Život.

Narodil se jako syn cihlářského dělníka. V dětském věku vstoupil Bartolucci do kněžského semináře ve Florencii, kde se stal brzy sborovým zpěvákem. Ve čtrnácti letech začal komponovat své první chrámové skladby a stal se varhaníkem florentské katedrály Santa Maria del Fiore. 23. prosince 1939 byl vysvěcen na kněze Po smrti sbormistra Bagnoliho se stal sbormistrem katedrály a pilně komponoval mše, moteta, madrigaly, varhanní hudbu, ale i světskou komorní hudbu.  V roce 1942 byl vyslán do Říma, aby si prohloubil znalosti církevní hudby. V roce 1947 byl jmenován knězem v diecézi Montefloscoli ve Florencii. Postupně byl zástupcem sbormistra baziliky San Giovanni in Laterano a sbormistrem v bazilice Santa Maria Maggiore. V roce 1952 byl na radu Lorenza Perosiho jmenován zástupcem vedoucího sboru v Sixtinské kapli. Perosi zemřel 12. října 1956 a jeho nástupcem ve funkci sbormistra Sixtinské kaple byl papežem Piem XII. jmenován Domenico Bartolucci (Direttore Perpetuo della Cappella Musicale Pontificia).  Bartolucci ihned po svém nástupu do funkce zahájil zásadní reorganizaci této staleté instituce. V době, kdy jí převzal měly hudební kvality "Cappelly Musicale Pontificia Sistina" špatnou pověst. Zasloužil se o zlepšení hudebního vzdělání chlapeckého sboru a ve své práci měl výraznou podporu papeže Jana XXIII. Jeho práce byla oceněna i papežem Pavlem VI., který mu udělil titul "Prelát jeho svatosti".  Během čtyřiceti let pod Bartolucciho vedením vykonával sbor nejen své povinnosti při papežských liturgiích, ale absolvoval řadu koncertů v celém světě včetně Rakouska, Francie, Belgie, Filipín, Austrálie, Spojených států, Turecka, Polska, Sovětského svazu a Japonska. V letech Druhého vatikánského koncilu se postavil proti opouštění latiny jako liturgického jazyka a zastával názor, že reforma nesmí být nepřátelská vůči chrámové hudbě. Byl považován za nejlepšího interpreta děl Palestriny.  2. října 2010 papež Benedikt XVI. oznámil Kolegiu kardinálů, že na zasedání Papežské konsistoře dne 20. listopadu 2010 bude vyhlášeno rozhodnutí o jmenování Domenica Bartolucciho kardinálem za jeho zásluhy na poli katolické církevní hudby. Byl jmenován kardinálem-jáhnem (nejnižší kardinálský stupeň) ze "Santissimi Nomi di Gesù e Maria in Via Lata". Byl mu přidělen kostel Gesù e Maria, který se nachází v Římě na Via del Corso. V té době mu bylo již více než 80 let a nemohl se proto podle motu proprio papeže Pavla VI. zúčastnit volby papeže. Byla mu však papežským rozhodnutím prominuta podmínka, že kardinál musí být jmenován z řad biskupů.  Bartolucci zemřel 11. listopadu ve věku 96 let. Smuteční mše se konala v bazilice sv. Petra, sloužil ji děkan kolegia kardinálů Angelo Sodano a papež František pronesl řeč na rozloučení, ve které ocenil mimo jiné i hudební mistrovství zemřelého.

Dílo (výběr).

Hudební dílo kardinála Domenica Bartolucciho vyšlo ve 49 dílech v edici "Edizioni Cappella Sistina".

Domenico kardinál Bartolucci (7. května 1917, Borgo San Lorenzo – 11. listopadu 2013, Řím) byl italský římskokatolický kněz, hudební skladatel, sbormistr a kardinál.

Domenico Bartolucci (7 May 1917 – 11 November 2013) was an Italian cardinal of the Catholic Church. He was the former director of the Sistine Chapel Choir and the Accademia Nazionale di Santa Cecilia, and was recognized in the field of music both as a director and a prolific composer. Considered among the most authoritative interpreters of Giovanni Pierluigi da Palestrina, Bartolucci led the Sistine Chapel Choir in performances worldwide, and also directed numerous concerts with the Choir of the Academy of Santa Cecilia, including a tour of the former Soviet Union.


Hladovka proti cenzuře internetu.

V roce 2006 zahájil hladovku, kterou protestoval proti cenzuře internetu na Kubě. Zcela bez jídla nebo s nitrožilní výživou vydržel 7 měsíců, pak musel hladovku ukončit kvůli velmi vážným zdravotním problémům. Získal tehdy ocenění od organizace Reportéři bez hranic.

Hladovka za Orlandu Zapata a propuštění vězňů svědomí.

V únoru 2010 vyhlásil hladovku, kterou chtěl upozornit na smrt vězněného disidenta Orlanda Zapaty, který zemřel po dlouhém hladovění. Zároveň byl rozhodnutý setrvat v protestu tak dlouho, dokud režim nepropustí asi třicítku vězňů svědomí, kteří byli vážně nemocní.  Kubánská vláda se ohradila tvrzením, že nebude akceptovat žádný nátlak nebo vydírání. Případ považovala za snahu zdiskreditovat politický systém na Kubě. Provládní deník "Granma" Fariňase označil za „placeného agenta Spojených států“.  Fariñas byl kvůli nedostatku živin hospitalizován, ale i přesto veškerou potravu kromě nitrožilní stále odmítal. Hladovku ukončil po 134 dnech v červenci 2010 poté, co bylo zřejmé, že vláda propustí přes 50 politických vězňů.

Sacharovova cena za svobodu myšlení.

V říjnu 2010 Evropský parlament udělil Fariñasovi Sacharovovu cenu za svobodu myšlení. Cena tak byla již potřetí udělena zástupci kubánské opozice. O dva měsíce později však komunistická vláda odmítla vydat Fariñasovi vízum, aby mohl vycestovat pro převzetí ceny do Štrasburgu. Převzal ji tak až v roce 2013.

Návštěva Prahy.

Kubánské úřady umožnily Fariñasovi vycestovat až v roce 2013, v listopadu téhož roku tak zamířil do Prahy. Již dříve četl esej Václava Havla "Moc bezmocných" a od té doby doufal, že se s ním někdy osobně setká. Václav Havel však v prosinci 2011 zemřel, a tak se Fariñas mohl vydat jen na Vinohradský hřbitov, kde se u hrobu bývalého prezidenta pomodlil. "„Václav Havel byl univerzálním symbolem boje za lidská práva. Ale speciálně pro kubánskou společnost je to vzor, protože u nás je stále mnoho lidí odevzdaných a smířených se současným stavem věcí,“" řekl Fariňas.

Guillermo Fariñas, zvaný El Coco, (* 3. ledna 1962, Santa Clara, Kuba) je jeden z nejznámějších odpůrců komunistického režimu na Kubě, symbol boje za svobodu projevu. Tento psycholog a žurnalista držel více než dvacetkrát různě dlouhé hladovky, aby tak protestoval proti některým rozhodnutím vládnoucí komunistické strany.

Guillermo Fariñas Hernández (born 3 January 1962) ("El Coco") is a Cuban doctor of psychology, independent journalist and political dissident in Cuba. He has conducted 23 hunger strikes over the years to protest various elements of the Cuban government and spent more than 11 years in prison. He vowed that he would die in the struggle against censorship in Cuba.


Biografie.

Denny se narodil 20. června 1822 blízko města Salem v Indianě, avšak jeho rodina se později usadila v okrese Knox na severozápadě státu Illinois. Jeho otec, John Denny, bojoval v britsko-americké válce a později sloužil jako zákonodárce státu Illinois, volen za stranu Whigů. Denny neměl snadné dětství. Jako malý se musel starat o svou invalidní matku, zatímco chodil do školy. Vyučil se tesařství a studoval mapování. Stal se stavebním inženýrem a v roce 1843 byl zvolen zeměměřičem okresu Knox. Ve stejném roce si 23. listopadu vzal Mary Ann Borenovou, s níž měl později šest dětí.  V dubnu 1851 opustil Illinois a spolu se svou rodinou se vydal na západ. Tato výprava později vešla ve známost jako Dennyho výprava. 23. srpna dorazili do Portlandu odkud vypluli do oblasti Pugetova zálivu. Tam se 11. listopadu usadili na Alki Pointu v Elliottově zálivu, kvůli nepříznivým podmínkám se však později přemístili více na východ do oblasti dnešního Pioneer Square, které se stalo historickým centrem nově vzniklého města, Seattlu.  Denny byl zvolen komisařem okresu Thurston, tehdy ještě ležícím v teritoriu Oregon, a později po odtržení Washingtonu od Oregonu i komisařem okresu King. V roce 1853 byl také jmenován prvním poštmistrem v Seattlu. Po dobu devíti funkčních období byl členem Sněmovny reprezentantů teritoria Washington, přičemž tři z těchto období vykonával funkci jejího předsedy. V roce 1865 byl členem teritoriální delegace do 39. Kongresu Spojených států amerických.  Brzy poté odešel z politiky a vrátil se zpět k podnikání. Získal poloviční podíl v Dexter Horton and Co., bance založené roku 1870 Dexterem Hortonem a Davidem Phillipsem, s nimiž již dříve spolupracoval. Byl prezidentem společnosti Seattle and Walla Walla Railroad, která zprovoznila první kolejnici vedoucí do Seattlu.  Denny zemřel po dlouhé nemoci 19. ledna 1899 ve věku nedožitých 77 let. Spolu se svou manželkou a ostatními členy výpravy je pochován na hřbitově Lake View v Seattlu.

Arthur Armstrong Denny (20. června 1822 Salem, Indiana, Spojené státy – 9. ledna 1899 Seattle, Washington) byl jedním ze zakladatelů Seattlu a vůdce Dennyho výpravy.

Arthur Armstrong Denny (June 20, 1822 – January 9, 1899) was one of the founders of Seattle, Washington, the acknowledged leader of the pioneer Denny Party, and later the city's wealthiest citizen and a 9-term member of the territorial legislature. Seattle's former Denny Hill was named after him; it was flattened in a series of regrading projects and its former site is now known as the Denny Regrade. The city's Denny Way, however, is named not after Arthur Denny, but after his younger brother David Denny.


Život.

Troian se narodila v Los Angeles. Jejími rodiči jsou televizní producent Donald Bellisario a herečka Deborah Pratt. Její otec stojí za seriály jako Magnum, P.I., Quantum Leap a NCIS. Má mladšího bratra Nicka, tři nevlastní sestry a dva nevlastní bratry. Její otec má italské a srbské kořeny. Její matka je Afroameričanka a má anglické a francouzské kořeny. Jako dítě byla velká kamarádka s Mary-Kate a Ashley Olsen.  Navštěvovala Campbell Hall School v Severním Hollywoodu. Odmaturovala s titulem v umění na Univerzitě Jižní Kalifornie v roce 2009.

Kariéra.

Svůj herecký debut zažila ve 3 letech v roce 1988 s filmem Life Rites. Od roku 1990 se objevovala v seriálech, které produkovat její otec jako Quantum Leap, Tequila a Bonetti, JAG, První pondělí a Námořní vyšetřovací služba. V Námořní vyšetřovací službě hrála Sarah McGee, sestru speciálního agenta Timothyho McGee, kterého hrál její nevlastní bratr Sean Murray.  V roce 1998 se objevila společně s Mary-Kate a Ashley Olsen ve filmu "Táta z Billboardu". Od roku 2006 se objevila v několika krátkých filmech jako "Unspoken", "Archer House" a "Interesct". V listopadu 2009 byla Troian obsazena do role Spencer Hastings v seriálu americké televizní stanice Freeform Prolhané krásky. V říjnu 2011 oznámila, že pracuje na svém filmu, který získal finance skrz stránku Kickstarter v listopadu 2011. Natáčení skončilo v prosinci a film byl oficiálně dokončen v srpnu roku 2012.  V roce 2012 se objevila v jednom dílu internetovém seriálu "WIGS" jako Lauren. Na začátku roku 2013 skrz twitter oznámila, že se objeví ve více epizodách. 3. května 2013 se její postava Lauren vrátila na 12 dílů.

Osobní život.

Dne 24. února 2014 bylo potvrzeno, že se zasnoubila s hercem Patrickem J. Adamsem. Dvojice se vzala 10. prosince 2016 v Santa Barbaře v Kalifornii. Dne 8. října 2018 se jim narodila dcera Aurora.

Troian Bellisario, celým jménem Troian Avery Bellisario, (* 28. října 1985, Los Angeles, Kalifornie, USA) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolí Spencer Hastings v seriálu televizní stanice Freeform "Prolhané krásky".

Troian Avery Bellisario (; born October 28, 1985) is an American actress. She is best known for starring as Spencer Hastings in the television series "Pretty Little Liars" (2010–2017).


Historie.

9. července 1914 byla Justicia spuštěna na vodu a pokřtěna a začala se vybavovat. Ale ještě před dokončením začala 1. světová válka a práce byly na rok přerušeny. V roce 1915 si ji přisvojila britská vláda za účelem transportu jednotek. Jejím operováním bylo nejprve pověřeno rejdařství Cunard Line kvůli popopení "Lusitanie" a přejmenována na "Justicia" (název vznikl přidáním tradiční koncovky -ia ke slovu justice). Cunnard však nedokázal najít pro Justicii posádku, tak byla předána White Star Line, která měla volnou posádku z potopeného "Britannicu". Šedý trup lodi byl přetřen podle kamuflážního schématu.

Torpédování.

19. července 1918 plula prázdná z Belfastu do New Yorku střežená torpédoborci. Když byla asi 37 km jižně od Skerryvore, torpédovala ji německá ponorka "UB-64". Přestože byla Justicia třikrát zasažena se díky včasnému uzavření vodotěsných přepážek nepotopila. Naproti tomu doprovázející torpédoborci poškodili ponorku, která musela odplout pryč. Většina členů posádky byla evakuována a Justicia musela být odtažena remorkérem "Sonia" do Lough Swilley. Pak ale přišlo čtvrté torpédo, když se podařilo UB-64 Justicii opět lokalizovat. Loď však zůstala na hladině.  Následující den potkala Justicii další německá ponorka "UB-124" a po 9. hodině ráno na ni vypálila další dvě torpéda, které zasáhly bok trupu. V poledne už byla posádka evakuována a loď se poté překlopila a zmizela pod vlnami. Doprovázející torpédoborci "Marne", "Milbrook" a "Pigeon" zaútočili na ponorku hloubkovými minami a palbou z děl a nakonec ji potopili.  Vrak Justicie teď leží asi 45 km severozápadně od Malin Head v Irsku 68 metrů pod vodou.

SS "Justicia byla britská loď sloužící v 1. světové válce pro transport jednotek. Postavena byla jako SS "Statendam pro rejdařství Holland America Line v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu. Ještě před dokončením si loď přivlastnila britská vláda, pro kterou s ní operovala White Star Line.

SS "Justicia was a British troopship sunk during the First World War. She was laid down as SS "Statendam, a 32,234 gross-ton ocean liner built for the Holland America Line by Harland and Wolff in Belfast. Before the ship was completed she was acquired by the British government and operated on behalf of the shipping controller by the White Star Line.


Život.

Dětství a vzdělání.

Princezna Anna se narodila 18. srpna 1874 v královském paláci v Cetinje, kde vyrůstala se svými některými sourozenci. 22. prosince toho roku byla v Dajbabském klášteře pokřtěna jako Anna Marie Antonie, jejím kmotrem byl srbský kníže Milan IV. Již od dětství měla velké umělecké vlohy. Stejně jako její sestry Zorka, Milica, Anastázie, Marica, Elena a bratr Daniel Alexandr, tak i Anna byla velice brzy poslána na studia do Smolného dívčího institutu v Petrohradu pod záštitu ruské carské rodiny. Zde vystudovala něco z práva a politických věd, malířství a hru na violoncello a stala se velikou oblíbenkyní carevny Marie Fjodorovny.  Uměla hovořit výborně rusky, německy a francouzsky, přijatelně ovládala také angličtinu.

Manželství.

Setkání s Františkem Josefem.

V listopadu 1896 se Anna během návštěvy své sestry princezny Milicy a švagra velkoknížete Petra Nikolajeviče v Cimiez ve Francii setkala s pohledným a sympatickým knížetem Františkem Josefem Battenberským, který zde byl hostem britské královny Alexandriny Viktorie Hannoverské. Během podzimního odpoledne si malá skupinka, tvořená královnou, kněžnou Alicí Battenberskou, princeznou Annou a Františkem Josefem a hrstkou dalších členů královských vyrazila na projížďku do La Turbie, aby zhlédli tamější cameru obscuru. Jenže zatím co šli všichni do kabiny camery obscury, Anna s Františkem se nenápadně vytratili a již pár týdnů poté Františkův bratr Ludvík Alexandr veřejnosti oznámil zasnoubení princezny Anny a Františka Josefa. Touto správou byla velmi potěšena královna Viktorie, členové ruské carské rodiny, ale především Anniny rodiče, kníže Nikola s kněžnou Milenou.  Rod Battenbergů byl výsledkem morganatického manželství, ale i přesto byli jeho členové velice uznáváni (především díky úzkým vazbám se Spojeným královstvím – Františkův bratr Jindřich Mořic se oženil s princeznou Beatrix, dcerou královny Viktorie). Battenbergové byli velice známí pro svůj dobrý vzhled, šarm, inteligenci a co je možná nejdůležitější, pro jistou politickou neutralitu, která jim přinesla mnoho prospěchů od členů ruské carské rodiny.

Obřad.

Anna a František Josef dostali požehnání nejen Anniných rodičů, ale také od královny Viktorie a ruského cara Mikuláše II. a carevny Alexandry Fjodorovny. 18. května 1897 za přítomnosti celé černohorské královské rodiny a také mnohých významných zahraničních hostů se princezna Anna v Cetinje provdala za knížete Františka Josefa. Tato svatba byla velkou slavnostní událostí, srovnatelnou se svatbou Annina nejstaršího bratra Daniela Alexandra, černohorského korunního prince s vévodkyní Juttou Adolfinou Meklenburskou. Svatební obřady Anny a Františka byly dva, jeden pravoslavný a druhý protestantský.  Anna dostala od ruského cara věno jeden milion rublů, část peněz si s Františkem Josefem nechali, část Anna darovala své rodině a většina šla na stavbu jejich soukromých rezidencí na jihu Černé Hory, v Německu a ve Švýcarsku.  Přestože se Anně s Františkem Josefem nikdy nepodařilo zplodit děti, jejich život byl naplně láskou a spokojeností.

Pozdější život.

Ani ne za půl roku po svatbě byl František Josef jmenován generálním guvernérem na politicky neklidném řecko-tureckém ostrově Kréta, odkud se vrátil až v zimě. Toto odloučení bylo pro novomanžele velmi skličující. Po Františkově návratu žili novomanželé ve své nové vile v malé horské vesničce Mala Gorana na jihu Černé Hory, nedaleko města Ulcinj, kde žili krásným idylickým životem a rádi přijímali společnost tamějších venkovanů.  Před první světovou válkou se manželé přestěhovali do německého Darmstadtu, kde pobývali v zámečku Prinz Emils Garten. Avšak po začátku války jim Františkův strýc Ernest Ludvík doporučil zůstat v průběhu války mimo Německo. Anna s Františkem odešli tedy do Itálie na dvůr Anniny sestry princezny Eleny Alexandry, která coby manželka Viktora Emanuela III. byla italskou královnou. Avšak po vstoupení Itálie do války se manželé ocitli v trvalém exilu a usídlili se ve svém dvoupatrovém bytě ve Švýcarsku, kde František Josef pokračoval ve svém akademickém vzdělání a jistou dobu také působil jako přednášející profesor na soukromé vysoké škole. Po množství cest po Evropě po odchodu z Černé Hory a po nákladných vyřizováních dokladů v exilu se princezna Anna s knížetem Františkem Josefem ocitli ve značné finanční nejistotě. Avšak záchranou pro ně byl Annin umělecký talent.  Po roce 1917 začala britská královská rodina zavádět změny ve jménech. Z Battenbergů se stali Mountbattenové, z battenberských knížat, velkovévodů a vévodů se stali ve směs vévodové z Barmy – touto změnou prošli všichni kromě Anny a Františka Josefa. Anna stále používala jméno Battenbergů až do své smrti, čímž velice překvapila členy královské rodiny. Láska ke svému manželovi jí nedovolila si jméno změnit.

Smrt.

Kníže František Josef zemřel 31. července 1924 v Territet nedaleko Montreux ve Švýcarsku. I když se s ním nikdy nesetkala, jeho neteř Edwina Mountbatten mu opakovaně během svého života posílala finanční příspěvky. Tak to pokračovalo i po Františkově smrti, kdy Edwina posílala peníze i Anně coby battenberské kněžně-vdově, a to až do Edwininy smrty roku 1960.  Po smrti manžela se Anna na krátký čas uchýlila do Bratislavy, poté ke známým do La Valletty na Maltě, avšak již po pár měsících se vrátila zpět do Švýcarska.  Princezna Anna zemřela 22. dubna 1971 v Montreux. Po řadu let to byla nejstarší žijící princeznou v Evropě.

Umělecká tvorba.

Kromě svého královského původu byla Anna Petrović-Njegoš známá také jako nadaná umělkyně. Během svého života psala a anonymně publikovala značné množství hudebních skladeb, které dosáhly nemalého obchodního úspěchu. Právě zisky z těchto publikací velmi pomohly Anně a jejímu manželovi během exilu ve Švýcarsku. V roce 1899 během tvorby opery nahrála Anna rozsáhlý rozhovor s předním italským skladatelem Pietrem Mascagnim v královském paláci v Neapoli; setkání zprostředkovala Annina sestra Elena.  Nejznámějším hudebním počinem princezny Anny je ale černohorská lidová píseň "Kralj Nikola na umoru", oslavující Annina otce.

Anna Petrović-Njegoš (18. srpna 1874 Cetinje – 22. dubna 1971 Montreux) byla černohorská princezna, šestá dcera (sedmý potomek) černohorského knížete a později krále Nikoly I. a jeho ženy, kněžny a královny Mileny Vukotić.

Princess Anna of Montenegro (18 August 1873 – 22 April 1971) was the seventh child and sixth daughter of Nicholas I of Montenegro and his wife Milena Vukotić.


Stavba.

Křižník postavila německá loděnice Schichau v Gdaňsku. Stavba byla zahájena 12. března 1900. Na vodu byl křižník spuštěn 15. srpna 1900 a do služby byl přijat 17. prosince 1901.

Konstrukce.

Křižník nesl výzbroj šesti 120mm Canetových děl, šesti 47mm kanónů, dvou 37mm kanónů a pěti 381mm torpédometů. Pohonný systém měl výkon 17 800 hp. Skládal se z 12 kotlů Schultz-Thornycroft a trojčinných parních strojů, pohánějících tři lodní šrouby. Ve své době byl velmi rychlý. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů. Dosah byl 3500 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Modifikace.

V japonském námořnictvu křižník sloužil v upravené podobě. Byl vyzbrojen dvěma 120mm kanóny, čtyřmi 76mm kanóny, šesti 47mm kanóny a deseti 37mm kanóny. Obnoven musel být pohonný systém, který tvořilo šest kotlů a parní stroje o výkonu 6000 hp. Rychlost poklesla na 20 uzlů. Dosah křižníku se zvětšil na 5000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Osudy.

Křižník "Novik" bojoval v rusko-japonské válce. Účastnil se neúspěšného pokusu o únik ruské eskadry z Port Arthuru do Vladivostoku, která 10. srpna 1904 vyústila v ruskou porážku v bitvě ve Žlutém moři. "Novik" se po bitvě pokusil do Vladivostoku proniknout na vlastní pěst. Byl vypátrán japonskými křižníky "Čitose" a "Cušima" a dne 20. srpna 1904 poražen v bitvě u Korsakova. V Korsakovu na jižním okraji Sachalinu nakonec potopila vlastní posádka. Později byl křižník Japonci vyzvednut a opraven loděnicí v Jokosuce. Japonské námořnictvo jej do služby zařadilo v prosinci 1908 jako "Suzuja". Vyřadilo jej roku 1913.

Připomínky.

V Koskakovu potopení křižníku "Novik" připomíná pomník.

Novik byl chráněný křižník postavený pro ruské carské námořnictvo v německých loděnicích. Ve službě byl v letech 1900–1904. Byl potopen v rusko-japonské válce. Po vyzvednutí a opravě jej v letech 1908–1913 provozovalo japonské císařské námořnictvo.

Novík ("") was a protected cruiser in the Imperial Russian Navy, built by Schichau shipyards in Elbing near Danzig, Germany.


Dětství a rodina.

Mariin otec, leuchtenburský vévoda Maximilian de Beauharnais, jako mladý muž přijel v roce 1837 do Petrohradu na manévry jezdectva, kde se seznámil s nejstarší dcerou cara Mikuláše I., velkokněžnou Marií a posléze získal její ruku, třebaže pro velkokněžnu, dceru jednoho z nejmocnějších panovníků Evropy, to byl sňatek pod její úroveň. Manželství bylo uzavřeno roku 1839 a vévodovi byl udělen titul "Imperátorská Výsost", roku 1852 pak výnosem byly jeho potomkům uděleny titul a jméno knížat Romanovských.  Jako s dětmi ruské velkokněžny bylo s Marií ("Marusja") a jejími sourozenci (Mikulášem, Evženem, Evženií, Sergejem a Jiřím) vždy zacházeno jako s velkoknížaty s titulem "Imperátorská Výsost". Otec v roce 1852 zemřel a matka se dva roky na to morganaticky provdala za hraběte Grigorije Alexandroviče Stroganova. Sňatek byl uzavřen v tajnosti ještě za vlády Mikuláše I., avšak bez jeho vědomí. Mariin strýc Alexandr II. existenci tohoto svazku uznal, avšak pod podmínkou, že zůstane nadále v tajnosti; pokud chtěla velkokněžna Marie Nikolajevna žít se svým manželem, musela opustit Rusko. Alexandr nicméně se svou mladší sestrou soucítil a věnoval zvláštní pozornost dětem z jejího prvního manželství, které náhle v Petrohradě zůstaly nejen jako sirotci bez otce, ale i bez matky.  Marii se dostalo vynikajícího domácího vzdělání a výchovy pod vedením Varvary Pavlovny Barykovovoé († 1861). Podle současníků zdědila mnoho po své matce, byla stejně půvabná, ale přívětivější a otevřenější.

Pokus o atentát 1866.

4. dubna 1866 doprovázela Marie s bratrem Mikulášem strýce, cara Alexandra II. na procházce v petrohradském Letním sadu v okamžiku, když byl na něj spáchán pokus o atentát. Alexandr se zastavil, aby si oblékl kabát, než vstoupí do kočáru, když na něj atentátník Dmitrij Karakozov namířil pistoli a vystřelil; jen rychlá akce poblíž stojícího rolníka Osipa Komissarova, který zadržel útočníkovu ruku ve vzduchu, zachránila carovi život.

Manželství.

Marie měla různé nabídky k sňatku. Koncem roku 1858 ji velmi obletoval přítel cara Alexandra Petr Andrejevič Šuvalov a nebyl by proti tomu oženit se s ní, to se však nepodařilo. Velkokněžna Marie si velmi zakládala na svém vysokém postavení a rozhodla se, že se provdá pouze za prince patřičného původu, neboť jí nikterak nelákal příklad matky, jež se provdala sice z lásky, ale pod svou úroveň.  11. února 1863 v kapli Zimního paláce se Marie provdala za prince Viléma Bádenského (1829–1897), třetího syna bádenského velkovévody Leopolda I. a jeho manželky Sofie Švédské.  Prezident Spojených států amerických Abraham Lincoln napsal dopis Vilémovu bratru Fridrichovi I., bádenskému velkovévodoviː "Podílím se na spokojenosti této šťastné události a modlím se, aby k této příležitosti Vaše královská Výsost přijala mé upřímné blahopřání společně s ujištěním mé nejhlubší úcty".  Marie měla s Vilémem dvě dětiː

Pozdější život.

Po svatbě trávila Marie většinu času v Německu v Karlsruhe, v létě v Baden-Badenu; Rusko navštívila jen vzácně. Marie začala s povinnostmi novomanželky už brzy po svatbě, například zastupovala manželovu příbuznou, bádenskou velkovévodkyni Luisu při křtu dcery prince z Leiningenu. Během Prusko-francouzské války sloužil Vilém v pruské armádě pod vedením Viléma I. 29. července Marie a její manžel pobývali s korunním princem Fridrichem a podle princových pamětí ""nás na okamžik rozptýlili od úzkostí současnosti"".  Princ Vilém zemřel 27. dubna 1897. Po jeho smrti Marie založila novou organizaci pod názvem "Německé sdružení pro boj proti nemorálnosti", jejímž cílem bylo zamezit nemravnému chování a neřesti vyšších vrstev společnosti. Marie s pomocí hesenské velkovévodkyně a württemberské královny vyčlenila fond určený k výrobě brožury s výzvou všem královským osobnostem, aby byly příkladem morálky; rozeslala rovněž dopisy všem svým příbuzným a přátelům, v nichž je prosila, aby se zdrželi amorálního konání po dobu jednoho roku.  Princezna Marie zůstala vdovou až do své vlastní smrti 16. února 1914 v Karlsruhe. Stejně jako dvůr v Petrohradu pohroužila Mariina smrt do smutku i dvůr berlínský, což narušilo plánované slavnosti. Pochována byla v kryptě pravoslavného Preobraženského chrámu v Baden-Badenu.

Marie Maxmilianovna z Leuchtenbergu (16. října 1841 – 16. února 1914) byla členkou ruského panovnického rodu (s titulem ""Imperátorská Výsost""). Narodila se jako dcera Maximiliana de Beauharnais, vévody z Leuchtenbergu, a jeho manželky, ruské velkokněžny Marie Nikolajevny Ruské. Sňatkem s Vilémem Bádenským se stala bádenskou princeznou.

Princess Maria Maximilianovna of Leuchtenberg, also known as Princess Maria Romanovskya, Maria, Princess Romanovskaja, Maria Herzogin von Leuchtenberg or Marie Maximiliane (16 October 1841 – 16 February 1914) was the eldest daughter of Maximilian de Beauharnais, 3rd Duke of Leuchtenberg and his wife Grand Duchess Maria Nikolaevna of Russia. She married Prince Wilhelm of Baden. The couple's son, Prince "Maximilian" of Baden, was Germany's last Imperial chancellor.


Život.

Narodil se v chudé polské šlechtické rodině. Už během univerzitních studií (Lipsko, Vídeň, Altdorf) se začal zabývat alchymií a navázal kontakt s mnohými alchymisty. I z tohoto důvodu začal působit v Praze mj. i na dvoře císaře Rudolfa II. Zde také v roce 1599 údajně zneužil důvěry pražského měšťana Ludvíka Korálka z Těšína a byl za to odsouzen a krátce uvězněn. Počátkem roku 1604 v Praze publikoval jedno ze svých alchymistických děl "Tractatus de Lapide Philosophorum – Novum Lumen Chymicum". Další jeho práce vyšly v Paříži, Kolíně nad Rýnem a Štrasburku. V Praze také údajně v roce 1604 před očima císaře Rudolfa II. provedl úspěšnou transmutaci.  Ve své době se proslavil nejen u široké veřejnosti, ale i mezi kolegy alchymisty. Jeho alchymické práce později podrobně studoval například Isaac Newton. Později působil v diplomatických službách a žil ve Vídni a v Polsku. Velmi zbohatl a v době stavovského povstání zachoval věrnost Habsburkům, kterým půjčoval peníze. 29. července 1630 císař Ferdinand II. věnoval Michalovi místo splacení dluhu Kravaře na Opavsku, které byly po roce 1628 konfiskovány Macákům z Ottenburku. Poslední léta jeho života byly vyplněny častými spory se sousedy a poddanými. V Kravařích také jako sedmdesátiletý umírá.  Podle Josefa Zukala byl Michael Sendivoj pohřben patrně v minoritském kostele svatého Ducha v Opavě, kde si přála být pohřbena i jeho dcera Veronika Marie, která zemřela rok po svém otci.  Michal Sendivoj ze Skorska byl ženatý s Veronikou Stieberovou, se kterou měl pravděpodobně tři děti. Syn Kryštof Michal (* 1593) žil ještě v roce 1669 na Krnovsku. Dcera neznámého jména se v roce 1621 provdala za polského šlechtice Jana Kozlowského. Druhá dcera Veronika Marie se provdala za Jakuba von Eichendorff, prapředka německého romantického básníka Josepha von Eichendorff.

Michal Sendivoj ze Skorska (2. února 1566 Łukowica – mezi 20. květnem a 12. srpnem 1636 Kravaře) byl polský šlechtic, alchymista, filosof a lékař.

Michael Sendivogius (; ; 2 February 1566 – 1636) was a Polish alchemist, philosopher, and medical doctor. A pioneer of chemistry, he developed ways of purification and creation of various acids, metals and other chemical compounds. He discovered that air is not a single substance and contains a life-giving substance—later called oxygen—170 years before Scheele's discovery of the element. He correctly identified this 'food of life' with the gas (also oxygen) given off by heating nitre (saltpetre). This substance, the 'central nitre', had a central position in Sendivogius' schema of the universe.


Hratelnost.

Teeworlds jako hra reprezentuje mix klasické na spritech založené střílečky a arkády z éry moderních stříleček. Hra probíhá na dvourozměrných z boku viděných mapách s paralaxním posuvem vrstev. V ovládání využívá klasické FPS prvky pro pohyb a změnu zbraní či míření pomocí myši. Součástí hry je také vystřelovací hák nebo dvojitý skok umožňující lepší manévrování.  Zbraně jsou inspirovány hrami jako Quake nebo Unreal Tournament. Po vstupu do hry má hráč k dispozici dvě základní: kladivo a pistolku. Kladivo neobsahuje munici a dává zranění -3, používá se pouze pro boj zblízka. Pistolka je jediná zbraň ve hře, jejíž munice se sama obnovuje, ale dává nejnižší zranění -1. V mapách pak může hráč najít další tři zbraně: brokovnici, granátomet a laser. Brokovnice vystřelí 5 broků s rozptylem, každý brok zraňuje o -1. Granátomet vystřelí nepřímo letící nábojnici která způsobí výbuch při dopadu. Při správném použití může granátomet zvýšit rychlost hráče a používá se i při rocketjumpu. Laser (někdy též puška) byl zaveden ve verzi 0.4.0 a střílí rovný paprsek, který se může odrazit i za roh. Ve hře se nenachází náboje do zbraní, doplnit munici je možné opětovným sebráním příslušné zbraně. Pro obnovu zdraví nebo štítu je možné sbírat srdíčka a štítky, nacházející se na herní mapě. Srdíčka, štítky i zbraně se po sebrání za nějaký čas samy obnoví. Vedle již jmenovaných zbraní se ve hře může nacházet i katana, takzvaná power-up zbraň - má nejdelší čas obnovy a způsobuje největší zranění ze všech zbraní. Její použití je časově omezené a brání hráči v přepínání na jiné zbraně.

Herní módy.

V současné době jsou jedinými oficiálními módy Deathmatch, Team Deathmatch and Capture The Flag. Další oblíbené módy jsou například Blocker, zCatch nebo DDRace.

Tvorba uživatelů.

Teeworlds obsahuje editor map a používá jednoduchý systém obrázků pro většinu grafického obsahu hry. Ten proto může být snadno upraven a rozšířen, ať už jde o drobné změny nebo úpravy samotné hry. Existuje několik komunitou vytvořených modifikací, které se zakládají na klasickém herním serveru Teeworlds. Kód je navržen tak, aby se daly herní módy vytvářet snadnou úpravou serveru bez nutnosti zásahu do herního klienta.

Teeworlds je svobodná z boku viděná počítačová hra pro více hráčů s otevřeným zdrojovým kódem. Hra má jednoduchou komiksově laděnou grafiku i fyziku. Ovládání je inspirováno převážně žánrem klasických stříleček. Poslední vydaná verze hry s označením 0.6.1 vyšla 31. července 2011 a hra se nadále aktivně vyvíjí. Ve verzi 0.4.0 byla hra i její web přejmenován z původního Teewars na aktuální Teeworlds s odvoláním vývojářů na nespecifikované právní důvody.

Teeworlds is a free, open-source sidescrolling multiplayer shooting game originally created by Swedish developer Magnus Auvinen and now maintained by the community. It features simple cartoon-themed graphics and physics and relies heavily on classic shooter weaponry and gameplay. Currently there are official versions for Microsoft Windows, Linux, Mac OS X and it has been available via digital distributor Steam since 2015. The source code is publicly available on github.


Život.

Ivinská měla německo-polský původ. Narodla se v Tambově středoškolskému učiteli. V roce 1915 se rodina přestěhovala do Moskvy. Po absolvování Moskevského institutu redakčních pracovníků v roce 1936 pracovala jako redaktorka v různých literárních časopisech. Od dospívání byla Pasternakovou obdivovatelkou. Vdala se dvakrát, v roce 1936 za Ivana Jemeljanova a v roce 1941 za Alexandra Vinogradova. Obě manželství skončila po pouhých několika letech tragicky, Jemeljanov se oběsil, Vinogradov padl ve válce. Ivinská měla dvě děti, Irinu Jemeljanovovou a Dmitrije Vinogradova.

Vztah s Pasternakem.

S Borisem Pasternakem se setkala v říjnu 1946 v redakci časopisu "Novyj mir", kde měla na starosti oddělení nových autorů. Jejich romance trvala až do jeho smrti, přestože Pasternak odmítl opustit svou manželku. Kvůli jejich vztahu se začala její pozice v redakci zhoršovat, a tak ji na začátku roku 1948 požádal, aby z "Nového miru" odešla a stala se jeho osobní sekretářkou.  Ivinská s Pasternakem spolupracovala na překladech cizojazyčné poezie do ruštiny, např. bengálského básníka Rabíndranátha Thákura nebo Vítězslava Nezvala. K jeho překladu jí Pasternak poradil: "„Použij přesný překlad pouze pro význam, ale nepůjčuj si původní slova: jsou absurdní a ne vždy srozumitelná. Nepřekládej všechno, pouze to, co dokážeš zvládnout, a tím se pokus získat překlad přesnější než sám originál.“"  Pasternak přiznal, že Ivinská byla inspirací pro hrdinku Laru z románu "Doktor Živago". Věnoval jí mnoho básní, které Živagovi v románu připsal.  V říjnu 1949 byla Ivinská zatčena pro podezření z „protisovětské činnosti“ a „blízkosti osobám podezřelým ze špionáže“ a v červenci 1950 byla odsouzena na pět let v Gulagu. Byl to zřejmý pokus přimět Pasternaka, aby se vzdal kritiky sovětského systému. V roce 1958 Pasternak napsal příteli do Západního Německa: "„Byla uvězněna místo mne jako osoba, kterou tajná policie považovala za mně nejbližší, a oni doufali, že pomocí vyčerpávajících výslechů a výhrůžek z ní dostanou dost důkazů, aby mě postavili před soud. Vděčím za svůj život a za to, že se mne v té době ani nedotkli, jejímu hrdinství a odhodlání.“"  V době svého zatčení čekala Ivinskaya dítě s Pasternakem, ale potratila. Byla propuštěna po Stalinově smrti v roce 1953. "Doktor Živago" byl vydán v Itálii v roce 1957, přičemž Ivinská jménem Pasternaka vedla veškerá jednání s nakladatelstvím Feltrinelli.  V knize Petera Benensona "Persecution 1961" byla Ivinská uvedena jako jeden z devíti vězňů svědomí. Benenson ji vyzdvihl za to, že odmítla spolupracovat s úřady a místo toho se dobrovolně rozhodla snášet utrpení výměnou za Pasternakovu ochranu. Po rozpadu Sovětského svazu a otevření sovětských archivů se ale ukázalo, že stejně jako většina obětí mučení byla i ona přinucena ke spolupráci s KGB.

Poslední roky.

Po Pasternakově smrti v roce 1960 byla Ivinská podruhé zatčena, tentokrát společně s dcerou Irinou. Byla obviněna z toho, že byla Pasternakovým spojením se západními vydavateli v jednání o vydání "Doktora Zhivaga" a o autorské odměně v západní měně. Sovětská vláda je propustila v tichosti, Irinu v roce 1962 a Ivinskou o dva roky později. V roce 1978 vyšly v Paříži v ruštině její paměti a následně byly přeloženy do angličtiny pod titulek "A Captive of Time" ("Vězeňkyně času").  V roce 1988 byla Ivinská rehabilitována. Několik let strávila sporem o to, aby jí vrátili všechny dopisy Pasternakovy a další dokumenty, které jí zabavila KGB při posledním zatčení. Soud rozhodl, že všechny materiály zůstaly ve státním archivu.  Ivinská zemřela v roce 1995 na rakovinu.  Její dcera Irina Jemeljanovová, která v roce 1985 emigrovala do Francie, vydala knihu vzpomínek na matčin vztah s Pasternakem.

Olga Vsevolodovna Ivinská (, 16. června 1912, Tambov – 8. září 1995, Moskva ) byla ruská básnířka a spisovatelka. Byla přítelkyní a partnerkou Borise Pasternaka a inspirací pro postavu Lary v románu "Doctor Živago".

Olga Vsevolodovna Ivinskaya (; June 16, 1912, Tambov – September 8, 1995, Moscow) was a Russian poet and writer. She was friend and lover of Nobel Prize-winning writer Boris Pasternak during the last 13 years of his life and the inspiration for the character of Lara in his novel "Doctor Zhivago" (1957).


Kariéra.

Svou atletickou dráhu nastartovala jako malá dívka v Atletickém klubu v Orlové. Pod vedením trenéra Jana Bardase prošla prvními atletickými krůčky (a skoky) až do svého odchodu na sportovní gymnázium Dany a Emila Zátopkových v Ostravě-Zábřehu. V klubu AK SSK Vítkovice trénovala několik let pod vedením trenéra Aleše Dudy. V roce 2009 přestoupila do USK Praha, kde se připravovala v tréninkové skupině Martiny Blažkové.  Jejími nejlepšími dosavadními mezinárodními výsledky jsou: Vítězství ve skoku dalekém na juniorském mistrovství světa v italském Grossetu v roce 2004 (výkon 6,61 m), a 3.místo v téže disciplíně na halovém mistrovství Evropy 2007 v anglickém Birminghamu (výkon 6,64 m).  Z dalších mezinárodních výsledků to bylo druhé místo ve skoku dalekém na mistrovství světa do 17 let v kanadském Sherbrooke v roce 2003 (výkon 6,40 m; ztráta na první místo pouze 1 cm).  Na olympijských hrách v Athénách 2004 reprezentovala ve skoku dalekém (výkon 6,39 m nestačil na postup z kvalifikace). V roce 2006 startovala coby sedmibojařka na atletickém mistrovství Evropy ve švédském Göteborgu, ale pro zranění kotníku musela ze soutěže odstoupit právě ve své nejsilnější disciplíně, skoku do dálky.  V únoru roku 2008 překonala svůj vlastní národní rekord v halovém ženském pětiboji výkonem 4632 bodů. Zároveň se výkonem 8.20 s v běhu na 60 metrů překážek kvalifikovala na halové mistrovství světa do Valencie.  V březnu roku 2009 obsadila 10. místo při pětiboji na halovém evropském šampionátu v Turíně.  Dne 27. května 2010 na mítinku Zlaté tretry v Ostravě zaběhla osobní rekord na 400 metrů v hodnotě 50,85 sekundy a nominovala se na mistrovství Evropy v atletice 2010 v Barceloně. Na ME v Barceloně se probojovala do finále, kde s časem 50,90 sekundy obsadila 5. místo. Dne 5. března 2011 se na HME v Paříži stala halovou mistryní Evropy v běhu na 400 metrů, a to časem nového osobního rekordu 51,73 sekundy.  Na jaře 2012 Denisa znovu změnila disciplínu, začala se věnovat běhu na 400 m překážek. Splnila v této disciplíně kvalifikační limity na ME 2012 v Helsinkách i na OH 2012 v Londýně. Na ME 2012 v Helsinkách pak vybojovala stříbrnou medaili v osobním rekordu na této trati 54,24 sekundy. Navíc přidala bronzovou medaili ze štafety na 4 × 400 m. Na olympijských hrách v Londýně 2012 se v běhu na 400 m překážek probojovala do finále, kde se skončila 7. místě časem 55,27.  Na HME 2013 se ve štafetě 4×400 m umístila na bronzové pozici. Štafetu tentokrát rozbíhala, po ní následovaly Jitka Bartoničková, Lenka Masná a Zuzana Hejnová jako finišmanka.  Na letní mistrovství světa v Moskvě odjížděla se splněnými limity na tratích 400 m i 400 m překážek. Dala však přednost startu na trati 400 m překážek. V roce 2013 byl její nejlepší výkon na této trati před mistrovstvím světa čas 54,38 s dosažený 6. července na mítinku Diamantové ligy v Paříži. Na mistrovství světa se kvalifikovala i jako členka štafety 4×400 m.  Na mistrovství světa v atletice 2013 v Moskvě vypadla v závodu na 400 m př. v semifinále, když ve svém běhu skončila čtvrtá (přímo do finále postupovaly první tři běžkyně) a čas 55,14 s na postup nestačil. Úspěšnější byla, i přes zdravotní problémy v přípravě, na mistrovství Evcropy v Curychu v roce 2014. Probojovala se zde do finále běhu na 400 metrů překážek. Dlouho bojovala s Britkou Childovou o vítězství, nakonec ji až v posledních metrech závodu předstihly Ukrajinka Hanna Titimecová (v osobním rekordu 54,56), i obhájkyně zlata Irina Davydovová (54,60). Rosolová tak skončila čtvrtá v čase 54,70.

Osobní život.

V roce 2004 chodila s výškařem Jaroslavem Bábou.  Dne 13. listopadu 2008 se po roční známosti provdala za českého tenistu Lukáše Rosola a přijala příjmení Rosolová. Na jaře 2011 se však manželé rozvedli.  Dne 11. listopadu 2017 se na vyhlášení nejlepšího Atleta roku 2017 zasnoubila s desetibojařem Adamem Sebastianem Helceletem. 15. června 2019 se za něho provdala a přijala příjmení Helceletová.  Dne 19. listopadu 2017 oznámila ve svých 31 letech ukončení atletické kariéry z důvodu těhotenství. Ve čtvrtek 17. května 2018 se jim narodila dcera Evelin. Do budoucna by se chtěla věnovat trenérské práci.

Denisa Helceletová, dříve Rosolová, rozená Ščerbová, (* 21. srpna 1986 Karviná) je bývalá česká atletka, závodící za atletický klub USK Praha pod vedením trenérky Martiny Blažkové. Věnovala se i víceboji a skoku dalekému, její hlavní disciplínou byl ale zejména sprint (především 200 m a 400 m) a od roku 2012 běh na 400 metrů překážek. V roce 2011 se stala v Paříži halovou mistryní Evropy v běhu na 400 metrů a o rok později vicemistryní Evropy v běhu na 400 metrů překážek. Je několikanásobnou mistryni České republiky „pod otevřeným nebem“ i v hale.

Denisa Helceletová, formerly Rosolová, née Ščerbová () (born 21 August 1986 in Karviná, Czechoslovakia) is a Czech former athlete who has won medals at the European Championships and European Indoor Championships.


Děj.

Je 23. října 2006 a civilní pracovník v Iráku Paul Conroy se probouzí v dřevěné rakvi. U sebe má pouze zapalovač a mobilní telefon, není si však vědom, jak se do ní mohl dostat. Později se však o všem dozvídá. Zjišťuje, že on a jeho kolegové, kteří byli také řidiči jako Paul, byli napadeni povstalci. Jeho kamarády pozabíjeli a Paula uhodili kamenem. Náhle mu volá jeho únosce, který chce za něj výkupné 5 milionů, jinak bude v rakvi hnít. Paul zavolá ministerstvu zahraničí, kteří mu oznámí, že s teroristy nevyjednávají, ale pokusí se jej zachránit. Paul je spojen s Danem Brennerem, lídrem záchranné jednotky, který Paula ujistí, že dělají vše pro to, aby jej našli. Poté únosce zavolá znovu a požaduje po Paulovi, aby natočil video, ve kterém by výkupné žádal, a pokud by Paul neudělal, povstalci by zabili jiného z přeživších. Paul vyhoví, ale únosce Paulovi pošle video, na kterém je rukojmí zabit. Krátce na to je oblast bombardována, což rakev poškodí a Paulovi se pomalu sype do rakve písek. Zavolá zpět Danovi Brennerovi, který nejistého Paula ujistí, že se snaží o jeho záchranu a zmíni jméno muže, Marka Whitea, který byl zachráněn z podobné situace. Po chvíli Paulovi volá jeho zaměstnavatel, který mu oznámí, že Paul byl vypovězen ze služby kvůli poměru s jinou pracovnicí a že jeho rodina nemá nárok na žádné dávky. Dan Brenner volá Paulovi zpět kvůli bombardování oblasti a že jeho únosci to nemuseli přežít. Paul však ztrácí všechny naděje a důvěru a natáčí video, kde svěřuje svému synovi oblečení a ostatní věci. Poté volá únosce znovu a chce, aby Paul natočil video, kde si uřezává prst, opět za účelem dosažení výkupného. Vyhrožuje i zajetím Paulovy rodiny. Paul video natočí a pošle. Dan Brenner později zavolá, že vystopovali jeho lokaci a jedou za ním. Zároveň však volá i Paulova manželka, která ho viděla ve zprávách a modlí se, aby se Paul vrátil domů. Paul slibuje, ale zavěšuje kvůli hromadícímu se písku. Dan Brenner mu opět zavolá a s jednotkou se prohrabávají k rakvi, Paul však nic neslyší. Když Brenner rakev otevře, zjišťuje, že je na špatné stopě a že našli Marka Whitea a Paulovi vše dochází. Rakev s Paulem se zaplní pískem.

Výroba.

Natáčení trvalo 17 dní. Film měl původně trvat pouhých 60 minut, ale když byla práva na film zakoupena studiem Lions Gate Entertainment, muselo se dalších pár desítek minut donatáčet. Tvůrci se částečně inspirovali televizním seriálem Alfred Hitchcock uvádí. Ve filmu, ač se děj z drtivé většiny odehrává v rakvi, existují i šestiminutové nesetříhané záběry, které tak zároveň tvořily přirozené podmínky pro hlavní roli Ryana Reynoldse.

Kritika.

Film se dočkal velkého tuzemského i zahraničního úspěchu. Na filmových databázích, zejména ČSFD měl film ke dni 1. června 2013 úspěšnost 71 %, na Filmové databázi 69,1 %. Na Internet Movie Database získal 70 %.

Pohřben zaživa (ang. titul Buried, španělsky Enterrado) je americko-španělský psychologický thriller z roku 2010, který režíroval Rodrigo Cortés. Film pojednává o civilním pracovníkovi v Iráku po válce, který se probudí v rakvi a k dispozici má zapalovač a mobilní telefon. Dozvídá se, že jeho únosce chce za něj výkupné.

Buried is a 2010 English-language Spanish psychological thriller film directed by Rodrigo Cortés. It stars Ryan Reynolds and was written by Chris Sparling.


Obsah románu.

Kniha má poněkud podivný název, který nemá nic společného s Indií. Jde totiž o překlad anglického výrazu „black indies“, kterým se označují rozsáhlé britské uhelné revíry. A román se také skutečně odehrává na Britských ostrovech, konkrétně ve skotském hrabství Stirlingshire. Jules Verne v něm popisuje vznik a historii ideálního hornického města Coal-City (Uhelné město), vybudovaného v jeskyni Nová Aberfoylie. Na počátku příběhu stojí objev rozsáhlých uhelných slojí důlním předákem Šimonem Fordem ve starém vytěženém dole, kde Ford bydlel i se svou rodinou v chatě hluboko pod zemí. Toto bohatství podnítilo důlního inženýra Jamese Starra k výstavbě velikého podzemního města, ve kterém bydleli zaměstnanci dolu i se svými rodinami.  Město leželo 450 metrů pod zemským povrchem na břehu podzemního Malkomského jezera a se světem jej spojoval tunel dlouhý téměř 11 km (dopravu zajišťovala železnice). Srdcem města byla elektrárna. Elektřina se využívala nejen pro svícení, ale také k těžbě uhlí. Pro věřící zde byla na přirozené terase nad jezerem vybudována kaple. Obyvatelům se ve městě tak líbilo, že jen zřídkakdy vycházeli na povrch.  Vlastní děj románu se točí kolem různých podivných a nebezpečných událostí, které byly obyvateli města nejprve přičítány nadpřirozeným bytostem (důlním skřítkům), ale za kterými ve skutečnosti stál bývalý zaměstnanec dolu Silfax, který se svými cvičenými sovami důl také od jeho uzavření obýval. Nechybí ani milostný motiv (Fordův syn Harry se zamiluje do dívky Nell, která byla nalezena v neprozkoumaných částech jeskyně).

Ilustrace.

Knuhu "Černé indie" ilustroval Jules Férat.

Rozhlasové zpracování díla.

Podle díla v roce 1984 v Československém rozhlase nahráli hru "Přízrak Dochartovy šachty".

Černé indie "(1877, Les Indes noires)" je méně známý vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

Les Indes noires (literally The Black Indies) is a novel by the French writer Jules Verne, serialized in "Le Temps" in March and April 1877 and published immediately afterward by Pierre-Jules Hetzel. The first UK edition was published in October 1877 by Sampson Low, Marston, Searle and Rivington as The Child of the Cavern, or Strange Doings Underground. Other English titles for the novel include Black Diamonds and The Underground City.


Život a dílo.

Dětství prožil v Casablance, kde jeho otec podnikal. Do Francie se vrátil roku 1949 a absolvoval lyceum Henri IV. Studoval dějiny umění a estetiku na univerzitách ve Francii, Itálii a Irsku a obdržel titul bakaláře umění. Ve svých prvních recenzích, zejména pro revui "Cimaise", se kterou spolupracoval od roku 1952, hájil mimo jiné malíře Jeana Fautriera. Od roku 1956 se přátelil s Yvesem Kleinem a podporoval ho v jeho experimentech.  Razil pojem "Nový realismus (Nouveau réalisme)", který znamenal novou definicí humanismu tváří v tvář průmyslové expanzi a deklaroval také nový přístup k vnímání reality. Reagoval zejména na americký abstraktní expresionismus a evropskou lyrickou abstrakci. V roce 1960 založil v Paříži a Miláně skupinu "Nouveaux réalistes", jejímiž členy se stali Arman, François Dufrêne, Raymond Hains (opustil skupinu krátce po založení), Martial Raysse, Daniel Spoerri, Jean Tinguely, Jacques Villeglé. Později se připojili také César, Mimmo Rotella, Niki de Saint Phalle, Gérard Deschamps a Christo.  V letech 1960-1963 uspořádal kolem dvaceti skupinových výstav. Od roku 1963 působil v časopisu o umění a architektuře "Domus" a žil a pracoval střídavě v Paříži a Miláně. Od roku 1968 vydával čtvrtletník "Ars". Byl celkem čtyřikrát ženatý. V letech 1961 - 1967 "Galerie J", vedená jeho druhou ženou Jeannine de Goldschmidt-Rothschild, vystavovala mezinárodní umění (Cy Twombly) a její výstavy ovlivnily tvorbu amerických umělců (Jasper Johns, Robert Rauschenberg).  Na počátku 70. let se zajímal o "sociologické umění" v pojetí skupiny "Sociological Art Collective". Po setkání s Dani Karavan na Benátském bienále roku 1976 se zabýval funkcí umění ve městě. V prví polovině roku 1978 publikoval sérii článků v časopise Domus o historii deviantní funkce v současném umění od futurismu a dada po konceptuální umění. Během cestě do Amazonie v létě téhož roku prožil emocionální šok a začal se zabývat novou definicí vztahu přírody a kultury.  V letech 1984-85 se na pozvání Maria Grazia Mazzocchi podílel na založení milánské "Akademie Domus", postgraduálního výzkumného ústavu módy a designu a stal se ředitelem italského časopisu "D ́Ars". Byl členem organizačního výboru olympiády umění, uměleckého programu spojeného s olympijskými hrami v Seoulu, který vybral v letech 1987-1988 celkem 200 uměleckých děl pro stálou expozici v Olympijském parku.  Roku 1999 se stal presidentem "Site de création contemporaine du Palais de Tokyo" v Paříži, určeného podpoře nově se rodící umělecké tvorby. V roce 2001 uspořádal v New Yorku výstavu s názvem "Politická ekologie" a v následujícím roce se podílel na výstavě "Paris: capital of the arts 1900-1968" v Londýně (Royal Academy, kurátorka Sarah Wilson). Zemřel během příprav na otevření francouzského kulturního centra v Miláně.

Podpora českého moderního umění.

Pierre Restany se poprvé zastavil v Československu cestou z mezinárodního kongresu kritiků umění AICA v Polsku roku 1960. Během pobytu v Praze navštívil některé ateliéry a publikoval pak články o českém moderním umění v časopisech "Cimaise" a "Kunstwerk". Udržoval kontakty s českými umělci a svými kritickými články ovlivnil i výběr československých umělců pro Bienále v Paříži roku 1965, které znamenalo mezinárodní úspěch. Tři z nich byli oceněni (Aleš Veselý, Cena kritiky, Alena Kučerová, cena za grafiku, Bedřich Dlouhý, Cena poroty). Restany přispíval až do roku 1969 články do časopisů Výtvarné umění a Výtvarná práce. V 80. letech navštívil Aleše Veselého ve Středoklukách a vybral sochu "Testimony" pro sochařský park, zřízený v Seoulu při příležitosti Olympijských her 1988.

Odkazy.

Reference.

Článek byl přeložen z francouzské, italské a anglické Wikipedie a dalších citovaných zdrojů.

Pierre Restany (24. června 1930, Amélie-les-Bains-Palalda, Pyrénées-Orientales – 29. května 2003, Paříž) byl mezinárodně uznávaný francouzský výtvarný kritik a filosof.

Pierre Restany (24 June 1930 – 29 May 2003), was an internationally known French art critic and cultural philosopher. Restany was born in Amélie-les-Bains-Palalda, Pyrénées-Orientales, and spent his childhood in Casablanca. On returning to France in 1949 he attended the Lycée Henri-IV before studying at universities in France, Italy and Ireland. From their first meeting in 1955, Restany maintained a strong tie with Yves Klein (to whom is attributed Klein-blue).


Obsah románu.

V satirickém románu, přecházejícím místy až v grotesku, vyslovil Verne soud nad lidskou hamižností, která se v honbě za ziskem nezastaví před ničím. Popisuje šílený nápad „Společnosti pro praktické využití severního pólu“ posunout vystřelením obrovského náboje z gigantického děla zemskou osu. Tím by se na celé Zemi změnily klimatické podmínky, severské ledovce by roztály a společnosti by se otevřela cesta k získání bohatství prostřednictvím těžby nerostného bohatství v obrovských ložiscích ukrytých doposud pod věčným ledem Arktidy. Tato ložiska se stala pomocí různých machinací majetkem původně vědecké, ale nyní již akciové společnosti.  Duchovním otcem projektu na posun zemské osy a na zásadní změnu klimatu Země byl doživotní tajemník amerického Gun Clubu z Baltimore J. T. Maston, spolutvůrce měsíčního děla Kolumbiady, kterého známe již z Vernova románu "Ze Země na Měsíc (1865, De la Terre a la Lune)". Po dokončení výpočtů zahájil předseda Gun Clubu Impey Barbicane a jeho spolupracovník kapitán Nicholl (rovněž postavy Vernových „měsíčních“ románů) kroky k tomu, aby bylo možno posunutí zemské osy realizovat výstřelem z děla vybudovaného pod Kilimandžárem. Podle Mastonoých výpočtů by měla střela o váze 180 000 tun vypálená pomocí 2 000 tun výbušniny zvané mišmašit z „děla miliónkrát většího než je obvyklá sedmadvacítka“ a umístěného na úpatí Kilimandžára, posunout zemskou osu tak, že ztratí svůj sklon vůči rovině ekliptiky. Projekt, který co do velkorysosti cíle neměl v dějinách techniky obdoby, zahájil Gun Club na území sultána Bali-Baliho v oblasti Wamasai ve východní části střední Afriky. Černošský monarcha byl od prvopočátku projektu příznivě nakloněn, neboť s velkým zájmem sledoval už průběh pokusu s dělem Kolumbiadou a měsíční střelou. Sultán prodal Kilimandžáro „Společnosti pro praktické využití severního pólu“ za částku tří set tisíc dolarů. V ceně byli i otroci nutní k zhotovení děla. Dalším důvodem pro výběr místa stavby byla jeho odlehlost (dělo se budovalo v podmínkách přísné konspirace) a také existence místních ložisek uhlí a železné rudy, které zlevnily a usnadnily stavbu. Pro vytvoření děla bylo nutno vyvrtat tunel 600 metrů dlouhý a 27 metrů široký. Lopotily se tu tisíce černých otroků, jimž hrozil trest smrti. Vnitřek tunelu byl pak vyložen hladkými ocelovými deskami. Souběžně se stavbou tunelu probíhala výroba střely. Skládala se z částí, které měly být postupně dopraveny k ústí děla, zde naplněny mišmašitem a sestaveny do kompaktního náboje (ten dosáhl po zkompletování dosáhl i s mišmašitovou náloží délky 105 metrů). K výrobě bylo třeba 400 000 tun železné rudy, 70 000 tun vápence a 400 000 tun uhlí, jež bylo třeba nejdřív přeměnit ve 280 000 tun koksu. Do provozu proto bylo uvedeno deset třicetimetrových vysokých pecí o kapacitě 180 tun denně. Na třetím odděleném pracovišti se vyráběl mišmašit. Zde byl stupeň utajení tak vysoký, že do poslední chvíle nikdo kromě J. T. Mastona neznal přesné složení výbušniny.  Konečně bylo vše hotovo a kapitán Nicholl přes protesty z celého světa střelu odpálil. Očekávaný efekt se však nedostavil. Výstřel z děla posunul zemskou osu o tři tisíciny milimetru a hladina moře se po výstřelu změnila o devět milióntin milimetru. Pozdější vyšetřování prokázalo, že T. J. Maston se při výpočtech osudně zmýlil a že k zásadnímu posunutí zemské osy by bylo třeba biliónu takových děl. K chybě došlo tím, že na počátku výpočtů byl při zapisování údaje označujícího obvod Země v metrech po napsání číslic 40 000 vyrušen a pak zapomněl připsat ještě tři nuly. Verne v závěru knihy vydává celý podnik i jeho strůjce v posměch světové veřejnosti.

Ilustrace.

Knihu "Zmatek nad zmatek" ilustroval George Roux.

Zmatek nad zmatek "(1889, Sans dessus dessous)" je vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

The Purchase of the North Pole or Topsy-Turvy () is an adventure novel by Jules Verne, published in 1889. It is the third and last novel of the Baltimore Gun Club, first appearing in "From the Earth to the Moon", and later in "Around the Moon", featuring the same characters but set twenty years later.


Klubová kariéra.

Rodná Brazílie.

V rodné zemi si postupně zahrál dospělý fotbal za kluby Paulista, Palmeiras a Santos. Poté odešel zkusit štěstí do Evropy.

Španělské kluby.

Během jediného roku za klub z Mallorcy si zahrál ve 29 zápasech La Ligy. V lednu 2004 se gólově zapsal do zápasu na hřišti Zaragozy, který jeho mužstvo vyhrálo celkově 3:1. V závěrečném kole na půdě Celty Vigo pomohl gólem k výhře 2:1. Mallorca skončila v lize na 11. místě. Nenê si zahrál také Pohár UEFA, kde Mallorca skončila v osmifinále.  Mezi roky 2004 až 2006 nastupoval za Deportivo Alavés. V první sezóně pomohl baskickému týmu k navrátu zpět do nejvyšší ligy. Ve třetím kole nové sezóny se blýskl hattrickem doma proti Getafe, ale Alavés přesto prohrálo 3:4. Po návratu do nejvyšší soutěže se Alavés umístilo na 18. pozici a znovu sestoupilo. Nenê se upsal galicijskému celku Celta Vigo, který si zajistil účast v Poháru UEFA.  Za Celtu odehrál pouze jedinou sezónu, ve které klub neuspěl a z 18. příčky opět sestoupil do druhé ligy. Nenê si zahrál ve všech 38 zápasech La Ligy, vstřelil při tom celkově 8 gólů. Proti moskevskému Spartaku se gólově prosadil a pomohl postoupit do osmifinále Poháru UEFA, kde Celta nestačila na Werder Brémy.

West Ham United.

V únoru 2015 podepsal 33letý Nenê smlouvu s anglickým West Ham United, a to do konce sezóny, kterému dal přednost před West Bromwich Albion. Angažmá nebylo příliš úspěšné, Nenê si zahrál v 8 zápasech, přičemž jeho minutáž nepřesáhla 150 minut.

Reprezentační kariéra.

Nenê si zahrál za reprezentaci Brazílie do 23 let, ale v seniorské nedostal nikdy prostor. Roku 2011 uvedl, že se chce zúčastnit MS 2014 i ve dresu francouzského mužstva, které se mělo konat v jeho rodné Brazílii. Povolán ale nakonec nebyl, světového šampionátu se nezúčastnil.

Úspěchy.

Zdroj:

Nenê, celým jménem Anderson Luiz de Carvalho (* 19. července 1981) je brazilský profesionální fotbalista, který hraje na pozici ofenzivního záložníka či křídelního útočníka za brazilský celek Fluminense. V minulosti hrál také mimo rodnou Brazílii, a to za evropské kluby ve Španělsku (RCD Mallorca, Deportivo Alavés, Celta de Vigo, Espanyol Barcelona), Francii (AS Monaco, Paris Saint-Germain) a i Anglii (West Ham United).

Anderson Luiz de Carvalho (born 19 July 1981), known as Nenê, is a Brazilian professional footballer who plays for Fluminense. A left winger, he is mostly known for his crossing and dribbling ability, also being a free kick specialist.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 21:22 (10:11)  3. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  3. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  3. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  4. prosince 2011 (14:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  4. prosince 2011 (17:15) - Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  4. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  6. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  6. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  6. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  7. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  7. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  7. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  9. prosince 2011 (15:00) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  9. prosince 2011 (17:15) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Charlotte Bonaventura, Julie Bonaventura (FRA)  9. prosince 2011 (19:30) – Santos (Arena Santos) Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)

Skupina B.

– 37:9 (20:6)  3. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)  3. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  3. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  4. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  4. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  4. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  6. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  6. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  6. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  7. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  7. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  7. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)  9. prosince 2011 (15:45) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  9. prosince 2011 (18:00) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  9. prosince 2011 (20:15) – Barueri (Ginásio José Corrêa) Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)

Skupina C.

– 37:21 (17:11)  2. prosince 2011 (21:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  3. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  3. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  5. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  5. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  5. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  6. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  6. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  6. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  8. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  8. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  8. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  9. prosince 2011 (15:00) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  9. prosince 2011 (17:15) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  9. prosince 2011 (19:45) – São Paulo (Ginásio do Ibirapuera) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)

Skupina D.

– 37:11 (19:7)  3. prosince 2011 (13:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  3. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  3. prosince 2011 (17:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  5. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)  5. prosince 2011 (17:45) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  5. prosince 2011 (20:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  6. prosince 2011 (15:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  6. prosince 2011 (17:45) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  6. prosince 2011 (20:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  8. prosince 2011 (15:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: García, Marin (ESP)  8. prosince 2011 (17:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  8. prosince 2011 (19:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Liu Fengjuan, Liu Shuyong (CHN)  9. prosince 2011 (15:00) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  9. prosince 2011 (17:15) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  9. prosince 2011 (19:30) – São Bernardo do Campo (Ginásio Adib Moyses Dib) Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)

Osmifinále.

Korejská republika – 29:30 (13:13)  11. prosinec 2011 (14:30) – Arena Santos, Santos Rozhodčí: Bonaventura, Bonaventura (FRA)  11. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio José Corrêa, Barueri Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)  11. prosinec 2011 (17:15) – Arena Santos, Santos Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)  11. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio José Corrêa, Barueri Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)  12. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  12. prosinec 2011 14:30 – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)  12. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)  12. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)

Čtvrtfinále.

– 23:25 (12:13)  14. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: García, Marin (ESP)  14. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)  14. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Al Suwaidi, Bumatraf (QAT)  14. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gjeding, Hansen (DEN)

Semifinále.

– 28:23 (14:12)  16. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)  16. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gatelis, Mazeika (LTU)

Finále.

– 24:32 (13:19) 18. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Gubica, Milošević (CRO)

O 3. místo.

– 18:24 (9:9)  18. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Cohen, Peretz (ISR)

O 5.–8. místo.

– 41:31 (17:18)  16. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Coulibaly, Diabate (CIV)  16. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Kliko, Johansson (SWE)

O 5. místo.

– 20:36 (11:18)  18. prosinec 2011 (9:00) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Bonaventura, Bonaventura (FRA)

O 7. místo.

- 29:32 (12:14)  18. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)

Prezidentský pohár.

O 17.–20. místo.

– 37:14 (15:6)  11. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Arntsen, Gullaksen (NOR)  11. prosinec 2011 (14:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: García, Marin (ESP)

O 17. místo.

– 33:25 (16:14)  12. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Marina, Minore (ARG)

O 19. místo.

– 31:22 (17:9)  12. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Menezes, Pinto (BRA)

O 21. - 24. místo.

– 45:11 (22:4)  11. prosinec 2011 (17:15) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Hizaki, Ikebuchi (JPN)  11. prosinec 2011 (19:30) – Ginásio do Ibirapuera, São Paulo Rozhodčí: Al Suwaidi, Bamatraf (QAT)

O 21. místo.

– 30:29 (15:13)  12. prosinec 2011 (20:00) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Abid, Chaouch (TUN)

O 23. místo.

– 12:30 (4:12)  12. prosinec 2011 (11:45) – Ginásio Adib Moyses Dib, São Bernardo do Campo Rozhodčí: Liu, Liu (CHN)

20. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 2.–18. prosince v Brazílii. Mistrovství se zúčastnilo 24 družstev, rozdělených do čtyř šestičlenných skupin. První čtyři týmy postoupily do play off (osmifinále). Mistrem světa se stalo družstvo Norska.

The 2011 World Women's Handball Championship, the 20th event hosted by the International Handball Federation, was held in Brazil from 2 to 18 December 2011.


Život.

Narodil se 30. března 1865 v Casalora di Ravadese jako osmé z deseti dětí Rinalda Confortiho a Antonie Adorni. Základní školu navštěvoval ve svém rodném městě. Jako dítě chodíval do kostela a zde rozmlouval s ukřižovaným Kristem (před krucifixem). Když mu bylo 17 let, odešel do kněžského semináře v Parmě. Při studiu četl práce sv. Františka Xaverského a tím dostal inspiraci stát se misionářem. Chtěl vstoupit k jezuitům či salesiánům Dona Bosca, což se mu však nepodařilo. V době jeho pobytu v semináři byl rektorem semináře Andrea Carlo Ferrari, budoucí kardinál a blahoslavený. Po krátké době se stali přáteli.  Dne 22. září 1888 byl vysvěcen na kněze. Po vysvěcení se stal profesorem v semináři. Později působil jako vicerektor semináře a generální vikář diecéze Parma (od 7. března 1896).  Roku 1895 založil Zbožnou společnost sv. Františka Xaverského pro zahraniční misie a 3. prosince stejného roku získala nová kongregace od papeže Lva XIII. schválení. Roku 1899 byli první misionáři posláni do Číny.  Dne 9. června 1902 jej papež jmenoval metropolitním arcibiskupem Ravenny. Biskupské svěcení přijal 11. června 1902 z rukou kardinála Lucida Maria Parocchiho a spolusvětiteli byli arcibiskup Felix-Marie de Neckere a arcibiskup Diomede Panici. Dne 12. října 1904 rezignoval na post arcibiskupa kvůli chabému zdraví.  Dne 14. listopadu 1904 jej papež Pius X. jmenoval biskupem koadjutorem diecéze Parma a titulárním arcibiskupem ze Stauropolis. Dne 12. prosince 1907 se stal arcibiskupem-biskupem Parmy.  Roku 1928 odešel na krátký čas do Číny, kde působil se svými misionáři. Poté se vrátil do Parmy.  Zemřel 5. listopadu 1931 v Parmě.

Proces svatořečení.

Proces byl zahájen 18. března 1941 v diecézi Parma. Dne 11. února 1982 uznal papež Jan Pavel II. jeho hrdinské ctnosti.  Dne 6. dubna 1995 uznal papež zázrak na jeho přímluvu. Blahořečen byl 17. března 1996.  Dne 10. prosince 2010 uznal papež Benedikt XVI. druhý zázrak na jeho přímluvu. Svatořečen byl 23. října 2011.

Svatý Guido Maria Conforti (30. března 1865 Casalora di Ravadese – 5. listopadu 1931 Parma) byl italský římskokatolický kněz, arcibiskup Parmy a zakladatel Zbožné společnosti sv. Františka Xaverského pro zahraniční misie, tzv. "Xaveriánů".

Saint Guido Maria Conforti (3 March 1865 – 5 November 1931) was a Roman Catholic Italian archbishop who founded the Xaverian Missionary Fathers on 3 December 1895. He was known to make frequent visits to his parishes and worked to support the religious education and religious involvement among the youth.


Historie.

Pevnost byla postavena na místě někdejšího středověkého osídlení, existujícího na ostrovech na soutoku řek Bug a Muchawiec a měla sloužit k ochraně západních hranic Ruské říše. Projekt navrhl ruský vojenský inženýr Dolovan v roce 1799 a rozpracovali ho inženýři Opermann, Maleckij a Feldmann, kteří navrhli čtyři obranné zóny. Plán byl schválen roku 1830. Centrální zóna Citadela byla vybudována na místě starého obchodního centra města a následně se rozrostla až k rameni řeky Muchiawec. Jižní, volyňské opevnění vzniklo na místě brestského hradu, zbořeného v průběhu stavby. Severní opevnění vyrostlo na místě Kobrinského obvodu města Brest, kde se předtím nacházely veřejné budovy i soukromá zástavba. Západní terespolské opevnění vzniklo při západním rameni řeky Bug. Vnější obrannou linii tvořily desetimetrové valy a náspy s cihlovými kasematami, kryjícími přístupy ke kanálům a mostům.  Základní kámen byl položen 1. června 1836 a v roce 1842 se pevnost stala bojeschopnou. Celková plocha pevnosti činí 4 km2, délka obranných valů 6,2 km. Nejlépe chráněnou část – Citadelu – tvoří dvoupodlažní kasárna, dlouhá asi 2 km. Její valy jsou zhruba 2 metry silné a 500 kasemat mohlo poskytnout útočiště až 12 tisícům vojáků se zásobami a municí.  Za první světové války byla pevnost v roce 1915 evakuována a některá obranná zařízení byla zničena. V roce 1918 se stal Bílý palác pevnosti místem podepsání brestlitevské mírové smlouvy. V důsledku této smlouvy a v důsledku sovětsko-polské války připadla pevnost v roce 1921 Polsku.  V září 1939 byla pevnost dobyta Němci, přičemž byla poškozena Citadela i Bílý palác. Když v důsledku paktu Ribbentrop-Molotov došlo k ustavení nové hranice na řece Bug, připadla hlavní část pevnosti ležící na východním břehu této řeky Sovětskému svazu. Opevnění na západním břehu Bugu ovládali Němci, kteří i z tohoto místa přepadli 22. června 1941 centrální pevnost. Obrana pevnosti Brest se tak stala jednou z prvních významných bojových střetnutí Velké vlastenecké války. V roce 1965 obdržel Brest titul Město-hrdina a v roce 1971 byla pevnost přeměněna na památník.

Odraz v kultuře.

O obraně pevnosti v prvních dnech velké vlastenecké války v červnu a červenci roku 1941 pojednává československo-sovětský snímek "Boj o Moskvu - Agrese" z roku 1985 a dále rusko-běloruský film "Brestská pevnost" z roku 2010.

Pevnost Brest (, ) je unikátní systém pevnostních objektů, které se nacházejí ve městě Brest v západním Bělorusku, 4 forty (I, K, L a O) leží v sousedním Polsku.

Brest Fortress (, '; ), formerly known as Brest-Litoŭsk Fortress, is a 19th-century fortress in Brest in present-day Belarus. In 1965 the title "Hero Fortress" was given to the fortress to commemorate the defence of the frontier stronghold during the first week of the German-Soviet War of 1941-1945 when Axis forces invaded the Soviet Union with the launch of Operation Barbarossa on June 22, 1941. The title "Hero Fortress" corresponds to the title "Hero City" that the Presidium of the Supreme Soviet of the Soviet Union awarded to an eventual total of twelve Soviet cities.


Orbiter.

Orbitální část sondy se skládala z válcovité části se dvěma křídly solárních panelů a s parabolickou anténou s vysokým ziskem. Ke dnu válce byla připojena jednotka s pohonným systémem, vrchol válce byl spojen s kulovitým pouzdrem o průměru 2,4 m, které obsahovalo přistávací modul sondy.  Sonda odstartovala 8. června 1975 pomocí rakety Proton-K/D z kosmodromu Bajkonur. Na oběžnou dráhu Venuše vstoupila 20. října 1975. Úkolem orbitální části bylo zprostředkovávat radiové spojení přistávacího modulu se Zemí a zkoumat horní vrstvy atmosféry planety. Veněra 9 se stala první umělou družicí Venuše.

Přistávací modul.

Dne 20. října 1975 se přistávací modul oddělil od orbitální části a 22. října v 05:13 UTC přistál na povrchu Venuše poblíž Beta Regio na strmém svahu (20°) pokrytém balvany. Přistávací modul byl chlazen cirkulující kapalinou. Přesto vydržel pracovat na povrchu za extrémních podmínek pouze 54 minut.  Sonda zjistila, že vrstva mraků je 30-40 km silná a začíná ve výšce 30-35 km nad povrchem. Bylo analyzováno chemické složení atmosféry, kde byly nalezeny kyselina chlorovodíková, kyselina fluorovodíková, brom a jód. Ostatní měření zahrnovala určení tlaku asi 90 atmosfér (9 MPa), teplotu 485 °C, světelnost na povrchu dosahovala úrovně srovnatelné se zamračeným letním dnem na Zemi. Veněra 9 byla první sondou, která zaslala na Zem černobílé snímky z povrchu Venuše. Na nich lze pozorovat, že v atmosféře není zjevně viditelný prach, kolem sondy byly různé 30-40 cm velké kameny bez eroze. Naplánované 360° panoramatické obrázky nemohly být vytvořeny, protože se u jednoho ze dvou fotoaparátů nepodařilo odstranit kryt čočky. Na Zemi byly odeslány snímky omezené na 180°. Tuto poruchu měla i Veněra 10.

Veněra 9 (rusky: Венера-9) byla sovětská planetární sonda, která v rámci programu Veněra zkoumala planetu Venuši. Let se uskutečnil v roce 1975. Veněra 9 byla první sonda na oběžné dráze Venuše, přistávací modul pak jako první pořídil fotografie z povrchu jiné planety.

Venera 9 ( meaning "Venus 9"), manufacturer's designation: 4V-1 No. 660, was a Soviet unmanned space mission to Venus. It consisted of an orbiter and a lander. It was launched on June 8, 1975, at 02:38:00 UTC and had a mass of. The orbiter was the first spacecraft to orbit Venus, while the lander was the first to return images from the surface of another planet.


Historie.

J.–B. Colbert se obrátil na prvotřídní královské architekty a řemeslníky (Claude Perraulta, Charlese Perraulta, Antoine Lepautra a na "premier peintre du roi" Charlese Le Bruna), aby navrhli sídlo, hodné jeho postavení.  Jean-Baptiste Colbert, markýz de Seignelay, syn Jeana-Baptiste Colberta, ministr námořnictva, zdědil Sceaux v roce 1683. Nechal vytesat sochy od významných sochařů Françoise Girardona a Antoine Coysevoxe.  Jules Hardouin-Mansart postavil oranžérii, která byla slavnostně otevřena králem v roce 1685. Roku 1699 bylo Sceaux prodáno Ludvíku Augustovi, vévodovi z Maine, legitimizovanému synu krále Ludvíka XIV.

Demolice.

Během Velké francouzské revoluce došlo ke konfiskaci majetků šlechty a k jejich označení jako "bien national". Obsah zámku se prodával „ve prospěch národa“ a samotná budova byla prodána M. Lecomtovi, obchodníkovi ze Saint-Malo. V době konzulátu došlo ke zbourání zámku, ale pavilon Aurory, oranžérie, stáje a hospodářské budovy zůstaly zachovány.

Obnovení zámku.

Vévoda de Trevise, syn Édouarda Mortiera, vévody z Trévise, který se oženil s dcerou M. Lecomta, zdědil panství v Sceaux a začal s obnovou zahrad a oranžérie. Zahrady byly nahrazeny trávníky a šterkovými cestičkami, v letech 1856-62 pak nechal vystavit současný, menší zámek, jehož design evokuje styl doby Ludvíka XIII., navržený Augustinem Théophilem Quantinetem a postaven Josephem-Michelem Le Soufaché.  V roce 1922 se dědička vévody z Trévise, kněžna de Faucigny-Cystra, rozhodla vzdát zámku v Sceaux, a prodat jej přes realitní makléře. Díky úsilí tehdejšího starosty města, Jeana-Baptiste Bergereta de Frouville zůstal zámek zachován ve své podobě a mohl sloužit veřejnosti města Sceaux.

Muzeum Île-de-France.

Dnes zámek slouží jako muzeum regionu Île-de-France. V muzeu se nachází jedna z největších sbírek umělců Pařížské školy, mezi nimi také čtyři malby Maurice Boitela.

Château de Sceaux (česky "Zámek v Sceaux", neboli "Parc et Château de Sceaux", česky "Park a zámek v Sceaux") je zámek v Sceaux, ležící v regionu Île-de-France, nedaleko Paříže. Zámek se nachází v parku (Parc de Sceaux), který navrhl André Le Nôtre. Na zámku sídlí "Musée de l’Île-de-France" ("Muzeum Île-de-France"). Původní zámek, zničený během Velké francouzské revoluce, byl postaven pro Jeana-Baptiste Colberta, ministra financí Ludvíka XIV. Současný zámek byl postaven za Druhého Francouzského císařství, ve stylu Ludvíka XIII.

The Château de Sceaux is a grand country house in Sceaux, Hauts-de-Seine, approximately six miles from the center of Paris, France. Located in a park laid out by André Le Nôtre, visitors can tour the house, outbuildings and gardens.


Historie.

Stavba a počátky.

Stavební práce začaly v roce 1899 v loděnicích John Brown & Company v Clydebanku. Na vodu byl spuštěn 4. května 1901 a na svou první plavbu pro America Line ze Southamptonu do New Yorku se vydal 4. září téhož roku. Po dalších dvou plavbách na této trase byl přemístěn na trasu Liverpool - Filadelfie. Na určitou dobu si ho pronajala nejdříve Red Star Line na linku Antverpy - New York, poté Dominion Line na linku Liverpool - Halifax (Nové Skotsko) - Portland.

První světová válka.

Po vypuknutí první světové války byl Haverford povolán do služeb Royal Navy jako transportní loď. V roce 1917 narazil na německou ponorku (asi U-"38"), která ho zasáhla dorpédem. Loď byla těžce poškozena, 11 lidí na palubě zemřelo, přesto se jí podařilo dostat vlastními silami do přístavu. Po šesti měsících práce se vrátil zpět do služby a v roce 1918 se stal opět terčem ponorky. Tentokrát se mu podařilo uniknout.

White Star Line a konec služby.

Po konci války byl prodán v roce 1921 White Star Line, která ve válce ztratila několik lodí. Byl přemalován podle schématu White Star Line (černý trup, zlatý pruh, bílá nástavba), ale jméno mu zůstalo původní na místo přidání jejich tradiční koncovky "-ic". 1. dubna 1921 byl přidělen na linku Liverpool - Filadelfie. V roce 1922 byl vrácen zpět American Line na linku Hamburk - New York.  Od roku 1924 se na lodi začaly objevovat konstrukční problémy a problémy s elektřinou. Po několika opravách byl nakonec v září prodán do šrotu. Sešrotován byl v Itálii následujícího roku.

SS "Haverford" byl zaoceánský parník původně postavený pro americké rejdařství American Line. Na určitou dobu si ho pronajaly Red Star Line a Dominion Line. Během 1. světové války sloužil jako transportér vojenských jednotek a v roce 1917 byl torpédován, utrpěl rozsáhlé poškození a 11 lidí na palubě zahynulo. Po renovaci byl prodán White Star Line, ale po roce se vrátil zpět k původnímu majiteli. V roce 1924 byl vyřazen z provozu a následující rok v Itálii sešrotován.

SS "Haverford" was an American transatlantic liner commissioned in 1901 for the American Line. During World War One, "Haverford" was utilized as a troop transport vessel in the North Atlantic Ocean. Following the war, the White Star Line purchased and recommissioned the ship. She was decommissioned in 1924 and scrapped in 1925.


Kariéra.

Narodil se ve skotské vesnici Newtonmore a původně hrál na kytaru. Jako teenager hrál s několika amatérskými lokálními skupinami, například Nick and the Sinners a The Embers. Později krátce žil v Kanadě, avšak nakonec se vrátil zpět do Skotska, kde roku 1972 založil kapelu Choker. S tou nahrál jednu demonahrávku pro vydavatelství EMI Records, avšak následně se odstěhoval do Londýna. V té době působil v kapele Harlot. Později, v roce 1975, nahradil původního baskytaristu Craiga Grubera ve skupině Rainbow. V roce 1976 s kapelou nahrál desku "Rising" a podílel se i na koncertní desce "On Stage". Již roku 1977 kapelu opustil. Následně spolupracoval s velšským hudebníkem Johnem Calem; vedle alba "Animal Justice", na kterém hrál, s ním odehrál také turné. Roku 1978 hrál spolu s dalšími Caleovými spolupracovníky na Calem produkovaném albu "Some Things Never Change" zpěváka Davida Kubince. V roce 1978 založil s kytaristou Brianem Robertsonem skupinu Wild Horses, v níž byl kromě pozice baskytaristy také hlavním zpěvákem. Skupina ukončila svou činnost po vydání dvou studiových alb v roce 1981. V té době se rovněž podílel na sólových nahrávkách Phila Lynotta ze skupiny Thin Lizzy.  Roku 1982 založil spolu s bývalým zpěvákem Rainbow Ronniem Jamesem Diem kapelu Dio, s níž hrál až do roku 1989 (členem kapely se znovu stal v roce 1999 a hrál s ní do roku 2004). Se skupinou nahrál šest studiových alb a je spoluautorem několika jejích písní. V roce 1983 jej pozvali členové německé kapely Scorpions, aby hrál na albu "Love at First Sting" (deska nakonec vyšla až v roce 1984), přičemž následně dostal nabídku stát plnohodnotným členem kapely, což však odmítl. Bain není uveden v bookletu desky jako jeden z hráčů, avšak vyjádřil se, že dostal značné množství peněž, díky čemuž mu to nevadilo. Jeho party na desce byly totiž odstraněny a nahrány jiným hudebníkem, neboť management kapely údajně chtěl, aby všichni členové byli Němci.  Roku 1985 byl působil v dobročinném projektu Hear 'n Aid. V letech 1989 až 1990 byl členem kapely World War III. Od roku 2005 spolupracoval s dalším členem kapely Dio, bubeníkem Vinnym Appicem, na projektech The Hollywood All Starz a 3 Legged Dogg. První jmenovaná hrála pouze koncerty, při nichž uváděla písně kapel, v nichž dříve působili jednotliví členové. Kapela 3 Legged Dogg naopak nahrála desku s originálními písněmi. V roce 2012 založil s Appicem a dalšími bývalými členy Dio kapelu Last in Line, s níž hrál až do své smrti.  V lednu 2016 byl na plavbě nazvané "Hysteria on the High Seas", pořádané kapelou Def Leppard, kde měla vystupovat i skupina Last in Line s Bainem. Ještě před vystoupením Last in Line byl však Bain nalezen ve své kabině mrtev. Následně bylo zjištěno, že příčinou smrti byl karcinom plic, přestože to nebylo Bainovi za života diagnostikováno. Ke konci života však měl problémy se zápalem plic. Necelý měsíc po jeho smrti vyšlo první album kapely Last in Line nazvané "Heavy Crown". V letech 1979 až 1988 byla jeho manželkou Lady Sophia Crichton-Stuart. Měli spolu dceru Samanthu. V době hudebníkovi smrti byla jeho manželkou Julie Wilson. V květnu roku 2012 byl v kalifornském městě Burbank zadržen za řízení automobilu pod vlivem drog. Z vazby byl propuštěn, když za něj byla zaplacena kauce ve výši 60 tisíc amerických dolarů. Nakonec byl zproštěn viny a bylo mu vyplaceno vysoké odškodné.

James Stewart „Jimmy“ Bain (19. prosince 1947, Newtonmore, Highland, Skotsko – 23. ledna 2016) byl skotský baskytarista, který byl členem skupin Rainbow a Dio, stejně jako doprovodné kapely hudebníka Johna Calea.

James Stewart Bain (19 December 1947 – 23 January 2016) was a Scottish musician, best known for playing bass guitar in the bands Rainbow and Dio. He also worked with Thin Lizzy frontman Phil Lynott, co-writing on his solo albums.


Kariéra.

Mizuki Nana se narodila v Niihamě, v prefekuře Ehime, a od svých pěti let byla vedena k tomu stát se zpěvačkou enky. V roce 1993 vydala, ještě pod svým skutečným příjmením Kondó, svůj první singl s názvem "Tsugazakura" (japonský název pro rostlinu z rodu Phyllodoce). Její záliba v anime v ní ale podnítila chuť stát se seijú. První Mizučinou rolí byla postava Čisato Kadokura ve hře Noël: La Neige.  Ve věku 20 let byla na svém koncertě pozorována skautem z japonské nahrávací společnosti King Records a nedlouho na to, v roce 2000, vydala svůj první singl, "Omoi". O rok později následovalo první album, "Supersonic Girl". V dalších letech popularita Mizuki pomalu rostla a v roce 2004 přišel zlomový okamžik v Mizučině kariéře, kdy se její singl "Innocent Starter" dostal jako její první singl do Top 10 žebříčku Oricon. Umístil se na 9. místě. Stejnojmenná skladba, Innocent Starter, posloužila jako opening k anime sérii "Mahó Šódžo Lyrical Nanoha", ve kterém Mizuki Nana namluvila jednu z hlavních postav, Fate Testarossu, díky čemuž popularita Mizuki výrazně vzrostla.  V roce 2009 se Mizuki Nana díky svému albu "Ultimate Diamond" stala první seiyuu, která dosáhla na první místo týdenního žebříčku Oricon. Alba se během prvního týdne prodalo více jak 74 000 kopií a celkem již překonalo magickou hranici 100 000 prodaných kusů.  Ve stejném roce byla Mizuki poprvé pozvána do velmi populárního silvestrovského hudebního pořadu televizní stanice NHK, Kóhaku Uta Gassen. Mizuki Nana vystoupila se svojí písní "Shin Ai".  V lednu 2010 se Mizuki Nana poprvé umístila na prvním místě i v týdenním Oricon žebříčku singlů. Dosáhla toho svým 21. singlem "Phantom Minds" a potvrdila tak svoji pozici mezi nejprodávanějšími současnými interprety v Japonsku.  Mizuki Nana propůjčila svůj hlas oficiálnímu "OS-tan" maskotovi japonské verze Windows 7 a namluvila systémové hlášky. OS-tan se jmenuje Madobe Nanami, což je slovní hříčka na název operačního systému a Mizučino jméno. "Madobe" znamená "u okna". "Nana" v Nanami může znamenat "7" a stejně tak je to Mizučino křestní jméno.

Nana Mizuki, "Mizuki Nana", rodným jménem Nana Kondó, "Kondó Nana" (* 21. ledna 1980 Niihama, prefektura Ehime) je japonská zpěvačka a seijú. Mizuki Nana vyrůstala v japonském městě Niihama a už od raného věku byla vyučována tradičnímu japonskému stylu hudby, zvanému enka. Jako seijú debutovala v roce 1998 a jako zpěvačka měla svůj skutečný debut v prosinci roku 2000. V dalších letech popularita Mizuki pomalu rostla a zlomový moment její kariéry bylo vydání singlu "Innocent Starter", který se umístil na devátém místě v japonském hudebním žebříčku Oricon. Od té doby se její singly a alba umisťují výše a výše a 6. června 2009, s albem Ultimate Diamond, poprvé dosáhla na první místo v žebříčku Oricon. V Oricon žebříčku singlů poprvé dosáhla první příčky 13. ledna 2010 se singlem "Phantom Minds", čímž potvrdila, že patří mezi významné japonské interprety. Mizuki Nana je také první seiyuu v historii, která obsadila první místo v týdenním žebříčku Oricon, jenž existuje od roku 1968.

Mizuki released her first single, "Omoi", under the King Records label on December 6, 2000. A year later, she released her debut album, "Supersonic Girl", on December 5, 2001. In the years that followed, Mizuki enjoyed modest success that concluded with the release of her single "Innocent Starter", which reached the top 10 Oricon singles chart, charting at No. 9. Since then, Mizuki's releases have charted steadily higher in Japan, establishing her as a successful singer in the country. On June 3, 2009, her album "Ultimate Diamond" reached #1, her first release to do so; while her single "Phantom Minds", released on January 13, 2010, also charted at #1. Mizuki is the first voice actress to top the weekly Oricon albums chart and the weekly Oricon singles chart since its inception in 1968.


Klubová kariéra.

Působil postupně v dánských klubech Brøndby IF a Esbjerg fB, odkud odešel do italského Udinese Calcio. Druhou sezónu šel hostovat do nizozemského týmu NEC Nijmegen. Od roku 2011 hrál dva roky v belgickém Club Brugge KV, v roce 2013 podepsal čtyřletou smlouvu s německým bundesligovým mužstvem 1. FSV Mainz 05.  V závěru letního přestupového okna 1. září 2014 odešel na hostování do nizozemského AFC Ajax s opcí na přestup.

Reprezentační kariéra.

Zimling hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 16 let včetně výběru do 21 let. Reprezentoval svou krajinu na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku, kde Dánsko skončilo po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) se dvěma body na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 6. února 2008 v přátelském utkání s domácím Slovinskem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo svého soupeře 1:2. Zimling šel na hřiště v 66. minutě.  První gól za seniorskou reprezentaci vstřelil v kvalifikačním utkání na MS 2014 s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013. V 82. minutě zvyšoval na 3:0 pro hosty, tímto výsledkem Dánsko porazilo ČR. Nastoupil v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku. Účast Niki Zimlinga na vrcholových turnajích:

EURO 2012.

Niki hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ – nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Zimling nastoupil ke všem třem utkáním v základní sestavě, ale proti Portugalsku byl již po 16 minutách stažen z hrací plochy. Dánsko získalo celkem 3 body a umístilo se na třetí příčce ve skupině, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Niki Dige Zimling (* 19. dubna 1985, Tårnby, Dánsko) je dánský fotbalista a reprezentant, který od roku 2014 hostuje v nizozemském týmu AFC Ajax z německého klubu 1. FSV Mainz 05. Hraje na postu defenzivního záložníka. Mimo Dánska hrál v Nizozemsku, Německu, Itálii a Belgii.

Niki Dige Zimling (born 19 April 1985) is a retired Danish professional footballer and currently the sporting director of Kolding IF.


Masakr.

Dne 12. února 1942 královská jachta "Vyner Brooke" pod vlajkou království Sarawak, tehdejšího britského protektorátu rozkládajícího se na Borneu, opustila Singapur těstě před jeho kapitulací. Na lodi se plavila řada zraněných vojáků, 65 zdravotních sester z "Australian Army Nursing Service" z 2./13. australské všeobecné nemocnice, a civilisté, včetně žen a dětí. Loď byla bombardována japonským letadlem a následně se potopila. K potopení lodi došlo nedaleko ostrova Bangka, který byl součástí Nizozemské východní Indie (dnešní Indonésie), avšak v té době ho již ovládali Japonci.  Někteří pasažéři a členové posádky "Vyner Brooke" zemřeli při útoku, jiným se podařilo dostat do záchranných člunů. Část přeživších přistála nedaleko pláže Radji, včetně 22 zdravotních sester a důstojníka z "Vyner Brooke". Celkem se na pláži shromáždilo přibližně 100 lidí, včetně britských vojáků z jiné spojenecké potopené lodi. Od místních obyvatel se dozvěděli o přítomnosti Japonců na ostrově. Důstojník z "Vyner Brooke" tedy odešel do Muntoku, aby se jim skupina z pláže mohla vzdát. Zatímco byl pryč, nejzkušenější ze zdravotních sester, vrchní sestra "(matron)" Irene Melville Drummondová, navrhla, aby civilistky a děti opustily pláž a odešly do Muntoku. Ty její rady vyslyšely a vydaly se na cestu. Sestry na pláži zůstaly, aby se postaraly o raněné a také postavily přístřešek označený červeným křížem.  16. února dopoledne se důstojník vrátil v doprovodu asi 20 japonských vojáků. Ti všem mužům schopným chůze rozkázali odejít za nedaleký pahorek. Následně sestry uslyšely sérii výstřelů, po které se k nim japonští vojáci vrátili, sedli si naproti nim a začali si čistit své pušky a bajonety. Po chvíli japonský důstojník sestrám a jedné civilistce nařídil, aby se vydaly do moře. Když vstoupily do vody, Drummondová sestrám řekla: "Hlavu vzhůru děvčata. Jsem na vás hrdá a všechny vás miluji." Když byly ženy ve vodě asi po pás, byly zastřeleny kulometem, který si Japonci mezitím na pláži připravili. Zranění vojáci ležící na nosítkách a neschopní chůze byli zmasakrováni bajonety.  Jako jediná přežila poručík Vivian Bullwinkelová, která přes průstřel bránice ležela bez hnutí ve vodě až do okamžiku, kdy nabyla dojmu že vojáci odešli. Pak se odplazila do džungle, kde na několik dní upadla do bezvědomí. Později si byla schopná svá zranění ošetřit. Po nějaké době se na pláži potkala s vojínem Kingsleyem, jedním ze zraněných britských vojáků, kteří byl předtím ponechán zraněný na nosítkách na pláži a proboden japonským bajonetem, přesto svá zranění přežil. Bullwinkelová tedy ošetřila i jeho rány a asi po 12 dnech na pláži se rozhodli vzdát Japoncům. Kingsley však po několika dnech v nedožitých třiceti letech zemřel. Bullwinkelová byla poslána do zajateckého tábora kde strávila následující tři roky. Přežila válku a při tokijském procesu v roce 1947 před tribunálem pro válečné zločiny podala o masakru svědectví.

Vzpomínka.

Na "Women's Memorial Playing Field" na předměstí St Mary v Adelaide se každý rok v neděli, která je nejbližší k 16. únoru, koná vzpomínková bohoslužba, známá jako "Bangka Day Memorial Service".

Masakr na ostrově Bangka, ležícím východně od Sumatry se stal 16. února 1942. Dopustili se jej příslušníci japonské císařské armády, když popravili 21 australských armádních sester a asi 60 australských a britských vojáků a členů posádky ze dvou potopených spojeneckých lodí. Samotný masakr přežili pouze dva vojáci a jedna zdravotní sestra, Vivian Bullwinkelová.

The Bangka Island massacre (also spelled Banka Island massacre) was committed during World War II in the Pacific, on Bangka Island, east of Sumatra in the Indonesian archipelago. On 16 February 1942, Imperial Japanese soldiers machine-gunned 22 Australian Army nurses and 60 Australian and British soldiers and crew members who had survived the sinking of by Japanese bombers. South Australian nurse Sister Lt Vivian Bullwinkel and two soldiers were the sole survivors.


Historie.

Na konci 19. století bylo město Kaunas opevněno a v roce 1890 bylo obklopeno osmi pevnostmi a devíti dělostřeleckými bateriemi. Výstavba Deváté pevnosti (její číselné jméno se stalo vlastním jménem) byla zahájena v roce 1902 a byla dokončena v předvečer první světové války. Od roku 1924 byla Devátá pevnost používána jako městské vězení Kaunas.  Během sovětské okupace 1940 – 1941 byla Devátá pevnost používána NKVD k umístění politických vězňů na cestě do pracovních táborů na Sibiři.  Během let nacistické okupace se Devátá pevnost stala místem masového vraždění. Nejméně 5 000 litevských Židů z Kaunasu, z velké části odebraných z městského židovského ghetta, bylo převezeno do Deváté pevnosti a zavražděno. Kromě toho byli během nacistické okupace přivedeni do Kaunasu Židé až z Francie, Rakouska a Německa, kteří byli v Deváté pevnosti popraveni. Hned jak se Sověti v roce 1944 nastěhovali, Němci zlikvidovali ghetto, které bylo známé jako „pevnost smrti“ a vězni byli rozptýleni do jiných táborů. Po druhé světové válce Sověti opět po několik let využívali Devátou pevnost jako vězení.  V roce 1958 bylo v Deváté pevnosti založeno muzeum. V roce 1959 byla připravena první expozice ve čtyřech celách, které vypovídaly o nacistických válečných zločinech prováděných v Litvě. V roce 1960 začalo objevování, sepisování a soudní šetření místních masových vražd, a to ve snaze získat informace o rozsahu těchto zločinů.

Muzeum.

Muzeum Deváté pevnosti obsahuje sbírky historických artefaktů spojených jak se sovětskými krutostmi a nacistickou genocidou, tak i s materiály týkající se dřívější historie Kaunasu a Deváté pevnosti.  Památník obětem nacismu Deváté pevnosti v Kaunasu (Litva) navrhl sochař A. Ambraziunas. Byl postaven v roce 1984 a je vysoký 32 m. Hromadným pohřebištěm obětí masakrů provedených v pevnosti je louka, která je označena jednoduchým upřímně znějícím památníkem, který je napsán několika jazyky. Říká: "Toto je místo, kde nacisté a jejich pomocníci zabili více než 30 000 Židů z Litvy a dalších evropských zemí."

Devátá pevnost je tvrz v severní části Šilainiai elderate v litevském Kaunasu. Je součástí pevnosti Kaunas, která byla postavena na konci 19. století. Během okupace města Kaunasu a zbytku Litvy Sovětským svazem byla pevnost používána jako vězení a jako stanice pro vězně, kteří byli přepraveni do pracovních táborů. Po obsazení Litvy nacistickým Německem byla pevnost používána jako místo poprav pro Židy, zajaté sovětské vojáky a další.

The Ninth Fort () is a stronghold in the northern part of Šilainiai elderate, Kaunas, Lithuania. It is a part of the Kaunas Fortress, which was constructed in the late 19th century. During the occupation of Kaunas and the rest of Lithuania by the Soviet Union, the fort was used as a prison and way-station for prisoners being transported to labour camps. After the occupation of Lithuania by Nazi Germany, the fort was used as a place of execution for Jews, captured Soviets, and others.