejšího viceprezidenta USA, jímž byl Henry Wallace. Do služby se loď dostala 22. února 1943 a ihned se zapojila do válečných operací.

Druhá světová válka.

1943.

Po vstupních testech v zátoce Chesapeake loď odplula na námořní základnu v kanadském Newfoundlandu, který byl tehdy britským dominiem, aby zde byla v záloze pro případ pokusu vyplutí německé bitevní lodi "Tirpitz" na otevřené moře. Na podzim pak loď přepravila amerického prezidenta Franklin D. Roosevelta do Casablanky, odkud pak pokračoval na Teheránskou konferenci. Po skončení konference "Iowa" přepravila prezidenta zpět do USA.

1944.

Později se z lodi stala vlajková loď "7. divize bitevních lodí" a 2. ledna 1944 odplula do Pacifiku, aby se zapojila do ofenzivy proti Japonsku. Jejím bojovým křtem byly boje o Marshallovy ostrovy. Mezi 29. lednem a 3. únorem "Iowa" podporovala letadlové lodě útočící na atoly Kwajalein a Eniwetok. Následující operací byla podpora letadlových lodí při náletech na Truk. "Iowa" byla součástí amerických sil, které měly za úkol zničit japonské lodě, které by se pokusily z atolu uniknout. Dne 21. února 1944 se loď připojila ke svazu rychlých letadlových lodí "TF 58", který postupně napadl japonské cíle na Saipanu, Tinianu, Guamu v Marianách. Dne 18. března "Iowa", spolu s oddílem bitevních lodí, ostřelovala atol Mili. Byla zde dvakrát zasažena projektilem ráže 127 mm, ale nebyla nijak poškozena. Koncem března se loď opět připojila k "TF 58" a podporovala útoky proti Palau a "Woleai" v souostroví Karolíny.  Od 22. do 28. dubna 1944 loď podporovala útoky v oblasti Nové Guiney a poté se opět připojila k "TF 58", se účastnila se druhého útoku na Truk ve dnech 29. a 30. dubna 1944. Hned následujícího dne loď ostřelovala japonská zařízení na ostrově "Pohnpei". Během vylodění na Marianách se loď podílela především na ostřelování všech hlavních ostrovů. Během bitvy ve Filipínském moři v červnu 1944, byla "Iowa" součástí uskupení rychlých letadlových lodí "TF 58". V této bitvě Japonské císařské námořnictvo ztratilo značnou část zbylé kapacity svých letadlových lodí.  Po bitvě se loď účastnila dalších operací, například 17. září 1944 podpory vylodění a dobytí ostrova Peleliu. Loď byla poté součástí doprovodu letadlových lodí při jejich operacích na centrálních Filipínách, kde se připravovala americká invaze. Od 10. října se "Iowa", s dalšími plavidly, přiblížila k Okinawě a byla součástí útoků na souostroví "Rjúkjú" a Tchaj-wan. Dne 20. října byla "Iowa" přítomna vylodění generála Douglase MacArthura na Leyte.  Když vylodění začalo, reagovalo Japonské císařské námořnictvo komplikovanou námořní operací, v níž se tři svazy japonských válečných lodí pokusily americký výsadek zničit. Střetnutí s americkým loďstvem v bitvě u Leyte, jedné z největších námořních bitev historie, znamenalo definitivní konec nadějí Japonského císařského námořnictva na obrat ve válce.  V bitvě u Leyte byla "Iowa" součástí uskupení "TG 38.2" kontradmirála Geralda F. Bogana. Loď plula Sibuyanským mořem k úžině San Bernardino, kde byl letecky napaden japonský střední svaz. Když velitel amerických sil, admirál William F. Halsey uvěřil, že střední svaz byl zničen, vydal se "TG 38.2" směrem k mysu Engaño, kde měl být napaden japonský severní svaz. Dne 25. října 1944, kdy už se americké válečné lodě blížily k severnímu svazu, došla velení zpráva, nejen že střední svaz nebyl zničen, ale dokonce u ostrova Samar napadl tři skupiny eskortních letadlových lodí s doprovodem a vyloďovací síly na Luzonu jsou tímto útokem skutečně ohroženy. Bitevní lodě tedy byly odvolány na pomoc těmto silám, ale než se mohly do bitvy u Samaru zapojit, podařilo se Japonce odrazit. "Iowa" poté prošla zbytkem celé bitvy u Leyte a v prosinci roku 1944 odplula na západní pobřeží USA k opravám.

1945.

Loď doplula 15. ledna 1945 do San Francisca a byla zde až do 19. března, kdy odplula směrem na Okinawu. Sem loď připlula 24. dubna 1945 a zapojila se do operací spojených s dobytím tohoto ostrova. Od 25. května do 13. června 1945 "Iowa" podporovala útoky letadlových lodí na ostrov Kjúšú, 14. a 15. června na ostrov Hokkaidó a 17.–18. června na ostrov Honšú. Útoky svazů letadlových lodí proti Japonsku loď podporovala až do konce bojových operací dne 15. srpna 1945.  Dne 29. srpna "Iowa" vplula jako vlajková loď admirála Halseyho v čele okupačních sil do Tokijského zálivu. V zálivu loď zůstala až do 20. září, kdy odplula do USA.

Poválečná služba.

Dne 15. října "Iowa" zakotvila v Seattlu, aby se do japonských vod vrátila až v lednu 1946. Od té doby byla vlajkovou lodí americké "5. flotily". V této roli plavidlo sloužilo až do 25. března 1946, kdy se loď opět vrátila do USA. Až do září 1948 se loď pohybovala na západním pobřeží USA a věnovala se především výcviku. Dne 24. března 1949 pak byla vyřazena ze služby.

Korejská válka.

Americká účast při intervenci sil OSN v korejské válce vedla k reaktivaci části jeho lodí, vyřazených po druhé světové válce ze služby. "Iowa" byla vrácena do služby dne 25. srpna 1951 pod velením kapitána Williama R. Smedberga III. Loď až do března roku 1952 operovala na západním pobřeží USA, aby poté odplula do Japonska.  Dne 1. dubna 1952 se "Iowa" stala vlajkovou lodí viceadmirála Roberta P. Briscoea, který byl zároveň velitelem americké "7. flotily" podporující síly OSN v Koreji. Domovskou základnou lodi byla Jokosuka. Od 8. dubna do 16. října 1952 "Iowa" operovala na východním pobřeží korejského poloostrova, především svou palbou podporovala jednotky OSN. Když viceadmirál Joseph J. Clark vystřídal viceadmirála Briscoea na pozici velitele 7. flotily, zůstala "Iowa" až do 17. října 1952 jeho vlajkovou lodí. Poté se loď vydala do Norfolku k opravám a v Karibiku absolvovala cvičení. V Koreji bylo mezitím 27. července 1953 podepsáno příměří.

1953–1958.

Léta po skončení korejské války "Iowa" strávila převážně v Evropě. V červenci 1953 se jako vlajková loď americké "2. flotily" zapojila do cvičení sil NATO označeného "Operace Mariner". Loď poté sloužila u Atlantické flotily a od ledna do dubna 1955 byla "Iowa" první bitevní lodí ve stavu "6. flotily", sloužící ve Středomoří. Poté se loď vrátila do Norfolku pro opravy a do Středomoří se vrátila až 4. ledna 1957. Dne 3. září 1957 se loď účastnila cvičení NATO označeného "Operace Strikeback". Dne 24. února 1958 byla loď opět vyřazena ze služby a byla převedena do stavu "Atlantické rezervní flotily" a ukotvena ve Filadelfii.

1985–1989.

Po třiceti letech strávených v rezervě byla "Iowa" v roce 1984 opět reaktivována a modernizována. Modernizace proběhla především v loděnicích "Avondale Shipyards" v New Orleansu ve státu Louisiana. Vrácení lodi do služby bylo součástí republikánského programu "600-ship Navy", který byl v roce 1980 součástí prezidentské kampaně Ronalda Reagana. Ve stejné době byly reaktivovány a modernizovány i sesterské lodě USS "New Jersey", USS "Missouri" a USS "Wisconsin". V letech 1985–1988 se loď opakovaně vracela do evropských vod.  "Iowa" se v oblasti Perského zálivu účastnila Operace Earnest Will, probíhající od července 1987 do září 1989, při které americké námořnictvo za Íránsko-irácké války chránilo ropné tankery plující z Kuvajtu skrze Hormuzský průliv do Indického oceánu. Jednalo se o největší konvojovou operaci od konce druhé světové války.  Dne 19. dubna 1989 došlo u druhé hlavní dělové věže k výbuchu, při kterém bylo zabito 47 členů posádky. Muniční sklady a další přilehlé prostory věže byly ihned zatopeny, aby se předešlo výbuchu skladů munice a fatálnímu poškození lodi. Vyšetřování jednoznačnou příčinu výbuchu neodhalilo a jako nejpravděpodobnější verzi zvolilo zkrat způsobený statickou elektřinou, jenž inicioval uskladněné prachové náplně. Další vyšetřování a pokusy vedly ke změně postupů při zacházení s prachovými náplněmi. V polovině roku "Iowa" odplula do Evropy a Středomoří, aniž by byla poškozená věž opravena.

Definitivní vyřazení.

Potřetí a prozatím definitivně byla "Iowa" vyřazena ze služby dne 26. října 1990. Loď byla zařazena do "rezervní flotily (NRDF – National Defense Reserve Fleet)" a v období 24. září 1998 až 8. březen 2001 byla zakotvena v Newportu (stát Rhode Island) vedle letadlové lodi USS "Forrestal". Poté byla loď odvlečena do Kalifornie do zátoky Suisun Bay v San Fransiscu a ukotvena zde jako součást rezervní flotily. V současnosti několik kalifornských měst uvažuje o využití lodě jako plovoucího muzea (všechny tři sesterské lodě jako plovoucí muzea slouží).  Ze stavu námořnictva byla "Iowa" vyškrtnuta 17. března 2006. V roce 2006 se ovšem objevila podmínka, že i přes případné využití lodě jako plovoucího muzea, musí být "Iowa" i nadále schopná případné reaktivace. Stejný požadavek existuje u sesterské lodě "Wisconsin" a letadlové lodě USS "Midway". Od roku 2012 je ukotvena jako muzeum v Berth 87 (250 South Harbor Blvd), Los Angeles (viz anglická WIKI) a je zpřístupněna jako součást THE BATTLESHIP USS IOWA MUSEUM - vizhttp://www.pacificbattleship.com/

USS Iowa (BB-61) byla bitevní loď amerického námořnictva, postavená během druhé světové války a sloužící až do doby války v Perském zálivu. Je to první postavená jednotka třídy "Iowa".

USS "Iowa" (BB-61) is a retired battleship, the lead ship of her class, and the fourth in the United States Navy to be named after the state of Iowa. Owing to the cancellation of the s, "Iowa" is the last lead ship of any class of United States battleships and was the only ship of her class to have served in the Atlantic Ocean during World War II.


Popis.

Dub cesmínovitý je stálezelený strom dorůstající obvykle výšky okolo 15 metrů, výjimečně až 27 metrů. Koruna je široká, okrouhlého tvaru. Kmen bývá krátký, obvykle 1 až 2 metry dlouhý. Borka bývá hladká, tmavě šedá, odlupující se v drobných šupinách. Větve starých stromů jsou často převislé. Letorosty jsou šedě plstnaté. Zimní pupeny jsou drobné, oválné, se silně pýřitými zakřivenými šupinami. Listy jsou tuhé, kožovité, proměnlivého tvaru, nejčastěji eliptické až úzce vejčité nebo vejčitě kopinaté nebo až téměř okrouhlé. Listy jsou 2 až 9 cm dlouhé a 1 až 5 cm široké, na vrcholu špičaté až tupé, na bázi kulaté až klínovité, celokrajné nebo více či méně oddáleně zubaté. Vyzrálé listy jsou svrchu tmavě zelené a lesklé, na rubu bělavě, sivě nebo žlutavě plstnaté. Listy vytrvávají na stromě 2 roky. Žilnatina je tvořena 8 až 10 páry postranních žilek. Řapíky jsou silně pýřité, 3 až 15 cm dlouhé. Samčí květenství se objevují v časném létě a jsou 4 až 7 cm dlouhá. Žaludy jsou jednotlivé nebo až po třech, podlouhle vejcovité až téměř kulaté, 15 až 30 mm dlouhé, asi do poloviny kryté pohárkovitou nebo čihovitou číškou a tenkými plochými krátce chlupatými šupinami. Žaludy dozrávají prvním rokem.

Rozšíření.

Dub cesmínovitý je rozšířen v celém Středomoří a roste druhotně také na Kanárských ostrovech. Tento dub tvořil jednu z hlavních složek původního středomořského lesa, který byl na převážné většině území vykácen. Dnes roste dub cesmínovitý v porostech nahrazujících původní lesy, tzv. vysoké makchii. Je poměrně často vysazován. Přirozeně roste v nadmořských výškách 0 až 1400 metrů.

Záměny.

Pozor na záměnu jmen se severoamerickým dubem cesmínolistým ("Quercus ilicifolia"). Ve Středomoří může dub cesmínovitý zaměňován s dubem kermesovým ("Q. coccifera"), který je však převážně keřovitého vzrůstu a jehož listy jsou tvarově podobné ostnatým listům cesmíny ostrolisté ("Ilex aquifolium").

Taxonomie.

Dub cesmínovitý je v rozsáhlém rodu dub řazen do podrodu "Cerrris" a sekce "Ilex" spolu s dalšími stálezelenými mediteránními duby. Rozlišují se dvě geograficky vikariantní subspecie, někdy pojímané i jako samostatné druhyː dub "Quercus rotundifolia" (syn. "Q. ilex" subsp. "ballota") roste na Pyrenejském poloostrově a v západním Středomoří, má menší, ale širší okrouhlé listy na líci se sivým odstínem. "Quercus ilex" s. str. (syn. "Q. ilex" subsp". ilex") roste ve středním a východním Mediteránu, listy má živěji zelené, úzké až kopinaté.

Využití.

Dub cesmínovitý se využíval ke konstrukci lodí a k výrobě trámů, žaludy sloužily dříve jako potrava pro prasata nebo v dobách nouze jako náhradní surovina pro výrobu mouky. Udává se také, že je možné je využít k výrobě náhražky kávy.  Dub cesmínovitý se pěstuje v řadě kultivarů, v podmínkách střední Evropy však není zcela mrazuvzdorný. Je uváděna USDA teplotní zóna 7 (mrazuvzorný do –17 až –12 °C).

Dub cesmínovitý či také dub cesmínový ("Quercus ilex") je stálezelený strom, vyskytující se v oblasti Středomoří, kde tvořil součást dnes již většinou vykácených stálezelených lesů (tvrdolistých doubrav) a v současnosti roste zejména v porostech středomořské vegetace nazývaných makchie. Ve středoevropských podmínkách není zcela mrazuvzdorný.

Quercus ilex, the evergreen oak, holly oak or holm oak, is a large evergreen oak native to the Mediterranean region. It takes its name from holm, an ancient name for holly. It is a member of the "Cerris" section of the genus, with acorns that mature in a single summer.


Morfologie.

V rámci skupiny lze pozorovat určitou morfologickou variabilitu, ale většinou lze říci, že se jedná o černě či hnědě zbarvené druhy s nevýraznou křídelní žilnatinou, s 16 a více článkovanými, párovými tykadly. Samičky mají často výrazné kladélko, které se velice liší dle druhu hostitele, do kterého samičky kladou svá vajíčka. Například druhy, které kladou vajíčka do larev motýlů ze skupiny Microlepidoptera mají zpravidla delší kladélko, protože musí probodnout rostlinnou tkáň, ve které jsou larvy ukryty. Během evoluce vzniklo mnoho dalších přizpůsobení kladélek a způsobů vyhledávání různých hostitelů.

Parazitizmus.

Většina lumčíkovitých je parazitoidy, tedy parazity, kteří kladou svá vajíčka do hostitelů, ve kterých se vyvíjejí jejich larvy. Larvy postupně zevnitř hostitele vyžírají, a to povětšinou tak, aby hostitel vydržel co nejdéle živý a přijímal potravu. Poté se v něm zakuklí, přemění a opustí ho, aby vyhledali opačné pohlaví a zplodili další generaci. Hostitel konečnou fázi povětšinou nepřežije, protože dojde k fatální destrukci jeho těla. Hostiteli lumčíkovitých jsou larvy jiného hmyzu, hlavně brouků (Coleoptera), dvoukřídlých (Diptera) a motýlů (Lepidoptera). Poměrně častá je kooperace s endosymbiotickým virem, který zničí, či inhibuje hostitelův imunitní systém, aby nenapadal vajíčka a larvy v jeho těle. Jedná se o takzvaný polydnavirus.

Původ.

Skupina je poprvé datována z období křídy a během evoluce prodělávala radiaci korelující s radiací kvetoucích rostlin a jejich herbivory, kteří jsou hlavními hostitely.

Taxonomie.

Čeleď je monofyletickou skupinou zařazenou do podřádu štíhlopasí (Apocrita), kteří mají zadeček spojen s hrudí úzkou stopkou a jejich larvy jsou beznohé.  V rámci čeledi se rozlišuje 47 podčeledí (dle BioLibu 46):

Lumčíkovití (Braconidae) jsou poměrně velkou skupinou blanokřídlého hmyzu. Je známo přibližně 17 000 popsaných druhů, ale další tisíce pravděpodobně stále čekají na své popsání. Jedná se o ekologicky významnou skupinu parazitoidů.

The Braconidae are a family of parasitoid wasps. After the closely related Ichneumonidae, braconids make up the second-largest family in the order Hymenoptera, with about 17,000 recognized species and many thousands more undescribed. One analysis estimated a total between 30,000 and 50,000, and another provided a narrower estimate between 42,000 and 43,000 species.


Nástin důkazu.

Důkaz využívá transformaci diferenciální rovnice a použití teorie pevného bodu. Integrováním obou stran rovnice dostaneme, že libovolná funkce vyhovující diferenciální rovnici musí také vyhovovat integrální rovnici  Jednoduchý důkaz existence řešení lze získat metodou postupných aproximací, která se v tomto kontextu nazývá Picardova iterace.  Jestliže položíme  a  ak lze pomocí Banachovy věty o pevném bodě dokázat, že posloupnost „Picardových iterací“ φ je konvergentní, a že její limita je řešením počáteční úlohy. Využitím faktu, že šířka intervalu, kde je definované lokální řešení, je úplně určena Lipschitzovou konstantou funkce, můžeme zaručit existenci globalního řešení. To znamená, že řešení existuje a je jednoznačné, pokud neopustí definiční obor původní diferenciální rovnice. Aplikace Grönwallova lemmatu na |φ("t") − ψ("t")|, kde φ a ψ jsou dvě řešení, ukazuje, že φ("t") = ψ("t"), tedy dokazuje globalní jednoznačnost (lokální jednoznačnost je důsledkem jednoznačnosti Banachova pevného bodu).

Intuitivní chápání věty.

Myšlenka věty je následující. Diferenciální rovnice může mít stacionární bod. Například rovnice formula_6 má stacionární řešení formula_7, které lze získat pro počáteční podmínku formula_8. Pokud vyjdeme z jiné počáteční podmínky formula_9, nelze dosáhnout stacionárního řešení v konečném čase, a proto je jednoznačnost řešení zaručena. Jestliže je však stacionárního řešení dosaženo v "konečném" čase, jednoznačnost je narušena. K tomu dochází například pro rovnici  formula_10  Řešení odpovídající počáteční podmínce formula_11 může být buď formula_12 anebo  formula_13  Můžeme si všimnout, že funkce formula_14 má nekonečný spád v bodě formula_15 a proto není lipschitzovsky spojitá. Podmínka Lipschitzovské spojitosti tento typ diferenciálních rovnic vylučuje.

Podrobný důkaz.

Nechť  kde:  Toto je kompaktní válec, na kterém je funkce "f" definovaná. Nechť  toto je maximální spád funkce v modulu. Navíc nechť "L" je Lipschitzova konstanta funkce "f" vzhledem k druhé proměnné.  Budeme aplikovat Banachovu větu o pevném bodě používající metriku na formula_19 indukovanou uniformní normou  Definujeme Picardův operátor mezi dvěma funkcionálními prostory spojitých funkcí  takto:  Budeme předpokládat, že operátor je dobře definovaný, jinými slovy, že jeho obrazem je funkce nabývající hodnoty na formula_23 nebo ekvivalentně, že norma což můžeme také formulovat jako  Potřebujeme, aby byla splněna poslední nerovnost, proto zavedeme podmínku  pro nějaké "q" < 1. Nechť "t" je takový, že  pak pomocí definice Γ  Toto je kontraktivní, jestliže "a" < 1/"L".  Dokázali jsme, že Picardův operátor je kontrakcí na Banachových prostorech s metrikou indukovanou uniformní normou. Díky tomu můžeme použít Banachovu větu o pevném bodě pro důkaz, že operátor má jediný pevný bod. Konkrétně, existuje jednoznačná funkce  taková, že Γ"φ" = "φ". Tato funkce je jednoznačným řešením počáteční úlohy, které je korektní na intervalu "I", kde "a" vyhovuje podmínce

Optimalizace intervalu řešení.

Existuje důsledek Banachovy věty o pevném bodě, který tvrdí, že jestliže operátor "T" je kontraktivní pro některá "n" v N, pak "T" má jediný pevný bod. Použijeme tuto větu na Picardův operátor. Nejdříve si však připomeneme lemma, které bude velmi užitečné aplikovat na výše uvedený důsledek. Lemma: formula_33 "Důkaz." Důkaz provedeme indukcí. Východisko indukce ("m" = 1) už máme dokázané. Nyní předpokládejme, že tvrzení je pravdivé pro "m"−1 a pokusíme se je dokázat pro "m":  Proto, pokud vezmeme v úvahu tuto nerovnost, můžeme zajistit, že pro určité dostatečně velké "m" platí, že formula_35 a tedy Γ bude kontraktivní. Takže podle předchozího důsledku bude Γ mít jediný pevný bod. Takže nakonec So, nakonec můžeme optimalizovat interval řešení použitím α = min{"a", "b"/"M"}.  Důležitost tohoto výsledku je, že interval definice řešení nakonec nezávisí na Lipschitzově konstantě pole, ale v zásadě závisí na intervalu definice pole a jeho maximální absolutní hodnotě.

Jiné existenční věty.

Picardova–Lindelöfova věta stanovuje podmínky, aby řešení existovalo a bylo jednoznačné. Peanova existenční věta stanovuje pouze podmínky existence, ne jednoznačnosti řešení, ale vystačí pouze s předpokladem, že funkce "f" je spojitá v bodě "y" – nevyžaduje, aby byla Lipschitzovsky spojitá. Například pravá strana rovnice s počáteční podmínkou je spojitá, ale ne lipschitzovsky spojitá. Tato rovnice vskutku není jednoznačná; má tři řešení: "y"("t") = 0 a  Ještě obecnější je Carathéodoryho existenční věta, která dokazuje existenci (v obecnějším smyslu) za slabší podmínky on "ƒ". je také zajímavé zmínit, že ačkoli tyto podmínky jsou pouze dostačující, existuje také nezbytná a postačující podmínka pro jednoznačné řešení počáteční úlohy, jako například Okamurova věta.

Věta o existenci a jednoznačnosti řešení počáteční úlohy, Picardova–Lindelöfova věta, Picardova existenční věta nebo Cauchyho–Lipschitzova věta je důležitá matematická věta o existenci a jednoznačnosti řešení obyčejné diferenciální rovnice prvního řádu s danými počátečními podmínkami.

In mathematics – specifically, in differential equations – the Picard–Lindelöf theorem, Picard's existence theorem, Cauchy–Lipschitz theorem, or existence and uniqueness theorem gives a set of conditions under which an initial value problem has a unique solution.


Život.

Původ.

Kunhuta byla vnučkou uherského krále a dcerou ruského knížete Rostislava z rodu Rurikovců a uherské princezny Anny z rodu Arpádovců. Přesné místo a denní datum narození Kunhuty není známo; je možné, že se narodila v zemích svého děda z otcovy strany, Michala Černigovského. Dětství však už trávila v Uhrách. Její otec, kníže Rostislav Michajlovič si totiž musel po útoku Tatarů na Rus a dále do Evropy zachránit život útěkem na dvůr uherského krále Bély IV. Ten Rostislavovi později dal za manželku svou dceru Annu a jmenoval jej bánem Slavonie (dnes v Chorvatsku) a Mačvy (dnes v Srbsku).  Když Béla IV. prohrál s českým králem Přemyslem Otakarem II. bitvu u Kressenbrunnu, chtěl z něj protivník udělat spíše spojence než nepřítele a rozhodl se tedy pro svatbu s některou z arpádovských princezen. Původně Přemysl Otakar žádal o ruku Bélovy dcery Markéty. Jeptiška o sňatek nejevila zájem a Přemysla stejně jako mnoho nápadníků před ním a po něm odmítla. Místo Markéty tedy Béla IV. nabídl Přemyslovi svou vnučku Kunhutu.

Česká královna.

Kunhuta se za českého krále Přemysla Otakara II. vdala 25. října 1261 v Horních Uhrách v Prešpurku (Bratislava). Byla jeho druhou manželkou, neboť první ženu Markétu Babenberskou Přemysl zapudil pro neplodnost. To ovšem bylo zřejmé už při jejich sňatku, kdy Markétě bylo téměř padesát let a Přemyslovi dvacet tři. Rychlost, se kterou svatba následovala po Přemyslově rozvodu s Markétou, svědčí o tom, že se jednalo o dlouhodoběji připravovaný akt. Dne 25. prosince téhož roku se konala okázalá pražská korunovace, která se stala velkou společenskou událostí tehdejší Evropy. Přemysl si Markétiným zapuzením znepřátelil rakouskou šlechtu, byť manželství s Kunhutou bylo motivováno především snahou o legitimního dědice a alespoň dočasný mír s Arpádovci. Ten vydržel celé další desetiletí. O Kunhutě se daleko za hranicemi mluvilo jako o temperamentní a výjimečně krásné ženě a Přemysla často doprovázela na turnajích. S Přemyslem Otakarem měla nejspíš šest dětí, mezi nimi dcery Kunhutu a Anežku, ale tak očekávaný dědic trůnu Václav se narodil až koncem září 1271. Lucemburské kroniky zmiňují ještě další tři děti: mluví o synech, jinde figuruje dcera Markéta. O královně v této době příliš slyšet není. Ví se, že král dal své manželce pro pobavení na Pražský hrad přivézt lvy.  Některé dobové zápisy (především kronika Otakara Štýrského) o Kunhutě Uherské tvrdí, že to byla žena velmi ctižádostivá. Jako vdova skutečně přijímala audience jako vládkyně. Podle některých pramenů měla na Přemysla velký vliv a byla to právě ona, která jej vehnala do bitvy s Rudolfem Habsburským. Také ji obviňují, že její romance se Závišem z Falkenštejna začala už za Přemyslova života. Falkenštejn se však vzhledem ke vztahu krále s Vítkovci jen stěží mohl s Kunhutou Uherskou setkat už na Přemyslově dvoře. Jedná se o spekulace založené na slovech v pozdější staročeské písni:

Listy královny Kunhuty.

S osobou královny Kunhuty souvisejí i zápisy v dikcionáři mistra Bohuslava. Listy královny Kunhuty určené králi Přemyslovi, ovšem nemusely být nikdy odeslány. Dost dobře mohly sloužit jen jako vymyšlené cvičební texty a snad jsou ovlivněné rétorským učením Jindřicha z Isernie. Mohly vzniknout až po Přemyslově smrti, aby ukázaly v trochu lepším světle královnu vdovu, která podle mínění současníků pošpinila památku svého královského manžela. Ať už ale vznikly z popudu Kunhuty či ne, každopádně se jedná o slova velice krásná:

Před bitvou na Moravském poli.

Manželství Kunhuty bylo provázeno upevňováním mocenského postavení Přemysla Otakara II. a mnoha bitvami o udržení nebo získání území. Královský dědic Václav přišel na svět v roce 1271, kdy Kunhutin strýc a nový uherský král Štěpán vyhlásil Přemyslovi válku. Dosud spřátelené rody tak spolu začaly bojovat. Štěpán byl poražen téhož roku u Rabnice a o rok později zemřel. V Uhrách byl zavražděn Kunhutin bratr Béla, který usiloval o trůn. Přemysl vpadl do Horních Uher a chtěl opanovat jejich západní část.  Během tažení se Přemysl Otakar II. dozvěděl o volbě nového římského krále, kterým se stal dosud bezvýznamný Rudolf I. Habsburský. Českého panovníka, který nebyl přizván k volbě, to rozhořčilo natolik, že volbu neuznal. Traduje se, že k tomuto kroku Přemysla podněcovala ambiciózní Kunhuta. Oba neústupní soupeři rozpoutali politickou bitvu, která vyústila v tragickou bitvu na Moravském poli.

Po bitvě na Moravském poli.

Po prohrané bitvě na Moravském poli (1278) se Kunhutě nepodařilo uchovat státní integritu a nezávislost. Zájemci o poručnictví Václava a tudíž správu země byli dva – braniborský markrabě Ota V. a vratislavský kníže Jindřich IV. Probus, oba spojeni s českým královským dvorem příbuzenskými vztahy.  Snaha ochránit sebe a syna Kunhutu donutila navázat spojení s Rudolfem Habsburským a potvrdit mu slib o svatbě svých a Rudolfových dětí (součást mírových podmínek z roku 1276). Usilovala o poručnictví Jindřicha Probuse, Rudolf ho ovšem ponechal Otovi, sám si ponechal na pět let Moravu, Jindřichovi připadlo Kladsko, Kunhutě Opavsko (o které bude později neúspěšně bojovat s Mikulášem Opavským).  Neshody s Otou vedly k internaci královny a dětí na Bezdězu, odkud se jí podařilo utéct, ovšem bez Václava. Právě skutečnost, že opustila syna a jediného žijícího Přemyslovce, nemohou mnozí historici Kunhutě zapomenout. Dá se ovšem pochybovat o tom, že Kunhuta v zajetí mohla synovi nějak pomoci. Bezděz navíc zřejmě nebyl těžkým žalářem a Václavovi dělala společnost chůva Eliška. Je ovšem pravda, že zápisy v kronikách královnin „chytrý“ útěk komentují s obdivem i odporem.  Otova vojska v Čechách loupila, vypalovala vesnice, vraždila a znásilňovala. Rozkrádání majetku vedlo k odporu české šlechty, neboť ani jejich majetky nezůstaly ušetřeny. Na Opavsku se začaly vytvářet vojenské oddíly oddané královně. Do jejich čela se postavil Záviš z Falkenštejna, neboť Braniboři poplenili i jeho bohaté statky.  Kunhutě nezbývalo nic jiného, než se obrátit na přemožitele svého muže římského krále Rudolfa I. Habsburského a požádat ho o pomoc. V roce 1280 jí slíbil pomoc a na důkaz přátelství se domluvili na sňatku Václava s jeho dcerou Gutou. Braniborský vévoda Ota byl pak z Čech vyhnán vojenskou silou, ale ponechal si v zajetí Václava. Ten byl až ve svých dvanácti letech vrácen do Čech v roce 1283 za tučné výkupné.

Paní z Falkenštejna.

Na Hradci u Opavy si královna-vdova zřídila dvůr, kam někdy v roce 1280 přichází Záviš z Falkenštejna. Okouzlující Falkenštejn se stává nejen purkrabím na Hradci (1281), ale také jejím milencem. V té době se za něj možná tajně vdala. V roce 1281-2 Falkenštejnovi porodila syna Jana. Dle pověsti se tak stalo pravděpodobně na hrádku poblíž Svojanova.  Po Václavově návratu z braniborského zajetí v roce 1283 byla královna přijata zpátky ke dvoru a na její přímluvu i Záviš z Falkenštejna, který měl v následujících letech velký vliv na Václava. Roku 1285 Kunhuta doprovázela syna Václava do Chebu, kde se stvrdil jeho sňatek s Gutou Habsburskou. Toho roku se pravděpodobně i ona oficiálně vdala za Záviše z Falkenštejna. V témže roce 9. září zemřela, zřejmě na tuberkulózu. Kunhuta Uherská je pohřbena v Anežském klášteře v Praze, vedle sv. Anežky České a rodičů Přemysla Otakara II.  Záviš z Falkenštejna po smrti Kunhuty a svatbě Václava s Gutou postupně ztratil svůj vliv. Václav vyslyšel pomluvy, které obviňovaly Záviše z Falkenštejna ze zrady a usilování o moc. V roce 1289 byl zatčen a přes povstání Vítkovců byl v roce 1290 pod hradem Hluboká popraven.  Ačkoliv dnešní doba má sklony vidět počínání Kunhuty Uherské už jinak, bylo by chybou ji hodnotit moderní volnomyšlenkářskou optikou. Královna matka měla za svého života na syna nepochybně silný vliv. Dospělý Václav však jistě nikoli náhodou nedal žádné ze svých dcer jméno Kunhuta. Jeho druhorozená dcera však měla jméno Václavovy oblíbené chůvy Elišky.

Potomci.

Dospělosti se dožily tři z dětí Přemysla Otakara II. a Kunhuty Uherské: Ze vztahu Kunhuty a Záviše z Falkenštejna se narodil jeden syn:

Kunhuta Uherská (1245 - 9. září 1285, Praha) nebo také Haličská či Mačevská byla druhou manželkou Přemysla Otakara II. a českou královnou, rakouskou, štýrskou, korutanskou a kraňskou vévodkyní z rodu Rurikovců. Za Přemysla Otakara II. se provdala v pouhých sedmnácti letech. Přestože byl sňatek uzavřen především z politických důvodů, bylo manželství šťastné a láskyplné.

Kunigunda Rostislavna (1245 – 9 September 1285; Czech: "Kunhuta Uherská" or "Kunhuta Haličská") was Queen consort of Bohemia and its Regent from 1278 until her death. She was a member of the House of Chernigov, and a daughter of Rostislav Mikhailovich.


Historie.

Místo bylo osídleno už v neolitu, ve 3. století př. n. l. si zde zřídili Keltové sezónní sídliště a v létě rýžovali zlato v řece. V jedné ze štol byla nalezena římská keramika, ale trvalá sídlo vzniklo až ve středověku. Roku 1075 se poprvé zmiňuje těžba zlata, od 12. století přicházeli němečtí kolonisté a v polovině 13. století dostalo sídlo městská práva jako uherské horní město. Roku 1380 vytvořila Štiavnica spolu s městy Banská Bystrica a Kremnica spolek svobodných horních měst.  V 15. století během konfliktů mezi polským a uherským králem Vladislavem III. a Ladislavem Pohrobkem bylo město roku 1442 vyrabováno a vypáleno a o rok později postiženo zemětřesením. Obnovu zahájil až král Matyáš Korvín a roku 1513 byla městská práva obnovena. Roku 1525 vypuklo hornické povstání a když roku 1541 dobyli Turci Budín, vybudovali zde kolem města dvojité opevnění a Starý i Nový zámek. Štoly převzal habsburský stát.  Roku 1627 byl v okolních dolech poprvé použit střelný prach a v následujících sto letech město velmi utrpělo válkami, Rákócziho povstáním a roku 1710 také morem. Rekordní těžba byla nicméně zaznamenána v roce 1690, kdy bylo ve zdejší oblasti vytěženo celkem 29 tun stříbra a 605 kg zlata. Ale teprve po Satmárském míru 1711 mohlo město opět vzkvétat. Pro účely těžby byla v okolí vybudována ojedinělá soustava umělých rybníků a sběrných kanálů, zvaných "tajchy" (z něm. "der Teich", rybník). Voda sloužila jako zdroj energie pro pohon vodních sloupcových čerpadel, odvodňujících místní doly. Roku 1722 zde Angličan Isaac Potter s rakouským architektem Josefem Fischerem z Erlachu postavili první atmosférický parní stroj na evropském kontinentě jako pohon těchto čerpadel.  Roku 1735 byla založena báňská škola, roku 1770 rozšířená na báňskou akademii. Do roku 1919 zde sídlil Hlavní komorsko-grófský úřad, který řídil hornictví, hutnictví a mincovnictví na celém území Uher. Roku 1746 byl postaven první vodovod. Za vlády císařovny Marie Terezie město rychle rostlo, až roku 1782 dosáhlo 20 tisíc obyvatel a stalo se třetím největším městem v Uhrách, po Bratislavě a Debrecínu.  V 19. století těžba upadala a obyvatelé se stěhovali jinam. Roku 1919 dobyli město vojáci maďarské Republiky rad. Za holokaustu bylo zavražděno přes 100 zdejších Židů. Roku 1945 byli vypuzeni zbývající Němci a město pozvolna upadalo, i když roku 1949 byla jako "stavba mládeže" otevřena nová železniční trať do Hronské Dúbravy. Roku 1993 bylo historické jádro města zapsáno na seznam Světové dědictví UNESCO a o rok později skončila těžba v poslední štole.

Doprava.

V současnosti je Banská Štiavnica spíše odlehlým městem. Prochází tudy silnice č. 51, spojující město se Zvolenem a rychlostní silnicí R1. Od roku 1949 je v provozu Železniční trať Hronská Dúbrava – Banská Štiavnica, takzvaná "Trať mládeže", která nahradila klikatější úzkorozchodnou železnici z roku 1873. Vzdálenost stanice od centra a škrty ve státním rozpočtu měly opakovaně na této trati vést k zastavení osobní dopravy, naposledy v roce 2012; po občanském odporu místních trať zůstává v provozu, avšak s minimální nabídkou spojů.

Banská Štiavnica ( "Schemnitz", "Selmecbánya") je historické město ve středním Slovensku, kde byly na počátku novověku významné zlaté a stříbrné doly.

Banská Štiavnica (; ;, ) is a town in central Slovakia, in the middle of an immense caldera created by the collapse of an ancient volcano. For its size, the caldera is known as the Štiavnica Mountains. Banská Štiavnica has a population of more than 10,000. It is a completely preserved medieval town. Because of their historical value, the town and its surroundings were proclaimed by the UNESCO to be a World Heritage Site on December 11, 1993.


Popis.

Kulkas je vytrvalá bylina s krátkým, tlustým, podzemním oddenkem, který je přeměněným stonkem rostliny. Rostlina vytváří i kořenové hlízy, v nichž se hromadí škrob. Listy jsou vzpřímené, zpeřené, dužnaté, se sukulentním, ztlustlým vřetenem, přecházejícím ve ztlustlý řapík vyrůstající z oddenku. Jednotlivé lístky jsou podlouhle eliptické, tlustě kožovité, se zpeřenou žilnatinou a síťovitými drobnými žilkami. Rostlina může růst buď celoročně nebo v suchém období prodělává dormantní fázi, při níž lístky opadají z vytrvalého vřetene. Květenství se rozvíjí u země a spočívá na velmi krátké stopce. Toulec je vně zelený, uvnitř bílý, i za plodu vytrvalý. Květy jsou jednopohlavné, se čtyřčetným okvětím. Zóna samičích květů je na palici oddělena od samčích květů zónou sterilních květů. Samčí květy obsahují 4 volné tyčinky. Ve sterilních květech je kyjovitý zakrnělý semeník (pistilodium). Semeník v samičích květech obsahuje 2 komůrky, v nichž je po 1 vajíčku, a nese velkou, diskovitě hlavatou bliznu. Plodem je bílá, zploštěle kulovitá bobule, obsahující 1 nebo 2 semena a obklopená vytrvalým okvětím. Plody jsou uspořádány do elipsoidního, palicovitého plodenství. Semena jsou elipsoidní, hladká, hnědá, bohatá na škrob.

Rozšíření.

Druh se vyskytuje v tropické a subtropické východní Africe v oblasti od Keni po severovýchod Jihoafrické republiky (provincie KwaZulu-Natal). Vytváří porosty v podrostu pobřežních lesů, kde roste na písčito-humózních půdách nebo na humusu akumulovaném mezi skalami, a také v podrostu vlhkých tropických pralesů a na savanách. Je schopen růst v silném zastínění i na osluněných stanovištích.  Na některých zahradnických internetových portálech je mylně uváděno, že rostlina pochází z Madagaskaru.

Ekologické interakce.

O způsobech opylování kulkasu nejsou dostupné žádné informace.

Taxonomie.

Rod "Zamioculcas" je spolu s rody "Gonatopus" a "Stylochaeton" řazen do podčeledi "Zamioculcadoideae". Podle výsledků molekulárních studií představuje tato podčeleď sesterský klad podčeledi "Aroideae".

Význam.

Kulkas je pěstován jako zajímavě vyhlížející a poměrně nenáročná pokojová rostlina. Jde o poměrně novou pokojovku, která začala být komerčně pěstována a prodávána okolo roku 2000. Navíc bylo prokázáno, že výrazně zlepšuje kvalitu ovzduší v místnosti (konkrétně byly analyzovány hodnoty benzenu a oxidu uhličitého). Často se také pěstuje v halách, obchodních centrech a podobně.  V Malawi a Tanzanii je kulkas využíván v domorodé medicíně. Listy slouží při bolestech v uchu a kožních chorobách. Listy jsou podle některých informací jedovaté pro kozy.

Pěstování.

Rostlina nejlépe prospívá na polostinném stanovišti bez přímého slunce, které může být v domácím prostředí příčinou popálení listů. Vyhovuje mu klasická zemina pro pokojové rostliny. Navzdory sukulentnímu vzhledu je třeba kulkas přiměřeně zalévat. Na suché prostředí reaguje shozením lístků a přechodem do dormantní fáze, přelívání může způsobit hnilobu kořenového systému a odumření rostliny. Kulkas lze množit výsevem. Semena klíčí již za 7 až 10 dnů. Rostlinu lze snadno rozmnožit vegetativně výsadbou jednotlivých lístků, které snadno opadávají z dužnatého vřetene a na jejich řapíčcích se vytvářejí dceřiné hlízky.

Kulkas zamiolistý ("Zamioculcas zamiifolia") je druh rostliny z čeledi árónovité a jediný druh rodu kulkas. Je to sukulentní, vytrvalá bylina s krátkým podzemním oddenkem, z něhož vyrůstají dužnaté, zpeřené listy. Květenstvím je palice s toulcem, spočívající blízko povrchu země, plodem je bobule obalená vytrvalým okvětím. Druh se přirozeně vyskytuje ve východní Africe v oblasti od Keni po jihoafrický Natal, kde roste zejména v podrostu tropických lesů.

Zamioculcas (common names Zanzibar gem, ZZ plant, Zuzu plant, aroid palm, eternity plant or emerald palm) is a genus of flowering plant in the family Araceae, containing the single species Zamioculcas zamiifolia. It is a tropical perennial plant native to eastern Africa, from southern Kenya to northeastern South Africa. "Zamioculcas" is grown as an ornamental plant, mainly for its attractive glossy foliage and easy care.


Popis.

Borka je černošedá a jen na bázi nejsilnějších kmínků podélně rozpraskaná. Vrba má plochý rozsáhlý kořenový systém, pařezová výmladnost dobrá. Větve silné jako prst mají pod kůrou na dřevě výrazné lišty viditelné pouze po sloupnutí kůry (nejlépe na jaře, v míze). Letorosty i dvouleté větve jsou sametově chlupaté, podle čehož se dá vrba popelavá rozeznat od podobné jívy. Jednoleté prýty hustě krátce plstnaté, poměrně silné. Pupeny 3-4 mm dlouhé, květní až 6 mm dlouhé, chlupaté.  Střídavé listy jsou podlouhle obvejčité až obkopinaté (nejširší nad polovinou), 6-9 cm dlouhé, 2-3 cm široké s vroubkovaně pilovitým až celokrajným okrajem, na líci matně zelené, slabě chlupaté, na rubu šedavé, silněji chlupaté, se 6-10 (-11) páry žilek. Řapík je 0,4-0,8 cm dlouhý. Palisty polosrdčité až ledvinité, zřetelné, vytrvalé.  Vrba popelavá je dvoudomá. Rozkvétá před rašením listů koncem března a v dubnu. Má dlouze chlupaté květní listeny, které jsou hnědočerné, s jednou nektariovou, téměř válcovitou, žlázkou. Květy jsou uspořádány do jehnědovitých květenství. Samčí květy mají 2 tyčinky, nitky na bázi chlupaté. Samičí květy mají stopkatý chlupatý semeník, krátkou čnělku, přímé blizny, do poloviny dvouzářezové. Poměrně malé elipsoidní až válcovité jehnědy 2-3 (-4) cm dlouhé, 0-9-1,5 cm široké, které jsou u samičích jehněd štíhlejší, přisedlé, s malými opadavými listeny na bázi.  Plody, tobolky, mají v každé chlopni 5-7 základů okřídlených semen, v květnu tobolky dozrávají.

Rozšíření.

Vrba popelavá má svůj areál po celé Evropě, na severu až k polární lesní hranici v Laponsku. Nejvíce se vyskytuje ve střední Evropě, od nížin až do výšky 700 m n. m., tj. hlavně na bažinách a u pomalu tekoucích toků. S výjimkou západní Evropy (na západ do střední Francie), severní části Skandinávie, jižní části Apeninského a Balkánského poloostrova, západní Sibiř, Střední Asie, na východ do podhůří Altaje.  Na našem území roste roztroušeně od nížin, především v rybníkatých územích, do podhůří do 700 m n. m.

Ekologie.

Vyskytuje se v nižších polohách podél vodních toků, v blízkosti tůní nebo slepých ramen řek, na okrajích luhů, na vlhkých lukách a slatinách, s převahou na hlubších, těžších a živinami bohatých půdách, neutrálních až mírně kyselých. Obvykle ji můžeme vidět v lužních lesích, bažinách a terénních sníženinách. Nenajdeme ji však na kyselých horninách a v chladnějších oblastech. Snese stagnující vodu, záplavy i slabý zástin. Keře rostoucí v zástinu bývají jen slabě chlupaté.

Význam.

Její hlavní význam spočívá ve své funkci pionýrské a meliorační, při nástupu vegetace vytváří na extrémních lokalitách (hlavně bažinných půdách) vhodné životní podmínky pro olši lepkavou ("Alnus glutinosa") a další lužní druhy.  Je pokládána za důležitou medonosnou dřevinu.

Vrba popelavá ("Salix cinerea") je středně velký hustý keř 2-3(-5) m vysoký, bochníkovitého až polokulovitého vzrůstu z čeledi vrbovitých ("Salicaceae"). Dřevina je málo proměnlivá, setkáme se s úzkolistými a širolistými typy. Obloukovité větve jsou bohatě rozvětvené. V přírodě mohou vznikat kříženci s vrbou jívou. Dožívá se 40 let.

Salix cinerea (common sallow, gray sallow, gray willow, grey sallow, grey willow, grey-leaved sallow, large gray willow, pussy willow, rusty sallow) is a species of willow native to Europe and western Asia.


Výskyt.

Původní areál morindy barvířské se rozkládal v jižní Asii od indického subkontinentu přes Malajský poloostrov, Indočínu, jižní oblasti Číny, Tchaj-wan, Indonésii a ostrov Novou Guineu až do severovýchodních oblastí Austrálie. Druhotně se rozšířila na převážnou část pacifických ostrovů i na území Ameriky, kde se vyskytuje od Floridy ve Spojených státech, přes území Střední Ameriky a ostrovy Karibiku až do tropických oblastí Jižní Ameriky.

Ekologie.

Vyskytuje se v podrostu tropických lesů nebo po jejich okrajích v oblastech s vydatnými celoročními srážkami, krátkodobě toleruje i období sucha. Může růst i v silném stínu, tam ovšem málo kvete i plodí. Objevuje se též často v lesích podél mořského pobřeží, vyhovuje ji písčitá i kamenitá půda, snáší její zasolení a nevadí ani brakická voda. Je dřevinou teplomilnou, začíná chřadnou při teplotě pod +15 °C a odumírá při poklesu pod +4 °C. Nejčastěji bývá spatřena v malé nadmořská výšce, obvykle do 100 a jen řídce do 300 m n. m.

Popis.

Morinda barvířská vyrůstá jako keř nebo strom vysoký 5 až 10 m s kmenem tlustým do 15 cm. Listy mají lesklé čepele široce eliptické až vejčité, celistvé, lysé, u báze klínovité a na vrcholu tupé či špičaté. Bývají dlouhé 15 až 30 cm a široké 5 až 20 cm, lícní stranu mají tmavě zelené a rubovou o poznání světlejší, obě strany jsou lysé a lesklé. Žilnatina kožovitých listů je vystouplá a tvoří ji hlavní žilka s pěti až sedmi páry žilek postranních, mezi nimi bývají domatia obývaná symbiotickými mravenci ("Oecophylla smaragdina"), chránící rostlinu před jiným hmyzem.  Květenství je vytvořeno ze 70 až 90 drobných bílých květů seskupených do kulovitých strboulů asi 10 mm velkých. Květenství na stopkách a listy s řapíky vyrůstají v opakujících se modulech na sympodiálně se větvících letorostech. Z prvé uzliny rostou dva vstřícné listy, o internodium výše roste z druhé uzliny jediný list a proti němu z terminálního pupenu květenství a mezi nimi vyrůstá axiální pupen, kterým se letorost prodlužuje. Další růst letorostu probíhá ve stejném modulu (prvá uzlina dva listy, druhá uzlina jeden list, květenství a pupen, atd.). Internodia mezi uzlinami jsou nestejně dlouhá a bývají velmi krátká, takže listy i květenství mnohdy vyrůstají ve zdánlivých přeslenech. Palisty jsou podlouhlé až okrouhle trojúhlé, průměrně bývají 15 mm dlouhé, 10 mm široké a bývají částečně srostlé s řapíky.  Květy v hustých květenstvích jsou téměř přisedlé, bezlistenné, oboupohlavné, bílé, pětičetné a jejich semeníky postupně srůstají dohromady. Kališní lístky většiny květů jsou krátké s uťatým vrcholem a vytrvalé, některé květy ve strboulu však mívají kališní lístky zvětšené, obkopinaté a až 15 mm dlouhé. Koruna s krátkou trubkou má nálevkovitý tvar a její bílé lístky jsou asi 6 mm dlouhé. V květu je pět tyčinek s krátkými nitkami a podlouhlými prašníky, dvě blizny, polokulovitá češule a semeník s dvěma oddíly po jednom vajíčku. Květy rozkvétají průběžně po celý rok a stejně tak dozrávají plody.  Srůstem spodních dvouplodolistových semeníků květů sdružených ve strboulu vzniká netypické dužnaté plodenství podlouhle vejčitého tvaru. Bývá až 10 cm dlouhé a v průměru mívá do 5 cm, je zprvu nazelenalé, později bílé či nažloutlé a přezrálé nahnědlé, tvarem připomíná velký plod moruše. Je vytvořeno srůstem peckovic a obsahuje mnoho (100 a více) červenohnědých, obvejčitých semen asi 4 mm velkých, která mají na povrchu velmi tvrdý endokarp a uvnitř vzduchovou komůrku umožňující jim dobře plavat. Šestiúhelníky vyznačené na povrchu plodenství vyznačují plod jednoho květu. Je jedlé, ale ve zralém stavu má silné, pro mnoho lidí zapáchající aroma. V přírodě je konzumují mnozí savci, hlavně kaloni, kteří se starají o rozptýlení semen po okolí. Byly vyšlechtěny kultivary s plodenstvím velkým až 20 cm.

Pěstování.

Morinda barvířská se může rozmnožovat vegetativně i generativně. Klíčivost semen je nepravidelná a bez skarifikace trvá doba do vzniku semenáče šest až dvanáct měsíců. Při vegetativním množení zakoření řízky za jeden až dva měsíce, takovýto strom ale neroste pravidelně a je náchylný k rozlomení.  Pro získání většího množství plodenství pro výrobu oblíbené šťávy noni se nové rostliny vysazují na plantáže ve sponu 4 m, kde za dobrých podmínek (světlo, vláha, živiny) rychle rostou a brzy plodí, prvá drobná plodenství se objevují již u rok starých rostlin. Dospělé dřeviny kvetou a plodí průběžně po celý rok, plodenství se sklízejí probírkou třikrát do měsíce. Průměrný strom vyprodukuje ročně až 100 kg, na jednom hektaru se tak urodí až 250 tun, z kterých se vylisuje okolo 600 hektolitrů šťávy.

Význam.

Kůra stromu i kořeny obsahuje látky, které původní obyvatelé tradičně používají jako žluté, oranžové nebo červené barvivo k barvení rituálních oděvů. Dřevo stromů je tvrdé, dobře se opracovává a soustruží, vyrábějí se z něho hračky, talíře a další užitné předměty. Ze semen se lisuje olej vhodný jako insekticid do vlasů. Strom je odolný vůči slané vodě a vysazuje se pro zastavení půdní eroze na pobřeží. Pro obyvatelstvo indomalajské a pacifické oblasti je morinda barvířská jednou z nejdůležitějších tradičních léčivých rostlin. Plodenství jsou téměř nepostradatelná, používají se běžně pro léčbu mnoha nemocí a v čase nouze i k jídlu. Hlavním léčivým prostředkem je vylisovaná šťáva prodávána čerstvá nebo sušená v prášku pod tradičním názvem noni, k léčbě se používají také kořeny, listy i kůra. Těmito léčivy původní obyvatelé zahání malárii, artritidu, cukrovku, vysoký tlak, ošetřují všemožné vředy a rány, zahánějí průjmy a deprese, potlačují rakovinu, AIDS atd. Pro odstranění kašle domorodci přikládají na prsa nahřáté listy nebo výluh z nich a roku 2008 Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) povolil dovoz a používání těchto listů i v EU. Informace o zázračných účincích pocházejí z tvrzení domorodců a jsou silně podporovány výrobci noni, vědecké poznatky jsou však mnohem skeptičtější. Plodenstvími se též krmí prasata, semena se po upražení jedí.

Morinda barvířská ("Morinda citrifolia") je tropický, stálezelený keř nebo strom schopný tolerovat širokou škálu stanovišť nebo ekologických podmínek. Kvete průběžně celoročně a z květů vznikají zvláštní podlouhlá, dužnatá plodenství.

Morinda citrifolia is a fruit-bearing tree in the coffee family, Rubiaceae. Its native range extends across Southeast Asia and Australasia, and the species is now cultivated throughout the tropics and widely naturalized. Among some 100 names for the fruit across different regions are the more common English names of great morinda, Indian mulberry, noni, beach mulberry, and cheese fruit.


Přehled.

Izometrie Minkowského prostoročasu má tu vlastnost, že interval mezi dvěma událostmi bývá neměnný. Například, je-li vše odloženo o dvě hodiny, včetně dvou událostí a cesty mezi nimi, pak časový interval mezi událostmi bude stejný. Nebo, pokud se vše posune o 5 kilometrů na západ nebo o 60 stupňů doprava, neměli bychom také pozorovat žádnou změnu v intervalu. Ukazuje se, že vlastní délka objektu je také neovlivněna tímto posunem. Časové nebo prostorové obrácení je také izometrií této grupy.  Pokud ignorujeme účinky gravitace, existuje v Minkowského prostoročasu deset stupňů volnosti z izometrií, které mohou být uvažovány jako translace v čase nebo prostoru (čtyři stupně, jeden na rozměr), zrcadlení přes rovinu (stři stupně, volnost orientace v této rovině) nebo Lorentzova transformace v jakékoli prostorové dimenzi (tři stupně). Složení transformací je operátorem Poincarého grupy.  V klasické fyzice je Galileova grupa srovnatelná grupa deseti parametrů, která působí na absolutní čas a prostor.

Detaily.

Poincarého grupa je grupou izometrií Minkowského prostoročasu. Jedná se o deseti rozměrnou nekompaktní Lieovu grupu. Abelova grupa translací je normální podgrupa, zatímco Lorentzova grupa je také podgrupa, stabilizátor bodu. Poincarého grupa sama je minimální podgrupa afinní grupy, která zahrnuje všechny translace a Lorentzovy transformace. Přesněji jde o polopřímý součin translací a Lorentzovy grupy.  Další způsob jak toto ukázat je, že Poincarého grupa je rozšíření Lorentzovy grupy vektorem reprezentujícím ji. To je někdy nazýváno jako nehomogenní Lorentzova grupa. Může být ovšem také získána jako kontrakce de Sitterovy grupy SO(4,1) ~ Sp(2,2), pro de Sitterův poloměr jdoucí do nekonečna.  Její nezáporná energie unitární neredukovatelné reprezentace je indexována hmotností (nezáporné číslo) a spinem (celočíselná nebo poločíselná hodnota) a je spojena s vlastnostmi částic v kvantové mechanice.  V souladu s Erlangenským programem je geometrie Minkowského prostoru definována jako homogenní prostor Poincarého grupy.  Poincarého algebra je Lieova algebra Poincarého grupy. Jedná se o rozšíření Lieovy algebry Lorentzovy grupy. Přesněji řečeno, vlastní (formula_2), (formula_3) část Lorentzovy grupy zachovávající směr času (její komponent identity), SO(1, 3), je spojen s identitou a tedy umožňuje umocňování Lieovy algebry. V komponentní formě je Poincarého algebra dána komutačními vztahy:  kde je generátor translace, je generátor Lorentzovy transformace a je (+,−,−,−) Minkowského metrika.  Spodní komutační vztah je ("homogenní") Lorentzova grupa, skládající se z rotací,, a boostu,. Při tomto způsobu zápisu se celá Poincarého algebra stává vyjádřitelnejší v nekovariantním, ale praktičtějším jazyce: kde dolní mez komutátoru ze dvou boostů je často označována jako Wignerova rotace. Je zde patrné výrazné zjednodušení, což umožňuje redukci Lorentzovy podalgebry su(2)⊕su(2) a efektivnější zacházení se s ní spojenými reprezentacemi.  Casimirovy invarianty této algebry jsou a kde je Pauliho-Lubanského pseudovektor. Tyto slouží jako označení reprezentace grupy. Poincarého grupa je plně symetrická grupa jakékoli relativistické polní teorie. Výsledkem je, že všechny elementární částice spadají do reprezentace této grupy. Tyto jsou obvykle specifikovány jako čtverec čtyřhybnosti každé částice a vnitřní kvantová čísla, kde spinové kvantové číslo, je parita a je C symetrie, tedy kvantové číslo konjugace náboje. V praxi, nábojová symetrie a parita jsou porušovány v mnoha kvantových polních teoriích. Nicméně CPT symetrie je v kvantových polních teoriích neměnná.  Jako topologický prostor má grupa čtyři propojené složky: složku identity, složku časového obrácení, komponent prostorové inverze a složku obrácení času i prostoru.

Poincarého symetrie.

Poincarého symetrie je úplnou symetrií speciální teorie relativity. Zahrnuje  Poslední dvě symetrie J a K společně tvoří Lorentzovu grupu, polopřímý součin translační grupy a Lorentzova grupa pak produkuje Poincarého grupu. Objektům, které jsou neměnné v rámci této grupy se říká, že mají relativistickou invarianci.

Poincarého grupa, pojmenovaná po Henri Poincarém a poprvé definovaná Hermannem Minkowskim, je grupa izometrií Minkowského prostoru. Jedná se o deseti-generátorové neabelovské Lieovy grupy se zásadním významem ve fyzice.

The Poincaré group, named after Henri Poincaré (1906), was first defined by Hermann Minkowski (1908) as the group of Minkowski spacetime isometries. It is a ten-dimensional non-abelian Lie group of fundamental importance in physics.


Životopis.

Její matka Nanette pochází z Mexika a otec Martin z Argentiny. Alexiným mateřským jazykem je španělština, anglicky se naučila až ve škole.  Byla to nesmělá dívka, která se styděla a nerozuměla svým vrstevníkům, jelikož se u nich doma mluvilo pouze španělsky, a proto ji rodiče přihlásili do školního divadla, kde se okamžitě uchytila a vystupovala například v hrách: "Čarodějnice ze země Oz", "Naše město" nebo "Aladin".  Krátce po jejím nastoupení na katolickou střední školu si ji všiml modelingový agent Page Parkes, který posléze odstartoval její kariéru. Po absolvování střední školy se Alexis rozhodla změnit profesi a stala se herečkou.

Kariéra.

V roce 2000 získala roli Rory Gilmore v seriálu "Gilmorova děvčata", po boku Lauren Graham. Seriál běžel na stanici The WB/The CW po dobu sedm let. V roce 2002 si zahrála ve filmu "Tajemství nesmrtelných. "V roce 2005 si zahrála po boku Amber Tamblyn, Americy Ferrery a Blake Lively ve filmu "Sesterstvo putovních kalhot. "Roli si znovu zahrála v pokračování filmu "Sesterstvo putovních kalhot 2. "V roce 2005 se také objevila ve filmu "Sin City – město hříchu", kde si zahrála prostitutku Becky.  V roce 2009 se objevila ve filmech "Absolventka" a "Pan Dokonalý. "O rok později získala roli v historickém dramatickém filmu "Konspirátor." V lednu 2016 Netflix oznámil návrat Gilmorových děvčat v projektu "" a jeho čtyřech dílech z každého ročního období. V roce 2017 získala první nominaci na cenu Emmy za roli Ofglen v seriálu "Příběh služebnice".

Osobní život.

Mezi lety 2002–2006 chodila s hercem ze seriálu "Gilmorova děvčata "Milo Ventimigliou. V roce 2012 začala chodit s hercem Vincentem Kartheiserem, se kterým se v březnu 2013 zasnoubila. V červnu 2014 se pár vzal v Kalifornii. V květnu 2016 potvrdili, že na podzim roku 2015 se jim narodil syn.

Kimberly Alexis Bledel (* 16. září 1981 Houston, Texas, USA) je americká herečka a modelka, která se nejvíce proslavila rolí Rory Gilmore v seriálu "Gilmorova děvčata". Dále se objevila ve filmech jako "Sesterstvo putovních kalhot, Sin City – město hříchu "a "Absolventka." Od roku 2017 hraje v seriálu "Příběh služebnice." Za roli získala v roce 2017 cenu Emmy v kategorii nejlepší ženský herecký výkon v hostující roli v dramatickém seriálu a nominaci v kategorii za vedlejší roli v roce 2018.

Kimberly Alexis Bledel ( ; born September 16, 1981) is an American actress and model. She is best known for her role as Rory Gilmore on the television series "Gilmore Girls" (2000–2007), for which she received nominations for Satellite, Teen Choice and Young Artist Awards. In 2016, Bledel reprised her role on the Netflix reunion miniseries "".


Život.

Jacques Lipchitz, narozen jako Chaim Jacob Lipschitz, byl synem židovského stavitele v Grodenské gubernii (na hranici s Vilenskou gubernií, na území dnes patřící Litvě). Pod vlivem otce nejprve začal studovat ve Vilniusu stavební inženýrství, ale roku 1909 odešel do Paříže a s podporou své matky se zapsal ke studiu na École des Beaux-Arts, Colarossiho akademii a Julianově akademii. V Louvru studoval zejména sochy archaického Řecka, Egypta a románského období a rané gotiky.  V Paříži se seznámil s komunitou umělců žijící na Montmartru a Montparnassu. Lipchitz již roku 1912 vystavoval na Salonu Société Nationale des Beaux-Arts a na Podzimním salonu a po roce 1913, kdy ho mexický malíř Diego Rivera seznámil s Pablem Picassem, je ovlivněn kubismem. Roku 1920 měl první autorskou výstavu v Galerie L’Effort Moderne Léonce Rosenberga a roku 1922 vytvořil pět basreliéfů v Merionu v Pennsylvanii na objednávku Barnesovy nadace. Smlouvu s Rosenbergem Lipchitz zrušil, aby se mohl věnovat svobodné tvorbě, ale brzy se ocitl ve finančních problémech.  V letech 1924-25 se Lipchitz stal francouzským občanem, oženil se s Berthe Kirosser a přestěhoval se do Boulogne-sur-Seine. V roce 1935 měl první velkou výstavu v New Yorku.  Po okupaci Francie za druhé světové války uprchl s pomocí amerického novináře Variana Frye přes Marseille do Spojených států. Zde se usadil v Hastings-on-Hudson v New Yorku. Roku 1949 vystavoval na 3. mezinárodní výstavě sochařství v Philadelphia Museum of Art a jeho retrospektivní výstava v Museum of Modern Art v New Yorku roku 1954 putovala do Walker Art Center v Minneapolis a Cleveland Museum of Art. V letech 1959 a 1964 vystavoval na Documenta v Kasselu.  Od roku 1963 se pravidelně vracel do Evropy a pracoval v Pietrasanta v Toskánsku, kde se spřátelil se sochařem Fiore de Henriquezem. Roku 1972 vyšla při příležitosti Lipchitzovy výstavy v Metropolitním muzeu v New Yorku jeho autobiografie.  Jacques Lipchitz zemřel roku 1973 na dovolené na Capri a je pohřben v Jeruzalémě.

Dílo.

Roku 1913 vytvořil Lipchitz sochu "Hadí žena a tanečník" (La femme au serpent et la danseuse), která je kombinací abstraktních prvků a kde dominuje kužel. V soše "Tanečnice" (La danseuse) se namísto zakřivení protínají plochy v pravých úhlech a pevném geometrickém řádu. Těmito dvěma sochami se zařadil mezi přední kubistické sochaře jako byli Alexander Archipenko, Juan Gris a Henri Laurens.  Lipchitzova socha "Muž s kytarou" (Homme à la guitare) z roku 1915 je zcela abstraktní dílo, které ve své době způsobilo senzaci. Jeho "Reliéf" z roku 1919 obsahuje plastické tvary odvozené ze skutečnosti, ale míra jejich abstrakce je taková, že představují pouhé znaky, skládané v celek, který je zcela podřízen výtvarným zákonitostem.  Roku 1920 vytvořil "portrét Gertrude Stein" a věnoval se abstraktnímu kubismu, ale kolem roku 1930 se jeho tvorba odklání od původního pojetí kubismu a sochy představené na výstavě v galerii Jeanne Bucher se skládají ze složitých zakřivených ploch a oblých forem. Modeluje také duté plastiky, které pod vnějším obalem skrývají tajuplný vnitřní prostor ("Hlava", 1928).  V polovině 30. let zkoumal využití prázdného prostoru ohraničeného lineárními formami z proužků hlíny a drátů – tedy jakousi prostorovou kresbu. Nejznámější postkubistickou plastikou Jacquese Lipchitze je "Zpěv samohlásek", vytvořený roku 1932 v kameni pro francouzskou sběratelku, který je apoteózou hudby a poezie. Jeho "Prométheus zápasící se supem" je symbolem odporu proti fašismu a byl později vytvořen ve více variantách. Poprvé byl vystaven na Světové výstavě v Paříži roku 1937, kde byl oceněn zlatou medailí. Nový styl Lipchitzovy tvorby reaguje na bezprostřední dění ve světě, vyjadřuje smyslovější vztah k přírodě a je charakteristický vzdutými, neklidnými až barokně nadsazenými formami.

Odkazy.

Reference.

a písemné zdroje uvedené v odkazech.

Jacques Lipchitz (22. srpna 1891, Druskieniki, Grodenská gubernie, nyní Litva – 16. května 1973, Capri) byl naturalizovaný francouzský sochař, od roku 1939 žijící v USA. Patří k zakladatelům kubistického sochařství.

Jacques Lipchitz (26 May 1973) was a Cubist sculptor. Lipchitz retained highly figurative and legible components in his work leading up to 1915–16, after which naturalist and descriptive elements were muted, dominated by a synthetic style of Crystal Cubism. In 1920 Lipchitz held his first solo exhibition, at Léonce Rosenberg's Galerie L'Effort Moderne in Paris. Fleeing the Nazis he moved to the US and settled in New York City and eventually Hastings-on-Hudson.


Náčelník Apačů.

Ve 20. a 30. letech 19. století byli hlavními nepřáteli Apačů Mexičané, kteří v roce 1821 získali nezávislost. Kolem roku 1835 vyhlásilo Mexiko odměnu za každý skalp Indiána bez ohledu na okolnosti (100 dolarů za mužský skalp, 50 za ženský a 25 za dětský). V roce 1837 byl takto v masakru v Santa Ritě del Cobre (dnes město duchů) zabit i náčleník Apačů-Mimbrenů-kopáčů mědi Juan José Compa, Mangasův otec. Trapper John Johnson nalákal náčelníka a stovky Apačů na slib ohnivé vody, zbraní a pinolu (praženou mletou kukuřici) a poté se svými spojenci většinu Apačů postřílel, aby získal odměnu za více než 400 skalpů. Nástupcem Juana José se stal jeho syn Mangas Coloradas, který se spojil s náčelníkem sousední skupiny Černým nožem a společně pomstili nespravedlivé vraždění Apačů stejně krvavým protiúderem, nejdříve na trappery, kteří se účastnili Johnsonova masakru, a poté na samotné město Santa Rita, kde povraždili velké množství Mexičanů.  Když v roce 1846 začala mexicko-amerciká válka, povolil Mangas americkým vojákům volný průchod územím Apačů. Když byl stát Nové Mexiko prohlášen za americké území, Mangas podepsal mír, v němž v rámci pomsty Mexičanům uznal svrchovanost Spojených států. Klid zbraní vydržel do doby, kdy po objevení zlata v pohoří Pinos Altos v roce 1860 začali do oblasti proudit zlatokopové z celé země. Po konfliktu, během něhož bylo v prosinci 1860 zabito několik Indiánů, rozhořela se otevřená válka mezi místními Apači a bílými obchodníky. Jiné prameny mluví o tom, že sám Mangas byl zlatokopy spoután u stromu a zbičován lasem do bezvědomí. K odporu proti bělochům se brzy přidal i Mangasův zeť Cochise, který do té doby udržoval s americkými osadníky mír. Byl totiž s celou rodinou úskočně zajat během vyjednávání o uneseném synu jednoho rančera a poté, co se mu povedlo utéct. V dalších dnech přepadl několik dostavníků a stanici pošty, a zajaté bělochy chtěl vyměnit za členy své rodiny. Poručík George Bascom, který americkou akci vedl, odmítl. Na obou stranách došlo k povraždění rukojmí a Cochise vykopal válečnou sekeru proti všem Američanům a spojil se s Mangasem Coloradasem. K nim se brzy připojili i další apačtí náčelníci – Delgadito, Nana, Victorio, Juh a Geronimo – a na začátku americké občanské války začala i tzv. apačská válka, v níž bylo cílem Apačů zbavit svoji zemi všech vetřelců. Ačkoli se to nikdy zcela nepodařilo, bylo k tomu zejména v době, kdy běloši válčili proto sobě kvůli černým otrokům, velmi blízko.

Vzhled, manželství a smrt.

Mangas Coloradas měl pověst obřího muže, vysokého téměř 200cm s nadměrnou silou. Za manželku si vzal bělošku z Mexika (podle tradice jako první z Apačů), kterou si musel vybojovat v několika soubojích s příbuznými svých dvou dalších manželek z vlastního kmene. Bílá manželka porodila tři dcery, z nichž se Dos-Teh-Seh stala manželkou Cochise, budoucího vrchního náčelníka Apačů.  V létě 1862 poté, co se zotavil ze zranění (byl postřelen do hrudníku), setkal se Mangas Coloradas s americkým vyjednavačem, aby probrali možnosti míru. V roce 1863 se měl setkat s americkými veliteli ve Fort McLane. Přestože se mělo jednat o mírových podmínkách, byl Mangas Coloradas zatčen generálem Josephem Rodmanem Westem a následující ráno byl mučen a zastřelen „na útěku“.  Vojáci odřízli z jeho obřího těla hlavu, uvařili ji a poslali frenologovi Orsonu Squire Fowlerovi do New Yorku, v jehož knize se zachovaly dva nákresy náčelníkovy lebky. Další osudy jeho ostatků nejsou známy. Zohavení jeho mrtvoly ještě prohloubilo konflikt Apačů s americkými osadníky, válka trvala dalších 25 let.

Postavou v literatuře.

John C. Cremony: Život mezi Apači (1868)  Manuel Payno: Banditi od Rio Frio (1889)  Will Levington Comfort: Apač (1931)  Ralph Moody: "Wolf of the Warpath" (1958)  Dee Brown: Mé srdce pohřběte u Wounded Knee (1970)  George MacDonald Fraser: "Flashman and the Redskins" (1982)  Cormac McCarthy: Krvavý poledník (1985)  A.A. Randazzo: "Firestar by Coyote" (2011)  Ethan Hawke: "Indeh" (2016)

Postavou ve filmu.

Osamělá hvězda ("Lone Star"), 1952, Vincent Sherman (roli Mangase hrál náčelník Yowlachie)  Válečné bubny ("War Drums"), 1957, Reginald Le Borg (hlavní roli Mangase hrál Lex Barker)  "Avenged", 2013, Michael Ojeda (duch Mangase v ženském těle)

Mangas Coloradas (ze šp. Rudé rukávy; v čirikavské apačtině Dasoda-hae "„Zde poseděl“", 1792 – 18. ledna 1863) byl náčelník Apačů a člen mimbrenské větve středních Apačů (podle řeky Mimbres – šp. vrby, pramenící na jihu Black Range), jejichž domovina se rozkládala západně od Rio Grande na většině území dnešního Nového Mexika. Je považován za jednoho z největších bojovníků kmene Apačů (spolu s Victoriem, Cochisem a Geronimem) a domorodých Američanů vůbec.

Mangas Coloradas or Mangus-Colorado (La-choy Ko-kun-noste, alias "Red Sleeve"), or Dasoda-hae ("He Just Sits There") (c. 1793 – January 18, 1863) was an Apache tribal chief and a member of the Mimbreño (Tchihende) division of the Central Apaches, whose homeland stretched west from the Rio Grande to include most of what is present-day southwestern New Mexico. He was the father-in-law of the Chiricahua (Tsokanende) Chief Cochise, the Mimbreño Chief Victorio and the Mescalero (Sehende) Chief Kutu-hala or Kutbhalla (probably to be identified with Caballero), and is regarded by historians to be one of the most important Native American leaders of the 19th century due to his fighting achievements against the Mexicans and Americans.


Život.

Jeho rodiči byli Mosze Tancman z Pinsku a Anna Gurwiczová pocházející z Vilniusu.  Své první hudební vzdělání získal v Lodži. Zde působil v místním symfonickém orchestru pod vedením Tadeusze Mazurkiewicze. Zároveň studoval ve Varšavě hudební teorii u Piotra Rytla, kompozici u Henryka Melcera a hru na klavír u Wojciecha Gawrońského. Na Varšavské univerzitě též studoval právo.  Od roku 1920 až do své smrti žil trvale v Paříži, s přestávkou během druhé světové války, kdy jeho rodina kvůli hrozbě holocaustu žila ve Spojených státech. Do Francie se vrátil v roce 1946.  Alexandre Tansman cestoval jako koncertní pianista po Evropě, Severní Americe i Dálném východě. Zasloužený věhlas získal nejen jako virtuózní klavirista a dirigent, ale i jako skladatel.  Tansman byl první polský skladatel, který se rozhodně rozešel s vlivem neoromantismu, zejména utvrzovaným v německé tradici, a přiklonil se k tradici románské. Stal se nesporným spoluzakladatelem neoklasicismu ve světové hudbě, po boku Igora Stravinského, Paula Hindemitha, Francise Poulenca či Alfreda Caselly. Tvorba Tansmana je velmi bohatá a všestranná. Je uznávaný skladatel hudby pro orchestr, klavír a kytaru. Navazoval na polské a židovské tradice se silnými vlivy francouzské a americké hudby.  V letech 1932-1933 Tansman absolvoval umělecké turné po celém světě, během kterého byl poctěn osobně Mahátmou Gándhím a japonským císařem, který dal mu medaili „za jeho příspěvek ke světové kultuře“.  V roce 1977, jako uznání svého příspěvku k hudební kultuře Evropy, se Tansman jako první polský umělec stal členem Královské akademie věd, literatury a umění v Bruselu.  Skladby si u něj objednávaly, mimo jiné, UNESCO a belgická královna. Jedním z projevů uznání za práci skladatele byl úzký vztah, který měl s Charlie Chaplinem, Georgem Gershwinem, Albertem Einsteinem, Thomasem Mannem, Stefanem Zweigiem nebo Pablem Picassem. Ovocem přátelství se Stravinským byla Tansmanova kniha – jeden z nejcennějších a nejspolehlivějších pramenů o zdroji Stravinského kreativity a estetiky – "Igor Stravinsky", vydaná v Paříži roku 1948.  Tansmanova díla provedli největší světoví umělci – Sergej Koussevitzky, Tullio Serafin, Arturo Toscanini, Leopold Stokowski, Pierre Monteux, Hermann Abendroth, Andrés Segovia, Erich Kleiber, Otto Klemperer a Grzegorz Fitelberg.  Jeho komorní díla hrála nejznámější smyčcová kvarteta, sólové skladby zavedení klavíristé: Walter Gieseking, José Iturbi, Mieczysław Horszowski, houslisté: Bronisław Huberman, József Szigeti a violoncellisté: Pablo Casals a Grigorij Pjatigorskij.  Svaz polských skladatelů ho jmenoval čestným členem a Akademie múzických umění v Lodži ho poctila čestným doktorátem.

Alexandre Tansman (polsky Aleksander Tansman, 11. června 1897, Lodž – 15. listopadu 1986, Paříž) byl polský skladatel a klavírní virtuóz žijící ve Francii.

Alexandre Tansman (; 12 June 1897 – 15 November 1986) was a Polish composer and virtuoso pianist of Jewish origin. He spent his early years in his native Poland, but lived in France for most of his life, being granted French citizenship in 1938. His Polish identity influenced several orchestral and chamber works, such as "Rapsodie polonaise" and "Quatre Danses polonaises", and some guitar works, such as "Hommage à Lech Walesa" and "Hommage à Chopin". His music is often said to be primarily neoclassical, drawing on his Polish Jewish heritage as well as his French musical influences.


Stavba.

Čepička je v podstatě představována především nukleosidem 7-methylguanosinem (mG) navázaným na první nukleotid mRNA řetězce přes tři fosfátové skupiny (a to přes 5' uhlíky obou ribóz). Mimo to mohou být i jisté strukturní změny provedeny na prvním či druhém nukleotidu (dodatečné methylace na různých skupinách).  Vznikají však různé typy čepiček. Nejjednodušší čepička je typ "0", která se vyskytuje především u jednobuněčných eukaryot a obsahuje pouze mG. Existuje však také čepička "1", kde je ribóza předposlední báze (té, která byla původně na úplném konci, tedy na pozici "1") methylována v poloze 2' a může být methylován N6 prvního nukleotidu v případě, že jím je adenin, který se jako první vyskytuje velice často; tento typ čepičky je nejčastější u většiny eukaryot. Čepička "2" se vyskytuje pouze u některých druhů a má methylovánu ribózu v poloze 2' i na následujícím nukleotidu. Kromě těchto základních typů existuje i čepička "4", využívaná například trypanosomami, která má methylovanou ribózu na prvních čtyřech pozicích mRNA.

Tvorba čepičky.

Proces přidávání čepičky se nazývá capping a je to první probíhající posttranskripční modifikace surového primárního transkriptu (RNA těsně po svém vzniku). Na cappingu se podílí tři základní enzymy, které pracují v těsném sledu. Nejprve jistá fosfatáza odstraní 5' fosfát z konce mRNA. Následně guanyltransferáza přidá GMP na konec řetězce, a to ve směru 5'–5' (naopak než je normální v nukleových kyselinách). Konečně methyltransferáza přidá na guanosin methylovou skupinu.  Některé viry, jako chřipkové, nesyntetizují tyto enzymy pro vlastní potřebu a ani nezneužívají ty buněčné, ale přímo kradou 5' čepičku z hostitelské mRNA (pravděpodobně ještě v průběhu její syntézy), kterou si pak přesunou na svou vlastní mRNA i s 10-15 počátečními nukleotidy. Neobvykle vzniká také čepička typu 4 u trypanosom, vytváří se nejdříve na krátké, zvlášť syntetizované RNA (takzvané "leader sekvenci"), která je potom připojena na rostoucí pre-mRNA mechanismem trans-splicingu.  RNA polymeráza I a RNA polymeráza III čepičku nepřidávají, tím se mimo jiné liší od známější RNA polymerázy II.

5' čepička (cap) je struktura na 5' konci eukaryotických a virových mRNA, která chrání mRNA před rozkladem buněčnými enzymy (fosfatázami a nukleázami) a usnadňuje transport mRNA a spuštění translace na ribozomu.

In molecular biology, the five-prime cap (5′ cap) is a specially altered nucleotide on the 5′ end of some primary transcripts such as precursor messenger RNA. This process, known as mRNA capping, is highly regulated and vital in the creation of stable and mature messenger RNA able to undergo translation during protein synthesis. Mitochondrial mRNA and chloroplastic mRNA are not capped.


Historie tria.

Dívčí kapela začínala jako podpůrný tým sólového projektu Kathleen Hanny s názvem Julie Ruin, která vydala v roce 1997 nahrávku s tímto názvem a sama zde vystupovala pod pseudonymem stejného jména. Tehdy přerušila spolupráci ve formaci Bikini Kill. S cílem vytvořit živou verzi alba Julie Ruin navázala spolupráci s hudebnicemi Johannou Fatemanovou a Sadie Benning, která roku 1998 vyvrcholila založením tria "Le Tigre". Kapela spojuje politická a feministická témata undergroundového punkového proudu riot grrrl s elektronickým samplováním a lo-fi bubny. Aktivistka za práva homosexuálů JD Samson se stala kmenovou členkou skupiny v roce 2001, poté co odešla jedna ze spoluzakladatelek Sadie Benning. Ve svých vystoupeních trio kombinuje vizuální efekty, hudbu a tanec. Hanna veřejně vystupuje proti sexuálnímu zneužívání.  Písní "Hot Topic" na stejnojmenném EP skupina vzdala poctu mnoha feministickým umělkyním, spisovatelkám a dalším osobnostem, které ji inspirovaly. Mezi jinými byla skladba věnonována těmto osobám: Yoko Ono, Cibo Matto, Aretha Franklin, Vaginal Cream Davis, Yayoi Kusama, Angela Davisová, Sleater-Kinney, The Slits, Billy Tipton či Laura Cottingham.  První dvě nahrávky vydaly u nezávislého labelu Mr. Lady Records, založeného hudebnicí Kaia Wilsonovou z The Butchies a její přítelkyní Tammy Rae Carlandovou. Album "Feminist Sweepstakes" (2001) vyšlo ve vydavatelství Chicks on Speed. Deska "This Island" (2004) se stala první, kterou Le Tigre vydaly u velkého labelu Universal Records. Ric Ocasek z the Cars produkoval skladbu "Tell You Now". Přesto kapela dále spolupracovala s nezávislými společnostmi a roku 2005 uvolnila CD "This Island Remixes" u Chicks on Speed.  V druhé polovině roku 2006 se trio rozhodlo pro delší pauzu, která začala na počátku následujícího roku.  Kathleen od té doby spolupracovala s The Willie Mae Rock Camp for Girls a vyučovala hudební seminář na New York University. JD Samson koncertovala jako hráčka na klávesové nástroje s hudebnicí Peaches ve formaci "Herms" (zkratka od hermafrodit) a uspořádala řadu DJ vystoupení, zatímco Johanna Fateman se věnuje newyorskému kadeřnickému salónu v Greenwich Village. V roce 2008 vytvořily JD a Johanna nový hudební projekt Men. Následně si vzala Fateman volno pro založení rodiny.  V červnu 2009 se kapela Le Tigre vrátila do nahrávacího studia, kde s nimi spolupracovala Christina Aguilera.

Le Tigre je newyorská elektro-punková dívčí kapela, kterou v roce 1998 založily Kathleen Hanna (dříve členka formace Bikini Kill) a Johanna Fatemanová. V letech 1998–2001 byla členkou tria Sadie Benning, poté jí nahradila JD Samson. Skupina má levicově orientované texty pojednávající o tématech feminismu a LGBT. Na svých koncertech například otevřeně kritizovala politiku prezidenta George W. Bushe.

Le Tigre (French for "The Tiger", pronounced ) was an American electronic rock band formed by Kathleen Hanna (formerly of Bikini Kill), Johanna Fateman and Sadie Benning in 1998 in New York City. Benning left in 2001 and was replaced by JD Samson for the rest of the group's existence. Le Tigre are known for their left-wing sociopolitical lyrics that often dealt with issues of feminism and the LGBT community. They mixed punk's directness and politics with playful samples, eclectic pop, and lo-fi electronics. The group also added multimedia and performance art elements to their live shows, which often featured support from like-minded acts such as The Need.


Životopis.

Studoval u piaristů v Kosmonosích a u jezuitů v Jičíně. V obou kolejích se tradičně pěstovala hudba a Benda si odtud odnesl též znalost působivého řečnického projevu a zásad správné deklamace, což velmi ovlivnilo jeho hudební zaměření. V roce 1742 se odstěhoval do Berlína, kam byl pozván i s rodiči pruským králem Friedrichem II., jenž byl obdivovatelem jeho bratra, skladatele a houslového virtuóza Františka Bendy. Roku 1750 se Jiří Antonín stal rovněž kapelníkem a to u durynského vévody Friedricha v Gotě. Krátce byl ředitelem hudby hamburského divadla. V roce 1781 navštívil Paříž, kde měla premiéru jeho opera Romeo a Julie. V Německu pobýval až do roku 1778, kdy se pokusil získat ve Vídni místo kapelníka u německé opery, kterou chtěl zřídit Josef II. Vkusu vídeňského publika však nevyhověl a roztrpčen neúspěchem rezignoval na skladatelskou dráhu a zbytek života strávil putováním z místa na místo a věnoval se plně filosofickým úvahám.. Není bez zajímavosti, že byl členem zednářské lóže.

Charakteristika díla.

Význam Jiřího Antonína Bendy spočívá především v oboru melodramatu, jehož byl zakladatelem. Zvláště jeho první díla "Ariadna na Naxu" a "Medea" reprezentují tuto hudební formu. Myšlenku střídání hudby a mluveného slova přejal od J. J. Rousseaua, prakticky i umělecky ji však uvedl v život. Rousseau chtěl ovšem hudbou vytvářet podklad pro pohybovou stránku hercova projevu, Bendovým základním požadavkem byla dramatická pravdivost – chtěl vytvořit nové hudební drama. V nejrozšířenější hudebně dramatické formaci té doby – italské opeře – dominovala hudba a všechny ostatní složky se jí podřizovaly. Průkopníci nových uměleckých snah usilovali o vývoj směrem k větší životnosti, k realismu. Benda vykonal na této cestě nejradikálnější krok. Spojil hudbu a slovo takovým způsobem, aby byla slovu v největší možné míře uchována jeho sdělovací schopnost. Hudba se tím ovšem ocitla v postavení podřízené složky, jejímž hlavním úkolem bylo podporovat dramatický účinek textu. Své kompoziční zkušenosti z dramatické oblasti přenášel Benda i do děl instrumentálních, skládal především symfonie (30), cembalové koncerty, kantáty (přes 100), komorní skladby, opery, klavírní sonáty a scénickou hudbu.

Ohlasy díla.

Přes zmíněný vídeňský neúspěch se však Benda dočkal ocenění u mnoha význačných osobností uměleckého života, jeho skladby výrazně zapůsobily např, na Mozarta, který obě výše uvedené skladby zbožňoval natolik, že je neustále vozil s sebou. Rovněž básník Friedrich Schiller uvádí, že Bendova Ariadna je výjimečné dílo, které se ho zcela zmocnilo. Benda zpracoval též Shakespearovu tragédii Romeo a Julie.  Jméno skladatele Jiřího Antonína Bendy nese český Bendův komorní orchestr.

Jiří Antonín Benda (30. června 1722 Staré Benátky – 6. listopadu 1795 Bad Köstritz, Sasko) byl český skladatel období klasicismu.

Georg Anton Benda (), (30 June 17226 November 1795), was a Czech composer, violinist and Kapellmeister of the classical period.


Výskyt.

Rod "Sansevieria" je původní zejména v Africe, s centry v Keni a Tanzanii, dále na Arabském poloostrově, zejména v Jemenu, v jižní Asii a na Komorách, v Indii, na Srí Lance a v Barmě. Některé druhy jsou ve volné přírodě v subtropických zemích. Druhotně je introdukována v Americe. Silně sukulentní druhy pochází z aridních a semiaridních oblastí, slabě sukulentní z vlhčích tropických oblastí.

Popis.

Stonky.

Sanseviery jsou vytrvalé byliny. Mohou být až 2 m vysoké, mnoho druhů je však spíše drobnějších. Jsou polykarpické, rostlina po odkvětu nezaniká (na rozdíl od příbuzné agáve). Stonek je většinou zakrslý nebo silně redukovaný a listy vytváří přízemní růžice. Několik druhů má běžný stonek s dlouhými internodii, např. "Sansevieria bagamoyensis, Sansevieria downsii", listy jsou pak střídavé, přisedlé až objímavé. Listy jsou protáhlé až mečovité, někdy člunkovité. Několik druhů má listy svinuté tak, že vytváří na průřezu dužnatý kruh. Je to např. často pěstovaná "Sansevieria cylindrica", dále "S. bacularis", "S. erythraeae", "S. singularis", z menších druhů "S. stuckyi", "S. eilensis". Listy mohou tvořit rozprostřenou růžici, nebo u některých druhů rostou téměř kolmo vzhůru. Okraj listů je celokrajný, hladký, špička listu může tvořit ostrý hrot. Vyznačují se charakteristickou, tzv. hadí kresbou z tmavších pásů složených z drobných čar na světlejším podkladu.

Květy.

Drobné květy jsou uspořádány v řídkých latách na stvolech až 2 m dlouhých. Mají 6 užších okvětních lístků, často až nazad ohnutých. Jsou obvykle bílé až nazelenalé, ale mohou být i nažloutlé, narůžovělé až nafialovělé. Tyčinky jsou uspořádány ve dvou kruzích po třech a jsou velmi dlouhé a výrazné. Blizna je stejně nebo o něco více dlouhá. Některé druhy silně roní medovici a voní. Květy často opylují v noci můry. Květenství jsou terminální, vznikají z apikálního meristému a zastavují růst listové růžice, takže každá růžice kvete pouze jednou. Nicméně listová růžice může po odkvětu přežívat ještě více let. Na oddenku se vytváří další růžice a růst rostliny takto pokračuje. Plod je drobná, trojpouzdrá, dužnatá, oranžová až červená tobolka, s jedním semenem v každém segmentu.  Počet chromozomů je n = 20 nebo n = 21.

Využití.

Textilní rostliny.

Pro vlákno se pěstuje asi 20 druhů, a to i na plantážích, v Africe, Asii, ve střední Americe až na jihu USA. Technické vlákno je 0,5 až 1,5 m dlouhé, bílé až šedivé, pevné až zdřevnatělé. Je velmi kvalitní, ve vodě odolné, dokonce je ve vlhku pevnější. Může konkurovat jutě a sisalu. Používá se na rybářské sítě, lodní lana a hrubé vodoodolné textilie. Obchodní název vlákna je "bowstring hemp". "Sansevieria guineensis" je nejrozšířenější, pochází nebo se pěstuje v Mexiku a v Africe. "S. longiflora" je původní v Africe, pěstuje se i na Jamajce a v USA. "S. zeylanica" roste na Srí Lance a v tropech Ameriky. Pro vlákno se pěstují známé pokojové rostliny, "S. trifasciata" ve Střední Americe, na Floridě i na Filipínách, "S. cylindrica" v hlavně v Africe. Další druhy pěstované pro vlákno jsou "S. canaliculata", "S. hyacinthoides", "S. ehrenbergii", "S. kirkii", "S. liberica", "S. roxburghiana", "S. senegambica", "S. subspicata".

Léčivé rostliny.

Sanseviery mají v slizu listů antisepticky působící látky, obdobně jako aloe. Například šťáva z listů "Sansevieria ehrenbergii" má silné antiseptické vlastnosti a je používány v tradiční medicíně při první pomoci, způsobuje i neuromuskulární blokádu. Listy "S. trifasciata" se používají proti bradavicím. Vařené listy dalších druhů se používají na vyrážky a vředy. Jako léčivo jsou používány také rozemleté nebo usušené a na prach rozdrcené oddenky.

Pokojové rostliny.

"Sansevieria trifasciata", tzv. tchýnin jazyk, patří mezi jedny z nejznámějších a nejodolnějších pokojových rostlin. Kromě základního botanického druhu byly vypěstovány panašované kultivary, např. cv. "Laurentii" se žlutým okrajem (někdy označovaná jako forma variageta), cv. "Craigii" má lemování velmi široké, někdy téměř přes celý list, cv. "Bantels Sensation" s listy s příčnými krémovými pruhy, cv. "Silver Clou" a cv. "Plumbea" mají listy v oblasti růstu bílozelené, níže tmavozelené bez příčné kresby, cv. "Moonshine" s nepravidelnou kresbou a další. Skupina kultivarů s širokou přízemní růžicí krátkých listů se nazývá cv. "Hahnii". Nesprávně je označována jako samostatný druh "Sansevieria hahnii". Kultivar cv. "Golden Hahnii" má široké žluté lemování, cv. "Silver Hahnii" má stříbřité listy s tmavší kresbou.  Nověji je pěstována "Sansevieria cylindrica" s listy zcela svinutými do špičatého kůlovitého tvaru.  V Koreji jsou zasazené sansevérie slavnostním darem při obchodních jednáních a dalších příležitostech.

Sukulentní rostliny.

Menší druhy sukulentních sansevier jsou v poslední době objektem zájmu specialistů na sbírky sukulentních rostlin. Pěstují se botanicky čisté druhy a to včetně nově objevených, ještě platně nepopsaných taxonů.

Pěstování.

"Sansevieria trifasciata" snáší stín i plné slunce, sucho i pravidelnou zálivku. Zničit ji může jen trvalé přemokření při nízkých teplotách v době vegetačního klidu, pak dochází k hnilobě kořenů. Množí se obvykle dělením trsů. Lze zakořenit i jednotlivé listy, nebo jejích části.  Pěstitelské nároky drobných sukulentních druhů jsou obdobné jako u dalších sukulentů. Nabízí je specializované, většinou zahraniční firmy.

Sanseviera ("Sansevieria") je rod vytrvalých rostlin z čeledi chřestovitých, s různým stupněm listové sukulence. Jsou příbuzné agáve. Starší český název je tenura. Nyní se na základě molekulárních fylogenetických analýz řadí do rodu dračinec. Některé druhy jsou pěstovány jako textilní rostliny pro kvalitní vlákno. Patří sem jedna z nejznámějších a nejodolnějších pokojových rostlin "Sansevieria trifasciata", tzv. tchýnin jazyk. Nově jsou malé druhy objektem sběratelského zájmu specialistů sukulentářů. Je známo asi 80 druhů a stále jsou objevovány nové taxony.

Sansevieria is a historically recognized genus of flowering plants, native to Africa, Madagascar and southern Asia, now included in the genus Dracaena on the basis of molecular phylogenetic studies. Common names for the 70 or so species formerly placed in the genus include mother-in-law's tongue, devil's tongue, jinn's tongue, bow string hemp, snake plant and snake tongue. In the APG III classification system, "Dracaena" is placed in the family Asparagaceae, subfamily Nolinoideae (formerly the family Ruscaceae). It has also been placed in the former family Dracaenaceae.