Historie.

Podle pověstí město pochází z 12. století, ale první písemné doklady jsou až z poloviny 13. století. Město patřilo Polsku pod vládou dynastie Piastovců. V roce 1290 město získalo pečeť zobrazující svatého Jiří zabíjejícího draka na pozadí městských hradeb – současný městský znak. Nejdříve bylo město pod správou vratislavských knížat, poté se stalo jedním z hlavních center Javorsko-svídnického knížectví. V této době vzniklo historické náměstí. Od roku 1392 bylo město součástí zemí Koruny české a v následujícím století bylo pustošeno během husitských válek.  Roku 1526 v rámci Českého království město přešlo pod vládu Habsburků. V průběhu 16. století došlo k velkému rozvoji obchodu a řemesel. Zlatý věk, jak je této době přezdíváno, skončil počátkem třicetileté války v roce 1618. Během Slezských válek se město a značná část Slezska stalo součástí Pruska. Od druhé poloviny 18. století město zastávalo důležitou diplomatickou funkci. V 19. století bylo centrem textilního průmyslu. Po krizi došlo v roce 1848 ostrým protestům dělníků. V roce 1871 se Prusko stalo částí sjednoceného Německa. Od 19. století město investovalo do rozvoje komunikací, a roku 1855 bylo otevřeno železniční spojení se Svídnicí. Na přelomu 19. a 20. století vznikla také lokální železnice.  Po druhé světové válce se změnil název z Rychbach na Dzierżoniów. V té době bylo vysídleno původní německé obyvatelstvo a nahrazeno obyvatelstvem polským, přesídleným z východních částí země, které byly připojeny k SSSR. Po válce opět došlo k rozvoji průmyslu, jak textilního, tak především elektrotechnického – vznikl závod Diora. Mezi lety 1975 a 1998 patřil Dzierżoniów do Valbřišské vojvodství.

Sport.

Nejvýznamnějším fotbalovým klubem ve městě je Lechia Dzierżoniów.

Dzierżoniów (do roku 1946 Rychbach, před rokem 1945 ) je město v Polsku. Leží v podhůří Sovích hor na řece Piławě. Je sídlem okresu Dzierżoniów a v roce 2011 mělo 34 952 obyvatel.

Dzierżoniów (, until 1946 Rychbach; ) is a town located at the foot of the Owl Mountains in southwestern Poland, within the Lower Silesian Voivodeship (from 1975–1998 in the former Wałbrzych Voivodeship). It is the seat of Dzierżoniów County, and of Gmina Dzierżoniów (although it is not part of the territory of the latter, since the town forms a separate urban gmina).


Popis a princip fungování.

Jízdní plocha kola má tvar odpovídající velmi přibližně výseku z rotačního hyperboloidu nebo soustavě komolých kuželů tak, aby se průměr kola směrem k vnějšímu okraji zmenšoval. Tento tvar kol zajišťuje stabilní vedení dvojkolí po kolejnicích i hladký průjezd obloukem. Pokud se dvojkolí posune za jízdy od osy koleje v příčném směru, začne se kolo vzdálenější od osy koleje odvalovat po větším průměru. Ujede proto za jednu otáčku delší vzdálenost než druhé kolo. V ideálním případě se dvojkolí staví v oblouku radiálně a projede jím bez smyků. Naopak v přímé koleji pak tato vlastnost způsobuje sinusový pohyb dvojkolí. Pokud je pojezd vozidla nevhodně konstruován, pokud vůle pohyblivých částí (zejména vedení dvojkolí) překročí jistou mez nebo pokud je účinek tlumení pohybů omezen, způsobí tento pohyb za „vhodných“ podmínek (rychlost, geometrická poloha koleje a její poruchy, tvar a opotřebení kolejnic) netlumené rozkmitání v příčném směru. Stabilizace kolejových vozidel během jízdy je velmi důležitá zejména při provozu moderních rychlovlaků typu TGV, AGV, Pendolino či Šinkansen.  Na vnitřní straně dvojkolí jsou obruče kol navíc opatřeny okolky. Ty slouží jako bezpečnostní prvek proti vykolejení a pro hladký průjezd kolejových spojek, kolejových výměn resp. výhybek a křížení.  Pro správnou funkci dvojkolí je důležitý jeho vztah k rozchodu koleje. Rozdíl rozchodu koleje a rozchodu dvojkolí udává šířku tzv. kolejového kanálu. Tolerance rozchodů musí být takové, aby se šířka tohoto kanálu nedostala do záporných hodnot. U dvojkolí se obvykle udává hodnota rozchodu jako vzdálenost mezi vnějšími okraji okolků 10 mm pod styčnou kružnicí. V praxi se zjišťuje tak, že se změří rozkolí, tj. vzdálenost vnitřních ploch věnců kol, a k této hodnotě se připočtou šířky okolků.  Pro normální rozchod, který se používá ve většině států a jeho jmenovitá hodnota je 1435 mm, platí podle vyhlášky UIC tyto hodnoty:  V obloucích malých poloměrů (u normálního rozchodu pod 300 m) se rozchod koleje rozšiřuje, aby byl zaručen hladký průjezd vozidel s více dvojkolími v jednom rámu – zejména se jedná o šestinápravová vozidla nebo parní lokomotivy.

Rozvor podvozku a setrvačnost.

Na hladký průjezd kolejového vozidla traťovými oblouky má také velký vliv pevný rozvor, t.j. konstrukční vzdálenost os krajních dvojkolí umístěných v jednom rámu bez možnosti natáčení. Při velkém pevném rozvoru se vozidlo v oblouku příčí, úhel náběhu vodícího kola roste (úhel mezi podélnou osou kola a osou kolejnice v místě styku), což vede ke zvýšení opotřebení a snížení bezpečnosti proti vykolejení. Kola se smýkají v příčném směru, okolek drhne o hlavu kolejnice, což způsobuje kromě opotřebení i nepříjemný hluk pozorovatelný zejména u tramvají. Ke zlepšení průjezdu obloukem se využívají různá opatření. U rámových lokomotiv šlo o běhouny a běžné podvozky, které naváděly pojezd do oblouku, u moderních vozidel je to především podvozkové uspořádání. Další opatření ke zlepšení průjezdu obloukem jsou zejména mazání okolků a natáčecí dvojkolí. Při použití natáčecích dvojkolí je zde nepříjemný důsledek – snížení stability chodu při vyšších rychlostech. Výsledná konstrukce je proto vždy kompromisem mezi těmito protichůdnými požadavky.  Zvláštní konstrukci má pojezd vlaků Talgo – samostatně uložená kola nezpůsobují sinusový pohyb a jednonápravové podvozky jsou v oblouku nuceně natáčeny do radiálního směru. Jednonápravovými podvozky se samočinným natáčením dvojkolí se vyznačují i motorové vozy ř. 810 a jejich rekonstrukce. Dvounápravová vozidla mívají větší vůle ve vedení dvojkolí, které taktéž umožňují alespoň částečné natočení dvojkolí. Ale u vedoucího dvojkolí (první ve směru jízdy) někdy dochází k opačnému natočení, což průjezd obloukem ještě zhoršuje.

Hnací a spřažená dvojkolí parních lokomotiv.

Hnací dvojkolí lokomotivy přenáší sílu parního stroje a tím vytváří tažnou sílu lokomotivy. Ojnice přitom působí na čepy hnacího dvojkolí umístěné excentricky vůči ose nápravy, tím dochází k převedení posuvného pohybu pístů na rotační pohyb dvojkolí. Tvar nápravy a umístění ojničních čepů jsou dány použitým parním strojem.  Spřažená dvojkolí jsou spojena s hnacím dvojkolím prostřednictvím spojnic. Zjednodušeně lze říci, že použití spřažených dvojkolí zvyšuje tažnou sílu lokomotivy. Spojnice bývají umístěné na vnějších stranách kol, a to i u lokomotiv s vnitřními válci, aby se nemusely i u spřažených dvojkolí používat výrobně složitější zalomené nápravy. V některých případech pohání parní stroj jalový hřídel a lokomotiva má pouze spřažená dvojkolí. Stejné uspořádání bývá použito i u spojnicových lokomotiv moderních trakcí – např. u východoněmecké lokomotivy řady V 60 (106).

Hnací dvojkolí pro ozubnicovou dráhu.

Pokud nemají kola pro ozubnicový pohon zvláštní uložení, má hnací dvojkolí pro ozubnicovou dráhu vložené ozubené kolo, které zapadá do ozubeného hřebene, zpravidla připevněného k pražcům v ose koleje. Další informace v článku Ozubnicová dráha.

Výrobci dvojkolí.

Výrobou dvojkolí, a to nejen železničních, ale i pro ostatní kolejovou dopravu, se v České republice zabývá bohumínská firma Bonatrans Group. Firma vznikla v roce 1999 oddělením Závodu železniční dvojkolí od firmy ŽDB. Závod železniční dvojkolí byl založen již roku 1965 v tehdy státním podniku Železárny a drátovny Bohumín.  Výrobce železničních dvojkolí v Evropě sdružuje Evropské sdružení výrobců dvojkolí.

Typické železniční dvojkolí se skládá ze dvou kol nalisovaných na nápravu. Obě kola jsou tak pevně mechanicky spojena s nápravou (železniční dvojkolí nemá žádný diferenciál tak jak jej známe třeba z náprav silničních vozidel). V kolejovém vozidle je dvojkolí uloženo pomocí valivých nebo, dnes již zřídka, i kluzných ložisek v ložiskových skříních.

A wheelset is the wheel–axle assembly of a railroad car. The frame assembly beneath each end of a car, railcar or locomotive that holds the wheelsets is called the bogie (or truck in North America). Most North American freight cars have two bogies with two or three wheelsets, depending on the type of car; short freight cars generally have no bogies but instead have two wheelsets.


Původ a dětství.

Markéta Parmská byla nemanželskou dcerou císaře Svaté říše římské a španělského krále Karla V. Její matkou byla Johana van der Gheynst, dcera výrobce tapiserií z flanderského města Oudenaarde. V dětství byla Markéta vychovávána v rodině dvorního kuchaře Andrého de Douvrin. Matka Johana se v roce 1525 provdala za brabantského výběrčího daní Jeana van der Dycke, s nímž měla několik dalších dětí. Karel V. svou bývalou milenku Johanu finančně podporoval až do její smrti v roce 1542. Kolem roku 1525, v době kdy se matka provdala, přišla Markéta do rezidence nizozemské místodržitelky v Mechelenu. Její prateta Markéta, na jejímž dvoře vyrůstal i její otec, a po pratetině smrti její teta Marie měly zaručit náležitou výchovu císařovy nejstarší dcery.

Vévodkyně z Florencie.

S otcem Karlem V. se Markéta poprvé setkala až v devíti letech. Tehdy jí byl zároveň představen i její budoucí manžel florentský vévoda Alexandr Medicejský, nemanželský syn papeže Klimenta VII. z rodu Medicejských. Žádoucí nevěsta s věnem 20 000 zlatých se měla stát vévodovou ženou ve dvanácti letech a posílit tak císařův vliv na papeže. Dne 7. ledna 1532 se Markéta s početným doprovodem vydala na více jak dvouměsíční cestu za svým nastávajícím manželem. Dne 16. dubna dorazila do Florencie, kde byla ubytována v Medicejském paláci a na její počest zde proběhly mnohé slavnosti. Z Florencie pokračovala v Alexandrově doprovodu do Říma, kam dorazila 5. května. V Římě byla přijata papežem Klimetem VII., jenž se k ní choval s velkou pozorností a navrhl, aby až do svatby setrvala ve Florencii. Tento návrh ovšem její nová pěstounka paní de Lannoy rázně odmítla a tak Markéta pokračovala do Neapole, kde strávila tři následující roky. Na zámku Pizzofalcone se měla naučit italštině a seznámit se se zvyky své nové vlasti. Císař se o její vzdělání velice zajímal, dokonce zanechal písemné pokyny k výchově své dcery, která se měla nadále podepisovat ""Margarita d'Austra"".  Svatební smlouva byla podepsána 28. února 1536. Manželství ale trvalo jen krátce. Alexandr Medicejský žil život plný milostných dobrodružství a zábav. V lednu 1537 byl za příslibem milostných dobrodružství vlákán do bytu svého příbuzného Lorenzina Pierfrancesca de' Medici a zde byl zavražděn. Markéta se tak v patnácti letech stala vdovou.

Druhé manželství.

Markétin otec Karel V. nalezl pro svou dceru velmi rychle nového ženicha. Tím se stal pro Markétu o několik let mladší chlapec Ottavio Farnese, vnuk nového papeže Pavla III. Svatební smlouva byla podepsána 12. října 1538. 4. listopadu 1538 se v Sixtinské kapli ve Vatikánu konala svatba. Tehdy již šestnáctiletá Markéta cítila ke svému nedospělému manželovi zpočátku odpor a dávala mu to také zcela nepokrytě najevo.  Teprve v průběhu roku 1539 se jejich vztahy trochu zlepšily, a to poté, co Karel V. své dceři v dopisech opakovaně domlouval. V té době zajistil papež pro svého vnuka a jeho ženu titul vévody a vévodkyně z Camerina. Vévodu z Camerina Ottavia Farnese vzal císař dokonce na válečnou výpravu do Alžíru, kde se mohl Markétin manžel osobně vyznamenat v boji. Z Alžíru se Ottavio vrátil ke své ženě roku 1543 a jejich setkání prý bylo radostné. Markéta se poté usadila v Medicejský palác v Římě, který nechala nově zařídit. Věnovala se převážně duchovní a charitativní činnosti, v čemž jí pomáhal její zpovědník Ignác z Loyoly. V roce 1545 se Markéta a její manžel vzdali ve prospěch papeže Pavla III. vlády ve vévodství Camerino a výměnou za něj získali vévodství Castro.  27. srpna 1545 se Markétě a Ottaviovi narodila dvojčata Karel a Alessandro (Karel zemřel již roku 1549). V roce 1550 získal Ottavio Farnese a jeho žena Markéta titul vévody a vévodkyně z Parmy. Ottavio si však dělal nároky i na titul vévody z Piacenzy, jelikož jeho otec Pier Luigi Farnese držel za svého života oba tyto tituly a Ottavio se jich jako právoplatný dědic nehodlal vzdát. Piacenzu však tehdy držel ve svých rukou císař Karel V. Ottavio Farnese se tedy spojil s francouzským králem Jindřichem II. proti svému tchánovi Karlovi V., čímž nahněval nejen císaře a svou manželku, ale také papeže Julia III. Po neúspěšném obléhání Parmy a mnoha jednáních byl Ottavio v roce 1552 opět potvrzen parmským vévodou. V roce 1556 pak nový španělský král Filip II. potvrdil svou polorodou sestru Markétu a jejího manžela Ottavia také jako vévodkyni a vévodu z Piacenzy. Císař a král Filip II. si ale pojistil budoucí politickou věrnost svých příbuzných tím, že je donutil, aby na jeho královský dvůr poslali na vychování svého jediného syna Alessandra Farnese, s čímž se Markéta jen těžko smiřovala.

Místodržící v Nizozemí.

V roce 1557 se Markéta přestěhovala z Parmy do Piacenzy. Poté, co jí byl odňat její jedenáctiletý syn, už zřejmě neměla další zájem na soužití s manželem, který sídlil nadále v Parmě. V Piacenze se věnovala výstavbě paláce Farnese a vedla rozsáhlou korespondenci s manželem, bratrem Filipem II., synem Alessandrem, papežem a dalšími osobnostmi té doby. Po smrti svého otce Karla V. v roce 1558 se nervově zhroutila. Po několika měsících se její zdravotní stav zlepšil a tak mohla přijmout nabídku svého bratra Filipa II. a stát se španělskou místodržitelkou ve svém rodném Nizozemí.  28. července 1559 ji Filip II. slavnostně přivítal v Gentu a 7. srpna ji představil shromážděným nizozemským generálním stavům. Markéta tehdy ještě netušila, že bratr v ní chce mít jen reprezentativní osobnost, která se bude bezpodmínečně řídit jeho přáními a představami. Skutečnou moc v Nizozemí držel v rukou především Filipův věrný biskup Antoine Perrenot de Granvelle, který měl za úkol spravovat bohaté nizozemské provincie tuhou a centralizovanou vládou. Veškeré politické problémy následujících let byly nakonec také přičteny právě jemu a Antoine Perrenot de Granvelle, nyní již arcibiskup v Mechelen, kardinál a primas Nizozemí musel v roce 1564 odstoupit a opustit zemi.  O dva měsíce později (18. března 1564) se přední nizozemští šlechtici objevili před Markétou a přednesli staré požadavky: společnou poradu generálních stavů, reorganizaci finanční správy a posílení moci guvernérů provincií na úkor ústřední správy. Zároveň žádali také větší náboženskou toleranci vůči protestantům a omezení moci inkvizice. Všechny tyto přednesené požadavky byly v rozporu s politikou Filipa II., ale Markéta se rozhodla nizozemskou šlechtu podporovat i navzdory svému bratrovi. Filip II. žádnému z požadavků nevyhověl.

Nizozemská revoluce.

Filipovo odmítnutí nizozemských požadavků vyvolalo v zemi neklid a protestanti získali v boji proti nebezpečné španělské inkvizici spojence i v řadách katolíků. Tak vznikl v Bruselu šlechtický Svaz dohody, jehož členy byli příslušníci obou náboženství. 5. dubna 1566 předala delegace Svazu dohody místodržitelce petici požadující další jednání s Filipem II. Filip ale považoval Svaz dohody za spolčení zrádců a odmítal s jeho členy jednat. Vypukla tzv. Nizozemská revoluce.  Po mnoha měsících násilí a bojů uprchl ze země Vilém I. Oranžský a situace se opět zklidnila. Všude v zemi byla obnovena autorita vlády. Markéta navrhla Filipu II., aby byli popraveni pouze vůdci vzpoury, ale lidu aby byla udělena milost. Dále mu navrhla svolání generálních stavů a zmírnění náboženských zákonů. Filip II. však neměl pro její mírnost pochopení, jelikož jeho cílem bylo omezení moci generálních stavů a nastolení jen jednoho náboženství, a to katolicismu. Filip II. tedy vyslal do Nizozemí španělské vojsko pod velením Fernanda Alvareze de Toleda, vévody z Alby, aby v zemi sjednalo pořádek. Alba získal od krále rozsáhlé pravomoci a rozpoutal v zemi zatýkání a popravy.  Markéta se cítila ponížená a zcela bezmocná. Rozhodla se tedy svou funkci místodržitelky složit a 30. prosince 1567 opustila Brusel. 1. února 1568 dorazila do Piacenzy. V Parmě se pak po dlouhé době znovu setkala se synem Alessandrem, s jeho manželkou Marií Portugalskou (vnučkou portugalského krále Manuela I.) a se svou vnučkou. Poté Markéta odcestovala na své statky v Abruzzu ve střední Itálii.

Návrat do Nizozemí.

Ve španělském Nizozemí probíhala zatím krutá a tvrdá vláda místodržícího Fernanda Alvareze de Toleda, vévody z Alby, a to až do roku 1576, kdy se stal místodržícím Don Juan de Austria. Don Juan de Austria byl polorodým bratrem krále Filipa II. a Markéty Parmské a stejně jako Markéta Parmská měl i on nemanželský původ. Don Juan udržoval se svým královským bratrem i sestrou Markétou velmi přátelské vztahy a po svém jmenování místodržícím si často se sestrou dopisoval a žádal ji o radu.  Po smrti Dona Juana de Austria († 1578) požádal Filip II. svou sestru, aby se vydala do Nizozemí a dokončila úkoly a plány, které Don Juan započal. Z toho však sešlo. V Nizozemí se zatím stal prozatímním místodržitelem a generálním kapitánem Markétin syn Alexandr Farnese. Situace v zemi byla stále dramatičtější a katolické provincie Hainault, Arras a Flandry se rozhodly za každou cenu chránit katolické náboženství. Za to požadovaly, aby se místodržícím v těchto provinciích stal Nizozemec nebo Habsburk, a španělské vojsko aby opustilo zemi. Poté povstalé provincie vyhlásily utrechtskou unii a panovníkem zvolili Františka, vévodu z Anjou. Protestantské provincie Holland a Zeeland držel pevně v rukou Vilém I. Oranžský. Markéta Parmská byla situací v Nizozemí zneklidněna, a tak opustila své italské země a vydala se za synem. Ten ji ale vůbec nepřivítal s nadšením a vyčetl jí, že její přítomnost v Nizozemí celou situaci jen komplikuje. Alexandr Farnese odmítal poslouchat rady své matky a začal dokonce odmítat i rozkazy svého strýce Filipa II. Filip II. ale nakonec potvrdil Alessandra Farnese ve funkci generálního kapitána a generálního místodržitele v Nizozemí a bylo to rozhodnutí, kterého král určitě nelitoval. Alexandr Farnese dobyl roku 1584 Flandry, 1585 Brusel a Antverpy a deset dalších měst se mu podřídilo dobrovolně. Jižní Nizozemí zůstalo nadále zachováno španělské koruně. Markéta se usmířila se synem a roku 1583 opustila Nizozemí, v Parmě se ještě jednou a naposledy setkala s manželem Ottaviem a odplula do Ortony a Mare, své abruzzské državy.

Poslední léta života.

Stárnoucí Markéta se v posledních letech svého života věnovala rozvoji města Ortona a dobročinné činnosti. Na podzim roku 1585 těžce onemocněla, zřejmě se jednalo o rakovinu, a sepsala poslední vůli. Většinu majetku odkázala synu Alexandrovi, ale myslela i na ostatní příbuzné, na členy svého dvora a na své poddané. Zemřela 18. ledna 1587 a pochována byla v Piacenze, v benediktinském kostele San Sesto.

Markéta Parmská (5. července 1522, Oudenaarde, Belgie – 18. ledna 1586, Ortona, Itálie) byla vévodkyně z Florencie (1536 – 1537), vévodkyně z Parmy (od roku 1550) a Piacenzy (od roku 1556) a místodržitelka Nizozemí v letech 1559 – 1567.

Margaret of Parma (; 5 July 1522 – 18 January 1586) was Governor of the Netherlands from 1559 to 1567 and from 1578 to 1582. She was the illegitimate daughter of the then 22-year-old Holy Roman Emperor Charles V and Johanna Maria van der Gheynst. She was a Duchess of Florence and a Duchess of Parma and Piacenza by marriage.


Herečka.

Ačkoliv pocházela ze tří dětí, jednalo se o jedinou dceru jejích rodičů, neboť měla dva bratry. Už okolo šesti let se začala zajímat o herectví a varování rodičů ji v tom nejspíše ještě utvrdilo. V osmnácti letech se připojila k ansámblu Hoftheateru v Berlíně, kde byla brzo úspěšná. V Německu ovšem zůstala jen několik měsíců, protože vyslyšela nabídku z městského divadla ve Vídni.  V roce 1879 se provdala za uherského aristokrata Nikolase Kiss de Ittebe, v roce 1880 se jim narodil syn Anton, ale dlouho spolu nežili. Na krátký čas se objevila v New Yorku, pak se natrvalo vrátila do vídeňského Hofburgtheateru. Stala se jednou z nejoblíbenějších rakouských hereček. Na odpočinek odešla v roce 1900.

Milenka císaře Františka Josefa I..

Její vystoupení na Světové výstavě ve Vídni v roce 1885 přilákalo pozornost císaře Františka Josefa I. Císařova manželka Alžběta Bavorská zvaná Sissi si císařova zájmu o ni zřejmě všimla a protože v té době už se s manželem značně odcizili, podporovala jejich vzájemný vztah. Postupně se z nich stali přátelé a snad i milenci. Jistě nebyla jedinou císařovou milenkou, jménem je však známá jen ona a Anna Nahowská, jeho dřívější milenka. Zřejmě byl i otcem dcery Nahowské, Heleny, která se později vdala za skladatele Albana Berga.  Kateřina Františka Josefa navštěvovala takřka denně, zvláště po tragické smrti jeho syna Rudolfa i císařovny Alžběty. Jejich vztah vydržel až do jeho smrti v roce 1916. Byl jí dopřán luxusní život a císař za ni platil i útraty v kasinech, která ráda navštěvovala. Žila v domě na Gloriettegasse, blízko Schönbrunnu, a v paláci na Kärntner Ringu.  Ke konci života byla silně nábožensky založena. Když v roce 1940 ve věku 87 let zemřela, byla pochována na Hietzingském hřbitově ve Vídni.

Kateřina Schrattová (11. září 1853, Baden (Dolní Rakousy) – 17. dubna 1940, Vídeň) byla herečka rakouského Burgtheateru, milenka rakouského císaře a českého a uherského krále Františka Josefa I.

Katharina Schratt (11 September 1853 – 17 April 1940) was an Austrian actress who became "the uncrowned Empress of Austria" as a "confidante" of Emperor Franz Joseph.


Fosforylace proteinů.

Historie.

V roce 1906 Phoebus A. Levene v Rockefellerově ústavu pro lékařský výzkum identifikoval fosfát v bílkovině vitellin, a v roce 1933 Fritz Lipmann objevil fosfoserin v kaseinu. Nicméně trvalo dalších 20 let, než Eugene P. Kennedy popsal první "enzymatickou fosforylaci proteinů".

Funkce.

Reverzibilní fosforylace proteinů je důležitý regulační mechanismus, který se vyskytuje u prokaryotických i eukaryotických organismů. Kinázy fosforylují bílkoviny a fosfatázy bílkoviny defosforylují. Mnohé enzymy a receptory jsou ve stavu "zapnutý" nebo "vypnutý" prostřednictvím fosforylace a defosforylace. Reverzibilní fosforylace vede ke konformačním změnám struktury mnohých enzymů a receptorů, které způsobují aktivaci nebo deaktivaci. Fosforylace se v eukaryotických proteinech obvykle vyskytuje na aminokyselinách serin, threonin, tyrosin a histidinových zbytcích. Histidinová fosforylace eukaryotických proteinů je častější než fosforylace na tyrosinu. V prokaryotických bílkovinách dochází k fosforylaci zbytků aminokyselin serin, threonin, tyrosin, histidin, arginin nebo lysin. Přidáním fosfátových iontů (HPO) na polární R skupiny aminokyselinových zbytků se mohou změnit hydrofobní části proteinu na polární a extrémně hydrofilní část molekuly. Tímto způsobem je možné zavést konformační změnu ve struktuře proteinu prostřednictvím interakce s jinými hydrofobními a hydrofilními částmi proteinu. Jeden takový příklad regulace je fosforylace p53 tumor supresorových proteinů. Protein p53 je silně regulován a obsahuje více než 18 různých míst fosforylace. Aktivace p53 může vést k zástavě buněčného cyklu, který může být obrácen a za určitých okolností může vést k apoptotické buněčné smrti. Tato aktivita se vyskytuje pouze v situacích, kdy jsou buňky poškozené, nebo je u zdravých jedinců narušená jejich fyziologie. Po deaktivačním signálu je protein znovu defosforylován a přestane fungovat. Aktivace fosforylací je mechanismus, který se vyskytuje v mnoha formách přenosu signálů, jako například způsob, jakým se světlo zpracovává ve světločivných buňkách sítnice.  Regulační role fosforylace:

Signální dráhy.

Objasnění komplexní signální dráhy fosforylace může být obtížné. V buněčných signálních drahách protein A fosforyluje protein B a protein B pak fosforyluje protein C. Nicméně, v jiných signálních drahách protein D fosforyluje protein A, nebo fosforyluje protein C. Globální přístupy jako je fosfoproteomika (což je studium fosforylovaných proteinů prostřednictvím proteomiky v kombinaci s hmotnostní spektrometrií), byly využity k identifikaci a kvantifikaci dynamických změn fosforylovaných proteinů v průběhu času. Tyto techniky jsou důležité pro systematickou analýzu komplexních fosforylačních sítí. Byly úspěšně použity k identifikaci dynamických změn ve stavu fosforylace na více než 6000 místech po stimulaci epidermálním růstovým faktorem.  Jiný přístup k pochopení fosforylačních sítí je na základě měření genetické interakce mezi více fosforylovanými proteiny a jejich cíli. To ukazuje zajímavé opakující se vzorce interakcí tzv. síťové motivy.

Místa proteinové fosforylace.

Existuje tisíce různých fosforylačních míst v dané buňce, protože:  Fosforylace jakéhokoli místa na daném proteinu může změnit funkci nebo lokalizaci tohoto proteinu. Například, pokud je aminokyselina Serin-473 ("S473") v proteinu AKT fosforylována, protein kináza B je funkčně aktivní jako kináza. Pokud protein kináza B není fosforylována, je to neaktivní kináza.

Typy fosforylace.

Uvnitř bílkoviny může dojít k fosforylaci na několika aminokyselinách. Fosforylace na serinu je nejčastější, hned za ním následuje threonin. Tyrosinová fosforylace je poměrně vzácná. Vzhledem k tomu, že tyrosin-fosforylované proteiny je poměrně snadné purifikovat pomocí protilátek, jsou fosforylace prostřednictvím tyrosinu poměrně dobře prozkoumané. Fosforylace histidinu a aspartátu se vyskytují hlavně u prokaryot jako součást dvousložkové signalizace. V některých specifických případech se může vyskytovat také v signálních drahách u eukaryot.

Detekce a charakterizace.

Protilátky mohou být použity jako výkonné nástroje pro detekci toho, zda je protein na určitém místě fosforylován. Protilátky vážou a detekují konformační změny vyvolané fosforylací proteinů. Tyto protilátky se nazývají fosfo-specifické. Nyní jsou k dispozici stovky těchto protilátek. Jsou to důležité biochemické nástroje a to jak pro základní výzkum, tak pro klinické diagnózy.

Posttranslační modifikace.

PTM (Posttranslační modifikace) izoformy jsou snadno zjistitelné na 2D gelu. Fosforylace nahrazuje neutrální hydroxylové skupiny na serinech a threoninech nebo tyrosinech za negativně nabité fosfátové skupiny s pKs kolem 1.2 a 6.5. Pod pH 5,5 fosfáty přidají jeden záporný náboj, u pH 6,5 přidávají 1,5 záporného náboje, nad pH 7,5 přidávají 2 záporné náboje. Relativní množství každé izoformy může být také snadno a rychle určeno z intenzity zbarvení na 2D gelu. V některých velmi specifických případech, je možné detekovat fosforylaci jako posun v proteinu. Tuhle elektroforetickou pohyblivost lze provádět pomocí jednoduchých 1-rozměrných SDS-PAGE gelů, jak je to popsáno například pro transkripční koaktivátor v článku Kovacs et al. Většina fosforylačních míst, pro které byly tyto mobilní posuny popsány spadají do kategorie SP a TP míst. (tj. prolinové zbytky následované fosforylovanými serinovými nebo threoninovými zbytky). Nedávné rozsáhlé analýzy hmotnostní spektrometrie byly použity k určení místa fosforylace proteinů. Za poslední 4 roky, desítky studií zveřejnily každou identifikaci tisíců míst, z nichž dříve mnohé nebyly popsány. Hmotnostní spektrometrie je ideální pro takové analýzy, pro které přidávání fosforylace vede ke zvýšení množství proteinů a fosforylovaného zbytku. Nicméně, pokročilé, vysoce přesné hmotnostní spektrometry jsou u těchto studií nezbytné, což představuje omezení pouze na laboratoře s nejmodernějšími hmotnostními spektrometry.  Podrobná charakterizace lokalit fosforylace je velmi obtížná, a kvantifikaci proteinů fosforylací pomocí hmotnostní spektrometrie vyžaduje vnitřní standardní přístupy s použitím izotopů Relativní kvantifikaci lze získat s různými diferenciálními technologiemi, například označování prostřednictvím izotopů. Existuje také několik kvantitativních metod proteinové fosforylace, včetně fluorescenčních a imunologických, FRET, TRF, fluorescenční polarizace, fluorescenční spektroskopie, gelová retardační analýza (EMSA), bead-based detekce (metoda pozostávající ze třech prvků: kulička (průměrem 5,6-micromů), oligomerní zachycovací sondy připojené k povrchu a tři fluorofory pro multiplexní detekci), cell-based metody (metody založené na bázi buněčných testů se vztahují na některý z řady různých experimentů založených na použití živých buněk. Tyto metody můžou obsahovat různé testy, které měří proliferaci buněk, toxicitu, motilitu, měřitelnou výrobu produktu, a morfologii buněk. Cell-based testy nabízejí přesnější vyjádření reálného života v modelu, protože jsou používány živé buňky, a také nabízejí možnost dynamického experimentu prostřednictvím sledování množství nebo chování živých buněk).

Jiné druhy.

ATP, "vysoce energetické" výměnné médium v buňce, je syntetizováno v mitochondriích přidáním třetí fosfátové skupiny na ADP v procesu nazvaném oxidační fosforylace. ATP je také syntetizováno během procesu glykolýzy. Další způsob tvorby ATP je syntetizace na úkor sluneční energie v procesu fotofosforylace v chloroplastech rostlinných buněk. Fosforylace cukrů je často první fáze jejich katabolismu. To umožňuje buňkám hromadit cukry, protože fosfátová skupina brání molekulám difundovat zpátky přes jejich transportéry. Dále existuje tzv. substrátová fosforylace, při které vznikne ATP mimo dýchací řetězec(např.: z GTP vznikající v Citrátovém cyklu, při glykolýze, apod...).

Fosforylace je adice fosfátových skupin (PO) na proteiny nebo jiné organické molekuly. Může měnit strukturu proteinů v enzymech a tím i jejich funkci a činnost. Fosforylace proteinů hraje významnou roli v celé řadě buněčných procesů. Z tohoto důvodu se stává předmětem řady biochemických výzkumů.

In chemistry, phosphorylation of a molecule is the attachment of a phosphoryl group. Together with its counterpart, dephosphorylation, it is critical for many cellular processes in biology. Protein phosphorylation is especially important for their function; for example, this modification activates (or deactivates) almost half of the enzymes present in Saccharomyces cerevisiae, thereby regulating their function. Many proteins (between 1/3 to 2/3 of the proteome in eukaryotes) are phosphorylated temporarily, as are many sugars, lipids, and other biologically-relevant molecules.


Počátky akrobatického lyžování v Česku.

Ve dnech 22. a 23.9.1984 bylo prvně v historii Československého sportu vzato na oficiálních místech na vědomí akrobatické lyžování jako rovnocenné sportovní odvětví a byly podniknuty první kroky k oficiálnímu schválení tohoto sportu v ČSSR. Stalo se tak na zasedání předsednictva výboru Svazu lyžování ÚV ČSTV v Banské Bystrici ve dnech 22-23.září 1984 – byly vydány první pokyny ohledně masového rozvoje LA, její organizace a řízení.

Disciplíny akrobatického lyžování.

Všechny disciplíny jezdí jak muži tak ženy. Každé 2 roky se koná mistrovství světa a existuje i světový pohár. Na Zimních olympijských hrách 2010 se i skikros stal olympijskou disciplinou. Již předtím se olympijskými sporty staly akrobatický sjezd neboli jízda v boulích (, 1992) a akrobatické skoky (, 1994). Na Zimních olympijských hrách 2014 se nově objevil také slopestyle a závody na U-rampě (). Na ZOH 2022 bude nově zařazena disciplína big air (jiná varianta akrobatických skoků).

Jízda v boulích (akrobatický sjezd).

Závodní trať je rozdělená na sekce s boulemi a 2 skoky. Závodníci musí sjet nejen rychle (20 % výsledku) a odskákat kvalitní triky na skocích (taktéž 20 % výsledku), ale hlavně musí boulemi projet technicky čistě, bez pádu, úhledně a s lehkostí (60 % výsledku). ČR špičkově reprezentovali Nikola Sudová a Daniel Honzig.

Akrobatické skoky.

Závodníci skáčí na speciálních můstcích a předvádí skoky s manévry, salta a salta s vruty. Rozhodčí hodnotí provedení, výšku a délku skoku a dopad. Známka je pak násobena koeficientem obtížnosti skoku. Nejúspěšnější český reprezentant historie je Aleš Valenta.

Skikros.

Skikros je disciplína, kde se 4 nebo 6 závodníků pustí ze svahu dolů a na točité trati se každý snaží dojet do cíle dřív než soupeř - nejrychlejší vyhrává. Českou republiku mimo jiné reprezentoval několikanásobný mistr světa Tomáš Kraus.

Slopestyle.

Slopestyle (jízda ve snowparku) je disciplína, při níž závodník sjíždí trať s umělými překážkami, na nichž se snaží udělat co největší množství co nejobtížnějších triků. Důraz je kladen na různorodost triků, která má při hodnocení přednost před opakováním jednoho vysoce obtížného triku.

U-rampa.

Při jízdě v U-rampě závodníci sjíždí hluboké koryto s cca 5 metrů vysokými stěnami a snaží se při každém skoku získat body za co nejobtížnější triky.

Akrobatické lyžování () je sport, který se skládá ze šesti olympijských disciplín: akrobatické skoky, jízda v boulích, skikros, slopestyle, U-rampa a big air. Dříve mezi ně spadal i balet na lyžích (acroski), který už ale není pořádán na vrcholové úrovni.

Freestyle skiing is a skiing discipline comprising aerials, moguls, cross, half-pipe, slopestyle and big air as part of the Winter Olympics. It can consist of a skier performing aerial flips and spins, and can include skiers sliding rails and boxes on their skis. It is also commonly referred to as freeskiing, jibbing, as well as many other names around the world.


Charakteristika díla, historie vzniku.

Rukopis, na němž Bach pracoval od počátku čtyřicátých let 18. století, má podobu čtyřhlasé partitury, většinou bez udání temp, dynamiky či jiných pokynů pro interpretaci. Tiskem byl vydán Bachovými syny až po otcově smrti, v r. 1751. Známa je ale i starší verze (takzvaný Berlínský autograf) a opisy některých částí. Celý cyklus vyrůstá z jednoho základního tématu v d moll, které je ve srovnání s méně rozsáhlou Hudební obětinou jednodušší a zvoleno tak, aby bylo možné co nejdokonaleji uplatnit veškeré techniky kontrapunktického umění.

Nejčastěji diskutované otázky.

Umění fugy je vrcholem barokní polyfonie a jedním z nejdokonalejších hudebních celků všech dob. Zároveň ale jen málokteré Bachovo dílo bylo tak často předmětem diskusí a sporů. Argumentace se mnohdy odvíjí spíše ve spekulativní rovině a používá absolutních ostrakizujících soudů, zejména pokud jde o osobnost muzikologa Wolfganga Graesera. Nezpochybněn zůstává ale fakt, že Graeser převratně přispěl ke znovuobjevení Umění fugy hudební veřejností. Účelové interpretace nezůstal během polemiky ušetřen ani základní historický zdroj - první vydání Umění fugy z roku 1751 - a některé další prameny.  Dílo bylo dlouho považováno za teoretickou práci, určenou pouze ke studiu. Vědecké spory se tedy týkaly nejprve otázky, zda je vůbec možné Umění fugy provést, a dále zejména instrumentace, pořadí a autenticity jednotlivých částí cyklu a také problému, zda a jak rekonstruovat závěrečnou Fugu a 3 soggetti, před jejímž dokončením Bach zemřel.

Instrumentace.

V rukopisu Umění fugy není Bachem uveden žádný konkrétní nástroj (s výjimkou často diskutované verze Contrapunctu XIII). Známý holandský cembalista Gustav Leonhardt vyslovil v roce 1952 jako jeden z prvních názor, že cyklus byl psán pro klávesový nástroj, nejspíše pro cembalo. Nejčastěji citovaným argumentem je skutečnost, že dílo jako celek je možno na cembale provést, a dále i fakt, že se polyfonní skladby pro klávesové nástroje zaznamenávaly obdobným způsobem partiturní notace. Zároveň se však připouští, že některé části Umění fugy přesahují možnosti jediného nástroje a že faktura řady fug svědčí spíše ve prospěch varhan.  Již od roku 1927, kdy bylo dílo zásluhou Wolfganga Graesera poprvé provedeno, a to ve verzi pro více nástrojů a nástrojových skupin, se však diskutuje i o jiných možnostech instrumentace, které by - při respektování Bachova notového textu - dokonaleji ozřejmily jednotlivé hlasy a jejich souvztažnosti, a tím i celou složitou stavbu díla. Umění fugy bylo tak již nastudováno v nejrůznějších nástrojových kombinacích, v orchestrálních i komorních verzích (například pro 2 klavíry, 2 cembala, smyčcové kvarteto aj.). Je prestižní součástí repertoáru všech významných interpretů staré hudby, od cembalistů a varhaníků až po ansámbly, včetně předních reprezentantů autentické interpretace.  V Československu Umění fugy podle autentických pramenů poprvé souborně provedl a nahrál Munclingerův ansámbl Ars rediviva (1966 a 1979), obě nahrávky pro Supraphon.

Jednotlivé části Umění fugy.

Stejně jako o instrumentaci diskutuje se i o pořadí jednotlivých částí cyklu. Důvodem je zejména skutečnost, že toto pořadí není v základních historických zdrojích (tedy ve vydání z r.1751 a v tzv. Berlínském autografu) stejné.  První vydání z r.1751 obsahovalo tyto části:  Nejčastějšími tématy polemik jsou čtyřhlasá verze třinácté fugy, určená pro 2 claveciny, která je v prvním vydání z roku 1751 zařazena za Contrapunctus XIII, a závěrečný čtyřhlasý chorál, který Bach podle dobových svědectví diktoval na smrtelném loži a který byl v prvním vydání připojen za nedokončenou Fugu a 3 soggetti. Některé názory (např.Christoph Wolff) chorál odmítají jako stylově nekompatibilní, ale zároveň nezavrhují pokusy rekonstruovat (dokomponovat) chybějící část závěrečné fugy a dokonce vyslovují domněnku, že Bach tuto fugu dokončil na jiné stránce rukopisu, která se ztratila. O rekonstrukci závěru Fugy a 3 soggetti se pokusila již řada hudebníků a muzikologů včetně Huga Riemanna, Helmuta Walchy či Zoltána Göncze.  Podle slov Bachova žáka Johanna Friedricha Agricoly v nekrologu z r.1754 měla celý cyklus dovršit ještě další fuga se čtyřmi tématy, jako syntéza předchozích ("Seine letzte Krankheit hat ihn verhindert, seinem Entwurfe nach, die vorletzte Fuge völlig zu Ende zu bringen, und die letzte, welche 4 Themata enthalten, und nachgehends in allen Stimmen Note für Note umgekehrt werden sollte, auszuarbeiten." - "Jeho poslední nemoc mu zabránila, aby, podle svého náčrtu, zcela dokončil předposlední fugu a aby vypracoval tu poslední, která měla obsahovat čtyři témata a být postupně ve všech hlasech notu za notou obrácena."). Zde se znovu nabízí Graeserova teze centrální symetričnosti půdorysu Umění fugy, tím spíše, že Bach v závěrečném období svého života tímto způsobem přepracoval jiný, menší cyklus ("Canonische Veränderungen über Vom Himmel Hoch"). Odpůrci této teorie interpretují dvě fugy, o nichž Agricola píše, jako dvě části Fugy a 3 soggeti. Nejpodrobněji informuje o celé problematice pětisvazkové dílo Waltera Kolnedera "Die Kunst der Fuge – Mythen des 20. Jahrhunderts". Připomíná zároveň skutečnost, že základním pramenem zůstává vydání z r.1751, uskutečněné pod dohledem Bachových synů, zejména Carla Philippa Emanuela, který Umění fugy chápal nejen jako dovršení umělecké, ale i lidské cesty svého otce. Z tohoto pohledu není chorál jen dodatkem, „náhradou“ za nedokončenou fugu, ale i symbolickým uzavřením celku, jedním z možných řešení, o němž Milan Munclinger napsal: "... Dnes již nemůžeme zjistit, bylo-li to Mistrovo přání - rozhodně to bylo řešení citlivé a i hudebně působivé: vždyť na ten do prázdna doznívající takt tenorového partu nedokončené fugy navazuje chorál v témže hlase i tónině a dává tragickému (z našeho dnešního pohledu) torzu smířlivé vyznění, velmi „bachovské“: ve třech hlasech se chorální téma v úryvcích stále vrací, kánonicky zpracováváno vždy se svým obratem (jako v některých číslech Umění fugy) - jako neodbytná myšlenka, skládající jednotlivé úryvky v jediný proud, jediný smysl: ve vrchním hlase zní melodie duchovní písně „Před Tvůj trůn tímto předstupuji“ („Vor Deinen Thron tret ́ ich hiermit“)... Dodnes ještě neutichly „učené“ spory o tom, je-li Umění fugy jen dílem teoretickým nebo živou hudbou... Existuje více než sto zpracování díla, která „přebudovávají“ původní pořadí čísel; každé takové řešení je provázeno vědeckým zdůvodněním a každé je jiné... Jen jednotlivé hlasy nádherných a dokonalých kontrapunktů se rozvíjejí před našima očima k neslýchaně bohatému, a přece pevnou zákonitostí předem přesně určenému životu. Takovou hudbu můžeme dnešnímu posluchači odpovědně tlumočit jedině tehdy, budou-li všechny prostředky reprodukce vycházet pouze z vnitřního dění hudby, z jejího nejvlastnějšího obsahu, aby jen jim zas nazpět sloužily. Vše ostatní - hledání „efektu“, „barev“, „osobitosti pojetí“ - jen odvádí pozornost posluchače něčím vnějším nebo svévolně z vnějšku vneseným od skutečné podstaty díla. Tím větší pozornost je ovšem nutno věnovat smyslu každé hudební fráze, každého vstupu nebo obratu. Hudba Umění fugy nezná „výplně“ nebo prázdné figurace: každá nota má v kontextu svůj přesný význam a jednotlivé hlasy jsou na sebe vázány ve složitých, stále proměnlivých vztazích melodických a rytmických; na jejich vystižení závisí životnost, poutavost a především pravdivost provedení... Myslím, že před interpretem této hudby nestojí úkol „zpestřovat“ ji a učinit ji „zajímavější“, nýbrž pokorně tlumočit co nejvíce z jejího překypujícího bohatství. To samo je úkolem dostatečně velkým." (Průvodní slovo Milana Munclingera k nahrávce Ars rediviva z roku 1979).

Recepce.

Prvního vydání se - podle poznámek C.P.E.Bacha - prodalo během následujících pěti letech jen třicet kusů. V letech 1801 a 1802 vyšlo Umění fugy v Paříži a v Curychu. V r.1838 vydal dílo Carl Czerny ve spolupráci se známým hudebním nakladatelstvím Peters. O třicet let později se objevilo vydání pro varhany. V polovině 20.století se již pozornost zaměřovala na speciální problematiku, např. srovnání historických zdrojů a pozdějších vydání. Vycházely ale také další verze pro smyčcový kvartet, smyčcový orchestr, pro komorní obsazení s autentickými nástroji a podobně.  Bachovo Umění fugy inspirovalo řadu umělců v oblasti hudby a baletního umění, výtvarného umění, literatury a filmu.  Jedna z nejznámějších reminiscencí je součástí Mozartových preludií k Bachovým fugám ("Sechs Präludien und Fugen für Streichtrio", KV 404 a). Byly napsány kolem roku 1782 a zpracovávají tři fugy z "Dobře temperovaného klavíru" ("Wohltemperiertes Klavier"), jednu ze sonát pro varhany, Contrapunctus VIII z Umění fugy a také fugu Bachova syna Wilhelma Friedemanna. Celý cyklus i jeho jednotlivé části nahrálo mnoho významných komorních ansámblů, např. Trio Pasquier nebo Trio Grumiaux. V Československu dílo souborně provedla Munclingerova Ars rediviva.  Témata Fugy a 3 soggetti zpracoval ve své "Fantasia contrappuntistica" Ferruccio Busoni.

Literatura.

Autory nejstarších studií o Umění fugy jsou např. Moritz Hauptmann (1841), James Higgs (1877) nebo Hugo Riemann (1894). Mezi odbornými publikacemi 20. století si stále zachovává svůj prvořadý význam studie Waltera Kolnedera.  Výběr z literatury (řazeno chronologicky):

Významné interpretace.

Umění fugy patří spolu s Hudební obětinou k nejzávažnějším, ale také velmi složitým hudebním dílům. Každé nové nastudování hledá většinou vlastní řešení, vyžadující rozsáhlé odborné znalosti a podrobné studium pramenů. Patrně nejstarším zvukovým záznamem vůbec je nahrávka Rothova kvarteta z roku 1935.  Jiné významné nahrávky (podle obsazení, řazeno chronologicky, v závorce uveden rok):  Gunnar Johansen (1952), Gustav Leonhardt (1953; 1969 +Bob Van Asperen), Kenneth Gilbert (1989), Ton Koopman (1996 +Tini Mathot), Pieter Dirksen (2002), Sébastian Guillot (2006)  Charles Rosen (1967), Tatiana Nikolayeva (1992), Walter Riemer (2006) - nahrávka na kladívkové křídlo mozartovského období  Helmut Walcha (1956), Glenn Gould (1962, pouze část), Lionel Rogg (1970), Marie-Claire Alainová (1974), Herbert Tachezi (1977), André Isoir  Roth Quartett (1934-5), Quartetto Italiano (1985), Juilliard String Quartet (1989), Keller Quartett (1998), Emerson Quartet (2003)  Hermann Scherchen (1949, Orchestre de Radio Beromunster, History, International Music Company; 1965, Orchestre de la RTSI Lugano, Accord; 1965, Wiener Symphoniker+ Wiener Rundfunkorchester, Millenium; 1965, CBC Toronto Chamber Orchestra, Tahra) - Karl Ristenpart (1960/65, Saarländer Kammerorchester, Accord) - Karl Münchinger (1965/85, Stuttgarter Kammerorchester, Decca) - Milan Munclinger (1966, Ars rediviva, Supraphon; 1979, Ars Rediviva, Supraphon) - Nevill Marriner (1974/8, Academy of St. Martin in the Fields, Philips) - Reinhard Goebel (1984, Musica Antiqua Köln, Archiv Produktion), Jordi Savall (1986, Hesperion XX, Astrée-Auvidis). Podrobněji:Přehled nahrávek Umění fugy na stránkách Bachovy společnosti

Umění fugy (Die Kunst der Fuge, BWV 1080) je slavný cyklus čtrnácti fug (v originálu: Contrapunctus) a čtyř kánonů Johanna Sebastiana Bacha. Jde o jeho poslední dílo.

The Art of Fugue (or The Art of the Fugue; ), BWV 1080, is an incomplete musical work of unspecified instrumentation by Johann Sebastian Bach (1685–1750). Written in the last decade of his life, "The Art of Fugue" is the culmination of Bach's experimentation with monothematic instrumental works.


Tvorba.

Ačkoli maloval i jiné náměty a vytvořil mnoho kreseb, je vnímán hlavně jako malíř velkých bouřlivých mořských scenérií, jakými je například obraz "Lodě v krajní nouzi u skalnatého pobřeží" (1667, Národní galerie ve Washingtonu, Washington D.C.), známý v několika verzích. Předtím, než začal malovat, pracoval jako úředník a kaligraf, nejdříve ve svém rodném Emdenu a pak v Amsterdamu, kam přijel někdy kolem roku 1650. V roce 1656 je už zaznamenán jako člen Amsterdamské kaligrafické společnosti. Jeho první známá malba se datuje rokem 1658.  Jeho učiteli byli pravděpodobně Allart van Everdingen a Hendrick Dubbels. Willem van de Velde mladší měl na něho také vliv a byl jeho rivalem, ale poté co spolu se svým otcem odešel do Anglie (na přelomu let 1672/73), se Bakhuizen stal jedním z vůdčích malířů mořských scenérií a bitevních scén, historických i imaginárních.  Mezi jeho nejdůležitějšími obrazy je "Přístav v Amsterdamu" (1665, Louvre, Paříž), objednaný amsterdamskou městskou radou a darovaný francouzskému ministru financí, Huguesovi de Lionne. Ačkoli vyvedené v temných tónech, jeho obrazy bývají velmi dramatické, jako v obrovské bouřkové scéně v Musée des Beaux-Arts v Bruselu, nebo živé jako "Obchodní lodní kotviště v Texelu" vystavené v Národním námořním muzeu v Londýně. Po jeho práci byla velká poptávka a jeho díla se octla ve sbírkách císařů, princezen i obyčejných holandských občanů stejnou měrou. Petr Veliký a později Fridrich II. Veliký vlastnili některé obrazy.  V České republice je vystaven výjev námořní bitvy mezi (plachetními) loďstvy Nizozemska a Anglie. Ten je signován „Backhusein“.

Ludolf Bakhuizen, transkribováno také Backhuyzen, Bakhuyzen a dokonce i Bakhuysen nebo Backhusein (28. prosince 1630, Emden ve východním Frisku – 1708), byl nizozemský krajinář a marin.

Ludolf Bakhuizen (28 December 1630 – 7 November 1708) was a German-born Dutch painter, draughtsman, calligrapher and printmaker. He was the leading Dutch painter of maritime subjects after Willem van de Velde the Elder and Younger left for England in 1672. He also painted portraits of his family and circle of friends.


Podrobnosti.

SOFAR kanál je koncentrován v hloubce, kde kumulativní účinek teploty, tlaku a v menší míře též salinity vytváří pásmo minimální rychlosti šíření zvuku ve vodním sloupci oceánu. Tlak se zvyšuje lineárně s narůstající hloubkou, avšak teplota je proměnná, obvykle rychle klesá od hladiny moře až do hloubky zhruba tisíc metrů. Dále ale zůstává až do dna téměř nezměněna kvůli působení ohřevu z mořského dna. V blízkosti hladiny, klesající teplota způsobuje snížení rychlosti zvuku ve vodě s rostoucí hloubkou, naopak hlouběji ve vodním sloupci rostoucí tlak a tedy vyšší koncentrace molekul vody způsobuje zvyšování rychlosti zvuku s rostoucí hloubkou. Vrstva kde je rychlost zvuku minimální se nazývá osa kanálu.  V blízkosti souostroví Bermudy se nachází osa kanálu v hloubce zhruba 1000 metrů, v mírném pásmu je osa kanálu v menších hloubkách a ve vysokých zeměpisných šířkách dokonce vystupuje téměř až k povrchu.  Princip šíření zvuku v kanálu je podobný šíření světla v optickém vlákně. Dochází k tomu, že se zvukové vlny odráží a lámou od stěn kanálu tak, že nedochází k rozptylům zvuku od dna nebo hladiny. Zvuk se tak šíří téměř beze ztrát.  Záhadné nízkofrekvenční zvuky připisované plejtvákům myšokům jsou v kanálu častým jevem. Biologové se domnívají, že velryby se mohou potopit do tohoto kanálu, zde zpívat a komunikovat tak s ostatními jedinci druhu vzdálenými mnoho kilometrů.  Během druhé světové války navrhl objevitel kanálu SOFAR Maurice Ewing, že by šlo tuto vrstvu využít pro záchranu sestřelených pilotů, kteří by odpálili speciální SOFAR bombu, která by explodovala právě v hloubce uvnitř kanálu a sloužila by k tajné nouzové komunikaci.  V umění se kanál SOFAR objevuje například v románu "The Hunt for Red October", kde je kanál využit pro detekci nepřátelské ponorky.  Maurice Ewing rovněž spekuloval o existenci podobné vrstvy v horních vrstvách atmosféry, což vedlo k zahájení projektu Mogul prováděného v letech 1947 až 1948.

Kanál SOFAR ("Sound Fixing and Ranging channel"), je horizontální vrstva vody v oceánu v níž je rychlost šíření zvuku minimální. Kanál tak slouží jako vlnovod pro zvuk a nízké frekvence zvukových vln v něm mohou cestovat tisíce kilometrů než se ztratí. Tento jev má důležité aplikace především ve vojenství. Kanál SOFAR byl objeven v roce 1940 nezávisle Mauricem Ewingem a Leonidem Brechovskym.

The SOFAR channel (short for Sound Fixing and Ranging channel), or deep sound channel (DSC), is a horizontal layer of water in the ocean at which depth the speed of sound is at its minimum. The SOFAR channel acts as a waveguide for sound, and low frequency sound waves within the channel may travel thousands of miles before dissipating. This phenomenon is an important factor in submarine warfare. The deep sound channel was discovered and described independently by Maurice Ewing, Stanley Wong and Leonid Brekhovskikh in the 1940s.


Stavba.

"Varjag" byl postaven v rámci ruského programu na posílení flotily na Dálném východě z roku 1897. Ten zahrnoval bitevní lodi "Cesarevič", "Retvizan", křižníky "Varjag", "Askold", "Bojarin" a "Novik". Protože ruské loděnice neměly volnou kapacitu, byly "Varjag" a "Retvizan" objednány v americké loděnici William Cramp & Sons ve Filadelfii.  Stavba lodi začala v říjnu roku 1898 a trup byl na vodu spuštěn 9. července 1899. V polovině roku 1900 začaly zkoušky lodi a "Varjag" byl ruským námořnictvem převzat do služby dne 2. ledna 1901.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj lodi tvořilo dvanáct 152mm kanónů, jejichž lafety nebyly chráněny štíty (v boji to znamenalo značné ztráty mezi obsluhami děl). Děla měla dostřel 9800 metrů a kadenci šest výstřelů za minutu. Dvě z děl byla umístěna na přední palubě, zatímco ostatní stála na hlavní palubě. Zásoba munice činila 2388 granátů ráže 152 mm. "Varjag" dále nesl dvanáct 75mm kanónů, osm 47mm kanónů, dva 37mm kanóny a dva kulomety. Torpédovou výzbroj představovalo šest 381mm torpédometů. Po jednom loď nesla na přídi a zádi, čtyři byly na bocích. Počet nesených torpéd byl 18.  Loď měla tři kotelny, ve kterých bylo celkem 30 kotlů systému Niclausse (10+8+12). Dva parní stroje měly indikovaný výkon 14 700 kW. "Varjag" měl dva lodní šrouby o průměru 4,4 metru. Nejvyšší rychlost lodi byla 23 uzlů.  Jak bylo u chráněných křižníků obvyklé, pancéřování se omezilo na pancéřovou palubu chránící kotelny a strojovny lodi. Vodorovná část pancíře měla sílu 38 mm a skloněná 76 mm. Boky lodi pak chránily pouze uhelné bunkry.

Operační nasazení.

Počátky služby.

Dne 10. března 1901 "Varjag" vyplul na cestu do Ruska. Plul na trase USA, Cherbourg, Reval a Kronštadt. Cestou překonal bouři o síle 11 Beaufortovy stupnice. V Kronštadtu loď přistála 3. května 1901.  Ještě v květnu "Varjag" doprovázel jachtu cara Mikuláše II. do Gdaňska, Kielu a Cherbourgu. V září 1901 byl odeslán na Dálný východ, kam se dostal Suezským průplavem se zastávkami v přístavech Singapur a Nagasaki. V Port Arthuru "Varjag" zakotvil 25. února 1902.

Rusko-japonská válka.

Osud křižníku se naplnil na samém počátku rusko-japonské války. "Varjag" a dělový člun "Korejec" před vypuknutím války kotvily v korejském přístavu Čemulpo, kde byly také křižníky několika dalších zemí – francouzský "Pascal", americký "Vicksburg", anglický HMS "Talbot", italský "Elba" a japonský "Čijoda".  Večer 7. února z přístavu náhle vyplul japonský křižník "Čijoda" a zůstal před ním na volném moři. Ruské velení se rozhodlo odeslat člun "Korejec" do Port Arthuru. Když "Korejec" odpoledne druhého dne vyplul z rejdy přístavu, potkal japonský invazní svaz, který tvořily transportní lodě se 4000 vojáky, doprovázené křižníky "Asama", "Takačihó", "Akaši", "Niitaka" a několika torpédoborci. Válka v té době ještě nebyla vyhlášena, přesto japonské torpédoborce "Korejec" napadly torpédy a člun se po krátké potyčce stáhl zpět na rejdu přístavu.  Následujícího rána dostaly ruské lodě ultimátum a pokud by do 12 hodiny neopustily přístav, měly být napadeny přímo na rejdě. Přestože měla japonská eskadra drtivou převahu, rozhodl se velitel lodi kapitán Rudněv vyplout jim vstříc a podstoupit předem prohraný boj. "Varjag" a "Korejec" vypluly v 11:20 a v 11:45 začal střelba mezi oběma eskadrami.  "Varjag" byl v bitvě poškozen osmi přímými zásahy a dopadem střepin. Byla vyřazena téměř všechna jeho děla a kapitán lodi se proto, po téměř cca 20 minut trvajícím dělostřeleckém souboji, rozhodl vrátit do přístavu. Zde "Varjag" zakotvil ve 13 hodin. Celé střetnutí je známo jako bitva u Čemulpcha. Ruské ztráty v něm činily 35 mrtvých a 76 vážně raněných.  Čluny z válečných lodí neutrálních státu pomohly s evakuací raněných a posádka křižníku poté otevřela ventily, kterými do lodi začala proudit voda (člun "Korejec" vlastní posádka vyhodila do vzduchu). V šest hodin se křižník převrhl a potopil.

Další osudy.

"Varjag" byl Japonci v roce 1905 vyzdvižen a opraven. Dostal nové komíny, nástavby a kromě 152mm děl i výzbroj. Loď nově nesla lehkou výzbroj dvanácti 75mm děl a dvou 42mm. Původní torpédomety byly demontovány a nahrazeny dvěma ráže 457 mm (v přídi a zádi lodi). Japonské císařské námořnictvo ji pojmenovalo "Soja" a používalo k výcviku.  Po vypuknutí první světové války se z Japonska a carského Ruska staly spojenci a "Soja" byla prodána zpět Rusku, které křižníku vrátilo jeho původní jméno. "Varjag" poté odplul do Anglie, kde měl být opraven a přezbrojen. Po vypuknutí bolševické revoluce v Rusku loď zabavilo britské námořnictvo. "Varjag" začal operovat s britským námořnictvem, dne 15. února 1918 však ztroskotal u irského pobřeží a dále sloužil jako ponton. V roce 1920 byl prodán k sešrotování, při vlečení na místo likvidace však loď ztroskotala na skotském pobřeží. V letech 1923–1925 zde byla rozebrána.

Varjag byl chráněný křižník Ruského carského námořnictva určený pro službu na Dálném východě, postavený v letech 1898–1901 v amerických loděnicích.

Varyag (also spelled Variag; see Varangian for the meaning of the name) () was a Russian protected cruiser. "Varyag" became famous for her crew's stoicism at the Battle of Chemulpo Bay.


Účel.

Denaturovaný ethanol jako takový není preferovaným produktem, tedy není něčím, co by bylo požadováno jako alternativa normálního ethanolu. Denaturovaný ethanol a jeho výroba je politickým kompromisem. Nabídka a poptávka po denaturovaném ethanolu vyvstávají z toho, že běžný ethanol (vhodný k pití) je obvykle mnohem dražší než jiné podobné chemikálie, protože je vysoce zdaněn - kvůli zajištění daňových příjmů a současně jako nástroj zdravotní politiky. Pokud by byl čistý ethanol levně dostupný jako palivo nebo rozpouštědlo, lidé by ho pili.  Denaturovaný ethanol je roztokem, který lze legálně vyrábět a používat jako ethanol, přičemž může být pro technické použití levný a nehrozí, že by byl používán k pití. Při procesu denaturace se vytváří modifikovaný ethanol nevhodný k pití, avšak pro většinu účelů plně vyhovující. Proto není denaturovaný ethanol ve většině zemí zdaňován a je tedy výrazně levnější než ethanol čistý. Složení denaturační směsi bývá přesně definováno legislativou státu; mezi jednotlivými zeměmi jsou však rozdíly.  V případech, kdy je nezbytné používat absolutně čistý ethanol za cenu nezatíženou daněmi (například ve výzkumných laboratořích), kvůli odstranění možnosti použít takový ethanol k pití jsou nezbytná přísná bezpečnostní opatření. Konkrétně se sleduje nákup a distribuce ethanolu a kontroluje se způsobilost pracovníků, kteří s čistým ethanolem nakládají.

Složení.

Existují různé třídy denaturovaného ethanolu, denaturační činidla jsou však obecně podobná. Pro "úplně denaturovaný alkohol" podle britského práva se postupuje typicky takto:  Úplně denaturovaný alkohol musí být vyráběn v souladu s následujícím předpisem: na každých 90 objemových dílů alkoholu se přidá 9,5 objemového dílu methanolu nebo jeho substitutu a 0,5 objemového dílu surového pyridinu; do výsledné směsi se přidá nafta v poměru 3,75 litru na každých 1 000 litrů směsi, a dále syntetické organické barvivo (methylová violeť) v poměru 1,5 g na 1 000 litrů směsi.

Denaturovaný ethanol podle českého práva.

V Česku jsou činidla pro denaturaci ethanolu určena vyhláškou ministerstva zemědělství č. 141/1997 Sb. Tato vyhláška v příloze č.2 sekce D definuje dvě směsi použitelné pro obecně denaturovaný ethanol (č. 1a a 1b; ke všeobecnému použití bez omezení) a dalších 23 směsí pro ethanol ke speciálnímu použití vymezenému vyhláškou (např. směs č. 16 se smí použít jen k výrobě kvasného lihového octa). Směsi pro obecně denaturovaný ethanol mají následující složení (uvedená množství jsou minimální množství na 1 l ethanolu):

Denaturovaný ethanol (též denaturovaný líh) je ethanol, ke kterému byla přidána aditiva, aby se zabránilo jeho pití. Někdy bývá též obarven.

Denatured alcohol, also called methylated spirits (in Australia, New Zealand, South Africa, and the United Kingdom) or wood spirit or denatured rectified spirit, is ethanol that has additives to make it poisonous, bad-tasting, foul-smelling, or nauseating to discourage recreational consumption. It is sometimes dyed so that it can be identified visually. Pyridine, methanol, or both can be added to make denatured alcohol poisonous, and denatonium can be added to make it bitter.


Život a dílo.

Hieronymus Wolf se narodil v německém Oettingenu. Již v mladém věku (zejména po smrti své matky) projevoval zájem o filozofii a historii.  Jako žáku Philippa Melanchthona se mu dostalo vzdělání v duchu ideálů nastupujícího humanistického hnutí. Věnoval se studiu řeckých a latinských děl a v roce 1537 se mu podařilo získat místo tajemníka a knihovníka v nově založené veřejné knihovně v Augsburgu. Zde měl možnost studovat a přeložit řadu děl antických a středověkých řeckých autorů a zpřístupnit je tak německým badatelům. Získal si pověst znalce Isocrata. První studii o něm zveřejnil v roce 1551 v Paříži.  Augsburská knihovna si získala proslulost díky kvalitě svých fondů, zejména pak díky stovce řeckých rukopisů převezených sem z Benátek. Pod vedením Hieronyma Wolfa a jeho následovníků se stala významným badatelským centrem.  V roce 1557 vydal Wolf své známé dílo "Corpus Historiae Byzantinae", což byla spíš sbírka byzantských pramenů než skutečné komplexní dějiny, nicméně "Corpus" měl nesmírný význam pro studium středověkých řeckých dějin.

Přínos.

Až do Wolfovy doby v podstatě neexistoval rozdíl mezi studiem starověkých a středověkých řeckých děl. Zájem o antické autory pak povětšinou zastiňoval autory středověké. Wolfův netradiční přístup spočíval ve skutečnosti, že se soustředil především na středověkou řeckou historii. Dílem "Corpus Historiae Byzantinae" položil základy pro soustavné studium středověkých řeckých dějin.  Počátkem 17. století dal francouzský král Ludvík XIV. popud ke shromažďování byzantských děl a povolal k tomuto účelu několik renomovaných učenců z celého světa. Při své práci, jejímž výsledkem byl 34svazkový "Corpus Historiae Byzantinae", úctyhodné dílo, v němž byly porovnávány řecké texty s jejich latinskými překlady, vycházeli právě ze stejnojmenného Wolfova díla.

Hieronymus Wolf (13. srpna 1516, Oettingen – 8. října 1580, Augsburg) byl německý historik a humanista 16. století. Známým se stal svým dílem "Corpus Historiae Byzantinae" (Soubor byzantských dějin), jež se posléze stalo základem pro studium středověké řecké historie.

Hieronymus Wolf (13 August 1516 - 8 October 1580) was a sixteenth-century German historian and humanist, most famous for introducing a system of Roman historiography that eventually became the standard in works of medieval Greek history.


Život.

Skolem pocházel z farmářské rodiny. Jeho otec byl učitelem na národní škole. Skolem studoval střední školu v Kristianii (nynější Oslo). Na Universitě v Kristianii pak studoval matematiku, fyziku, chemii, zoologii a botaniku.  V roce 1909, začal pracovat jako asistent fyzika Kristiana Birkenlanda, známého pracemi o magnetické sféře elektronů. V roce 1918 se stal docentem matematiky a byl zvolen do Norské akademie věd a učitelství.  V roce 1927 se oženil s Edith Wilhelmine Hasvold. Až do roku 1930 učil na Universitě v Oslu. Poté se věnoval výzkumu v Bergenu. V roce 1938 se vrátil do Osla, kde byl jmenován profesorem a učil algebru a číselnou teorii, příležitostně také matematickou logiku. Byl zakládajícím redaktorem časopisu 'Mathematicae Scandinavica'.  Po roce 1957, v důchodu absolvoval několik cest do Spojených států, kde vyučoval až do smrti.

Matematika.

Skolem publikoval kolem 180 článků na téma diofantických rovnic, teorie grup, teorie svazů, teorie množin a matematické logiky. Většinou publikoval v norských časopisech s omezeným mezinárodním oběhem, takže jeho výsledky byly občas nově objevované později jinde. Příkladem je věta Skolema–Noetherové, charakterizující automorfismy jednoduchých algeber. Skolem publikoval důkaz již v roce 1927, ale Emmy Noether, považovaná původně za autora, to objevila nezávisle na Skolemovi o pár let později.  Matematiky potěšila Skolemova mříž (???) používaná k mapování (???) v teorii svazů.  Skolem byl průkopníkem teorie modelů.  V roce 1920 přispěl další svou větou, Lowenheim–Skolemovou větou: jestliže teorie prvního řádu má jakýkoli nekonečný model, pak má model libovolné (větší či menší) nekonečné velikosti (rovné alespoň počtu symbolů jazyka této teorie).  Důsledkem této věty je Skolemův paradox: Existuje spočený "svět matematiky" (tj. model ZFC) a v něm platí Cantorova věta o tom, že neexistuje bijekce mezi přirozenými a reálnými čísly.  V roce 1933 a později se věnoval problémům nestandardních modelů v aritmetice a teorii množin. Je považován za průkopníka teorie počítačové vědy.

Thoralf Albert Skolem (23. května 1887 Sandsvær – 23. března 1963 Oslo) byl norský matematik, který proslul pracemi v oblasti matematické logiky a teorie množin.

Thoralf Albert Skolem (; 23 May 1887 – 23 March 1963) was a Norwegian mathematician who worked in mathematical logic and set theory.


Tvůrci a současnost.

Mezi nejznámější trancové skladatele a protagonisty patří například holandský Armin van Buuren, Tiësto (zhruba od roku 2008 se začal věnovat housové produkci, trance hraje převážně pod pseudonymem Allure), Markus Schulz, Solarstone, Dash Berlin, Cosmic Gate, Simon Patterson, Andrew Rayel, Aly & Fila, Australanka Emma Hewitt, němečtí Paul van Dyk a ATB, a spousta dalších. V těchto zemích se tomuto hudebnímu stylu také nejvíc daří a pořádají se masové akce jako Trance Energy, Sensation White (převážně již House), a poslední dobou začínají samotní DJové dělat své vlastní velké akce jako např. Armin Only, A State of Trance nebo Full on Ferry, Masquerade v podání Ferryho Corstena. S tímto nápadem přišel zmiňovaný Tiësto v roce 2003.  V České republice po několika letech začíná scéna opět ožívat a vznikly akce jako zatím největší Transmission, Trancefusion, brněnský Cybertronic apod. Českou republiku už také navštívili například Tiesto, Armin van Buuren, Ferry Corsten, Paul van Dyk, Markus Schulz, Solarstone, ATB, Emma Hewitt a další.  Zástupci tohoto žánru v ČR jsou hudebníci jako například Spark7, JKL, Ronny K., I5land, BluEye, tranzLift, Thomas Coastline, Dusk, Sandeagle, John Waver, Joe Cormack, DJ Transcave a také DJové Michael Burian, LayDee Jane, Michael C, Popper-C nebo Martin Gredner, kteří se však později se změnou trendů v taneční hudbě více či méně přeorientovali na house. Ze slovenských trance DJ's například Robert Burian, SHato, Mathias Moor, Kamil Polner, Milan Lieskovský, Eddie Sender, Nifra, Miroslav Vrlik, Pizz@dox, Jaccob, Unbeat, ReOrder.

Trance jako slovo.

Slovo "trance" má původ v angličtině, není jednoduché jej přeložit, ne-li nemožné. Ani mnoha vyznavačů tohoto stylu přesně neví, proč má žánr zrovna takový název, nicméně v původním jazyce má význam něco jako extáze, bezvědomí (být v "transu").

Trance (česky trans) je žánr elektronické taneční hudby, který se začal vyvíjet počátkem/polovinou 90. let 20. století. Domovem mu je Nizozemsko, odkud se v průběhu let šířil dál do Evropy (zejména Německa) a světa (hlavně USA).

Trance is a genre of electronic music that emerged from the early 1990s German techno and hardcore scenes. At the same time trance music was developing in Europe, the genre was also gathering a following in the Indian state of Goa.


Historie.

Palírnu oficiálně založil roku 1815 John McDougall, ale whisky se na jejím místě vyráběla již dříve. Je pravděpodobné, avšak nikoli písemně doložené, že John McDougall palírnu sám nepostavil, ale získal jí od jejích původních vlastníků a oficiálně otevřel pod svým jménem. Roku 1838 palírnu koupil obchodník s alkoholem z Glasgow Thomas Buchanan za ₤1 800. Důvodem byla platební neschopnost rodiny McDougallových. Syn Johna McDougalla Alexander ovšem nadále palírnu vedl a Buchanan se stal společníkem podniku. Roku 1853 Alexander McDougall zemřel a společnost nadále společně vedli Colin Hay a sestry Margaret a Flora McDougallovi. Staly se tak vůbec prvními skotskými lihovarnicemi.  V polovině 80. let 19. století byl Ardbeg s produkcí 250 000 galonů, tj. 1 100 000 litrů ročně, největší palírnou ostrova Islay. V letech 1932 až 1935 v době hospodářské krize byla palírna poprvé uzavřena. Poslední čtvrtina 20. století znamenala pro Ardbeg nejprve zásadní změnu majitele, když palírnu získala společnost Hiram Walker & Sons Ltd. a poté období největšího úpadku, když byla v roce 1981 úplně uzavřena a všichni zaměstnanci propuštěni. K částečné obnově výroby došlo až v roce 1989. K úplnému obnovení výroby došlo až ve druhé polovině 90. let, poté co v roce 1997 koupila Ardbeg společnost Glenmorangie (kterou následně převzala francouzská společnost Louis Vuitton Moët Hennessy). Hned následujícího roku získal Ardbeg v soutěži International Spirits Challenge titul "Distillery of the Year". Největších ocenění dosáhl Ardbeg v letech 2008 – 2010, kdy třikrát za sebou získal ocenění "Whisky roku" v průvodci Whisky Bible anglického spisovatele a odborníka Jima Murraye.

Výroba.

Zdrojem vody pro palírnu jsou jezera Loch Uigeadail a Loch Airgh nam Beist. Od roku 1981 nemá palírna vlastní podlahovou sladovnu a slad vyrobený na zakázku dováží ze sladovny v Port Ellen. Slad je pro palírnu Ardbeg nakouřen na 50 ppm. Kvašení probíhá v šesti kvasných kádích vyrobených z oregonské borovice. Délka fermentace v palírně Ardbeg (a taktéž v palírně Bunnahabhain) bývá delší než v jiných palírnách, kvůli vysokému obsahu fenolů v původním sladu. Ardbeg disponuje dvěma kotli, jedním surovinovým pro první destilaci a jedním přepalovacím pro druhou destilaci.  Největší množství výsledného destilátu probíhá v dubových sudech po bourbonu, ale používají se i sudy po sherry a také nové sudy z francouzského dubu. Mimo charakteru získaného zráním ze sudů získává výsledná whisky charakter slané a jódové tóny díky umístění palírny a jejích skladů v blízkosti moře.

Ardbeg Committee.

"Ardbeg Committe" je klub příznivců Ardbegu, jehož členové dostávají pozvání na speciální shromáždění, ochutnávky a další akce pořádané pro členy klubu. Jen členové klubu mohou nakupovat v online obchodu palírny a také mohou získat speciální edice whisky Ardbeg určené pouze členům tohoto klubu.

Ardbeg ve vesmíru.

V roce 2011 byl s pomocí aerokosmické společnosti NanoRacks LLC vynesen k Mezinárodní kosmické stanici vzorek whisky Ardbeg. Vzorek zde v prostředí mikrogravitace zrál až do roku 2014, kdy došlo k jeho návratu zpět na Zemi. Cílem bylo zjistit jaký bude mít prostředí mikrogravitace vliv na zrání destilátu. Další kontrolní vzorek byl ponechán na Zemi ve skladech palírny Ardbeg, aby poté byly oba vzorky porovnány. Vzorek ve vesmíru nemohl samozřejmě zrát v sudu, jako by tomu bylo na Zemi, ale byl umístěn ve speciálních tubičkách používaných firmou NanoRacks LLC v Mezinárodní kosmické stanici. Pro simulaci interakce se dřevem byl vzorek v lednu 2012 smíchán se štěpinami z dubového sudu. Po návratu bylo senzorickými zkouškami zjištěno, že rozdíly mezi oběma vzorky jsou opravdu značné.

Ocenění.

Některá ocenění získaná palírnou Ardbeg

Ardbeg (skotská gaelština "Taigh-stail Àirde Beaga") je palírna skotské whisky nacházející se na ostrově Islay, který je součástí souostroví Vnitřní Hebridy. Palírna je známa svými whiskami se silnou příchutí rašeliny a hlavně kouře. Ardbeg je jednou z nejinovativnějších palíren začátku 21. století a to nejen pro způsob výroby své whisky, ale i pro propracovaný způsob marketingu. Známým se stal například experiment, při kterém byla v roce 2011 lahvička mladé whisky Ardbeg vynesena k Mezinárodní kosmické stanici, kde strávila jeden rok a po jejím návratu byly zkoumány účinky mikrogravitace na její chuť a složení.

Ardbeg Distillery (Scottish Gaelic: "Taigh-staile na h-Àirde Bige") is a Scotch whisky distillery in Ardbeg on the south coast of the isle of Islay, Argyll and Bute, Scotland, in the Inner Hebrides group of islands. The distillery is owned by Louis Vuitton Moët Hennessy, and produces a heavily peated Islay whisky. The distillery uses malted barley sourced from the maltings in Port Ellen.


Klubová kariéra.

Přestupem do Bayernu v roce 1992 načal své dlouholeté a úspěšné působení trvající 15 let. V první sezoně dostal příležitost ukázat se od trenéra Ericha Ribbecka a odměnil se mu 7 góly. Bayern o pouhý bod ztratil titul, který putoval do Werderu Brémy. Ve své druhé sezoně se už prosadil 11krát a mohl slavit první titul v kariéře. Sezona 1994/95 ukázala propad Bayernu na šestou příčku, Scholl však táhl ofenzívu 9 brankami a 8 brankovými asistencemi. Určitou náplastí na ligové trápení bylo semifinále Ligy mistrů, kde Bayern po domácí remíze 0:0 padl na hřišti Ajaxu 2:5. Byl to ale Scholl, kdo byl u obou branek, jednou jako střelec a jednou jako nahrávač.  Schollovo 10 branek za 30 zápasů umístilo Bayern na druhou pozici v tabulce Bundesligy v ročníku 1995/96. Úspěšný byl ale Bayern alespoň v Evropě – zvládl semifinále proti Barceloně (2:2 doma a venku výhra 2:1), Scholl se na jejím vyřazení podílel gólem a asistencí. Ve finále Poháru UEFA porazil v obou zápasech Girondins Bordeaux a Scholl byl opět u toho. Dvakrát jako střelec, jednou jako nahrávač.  Během ročníku 1996/97 jej sužovala zranění, Bayern i přesto získal ligový titul. Následující sezona skončila druhým místem, Bayern tedy neobhájil ani s pomocí 9 branek Mehmeta Scholla. Naopak v letech 1999, 2000, 2001 slavil tři za sebou jdoucí ligové tituly, byť v sezoně 1998/99 jej sužovali zranění. Vrátil se až na jaře 1999, přičemž v závěrečné šestici zápasů ligy nastoupil pětkrát a čtyřikrát vstřelil gól. Scholl se ukázal v Lize mistrů až v průběhu března, ve druhém poločase odvetného zápasu proti Kaiserslauternu, kdy přišel na hřiště namísto Effenberga. Bayern svého soupeře porazil v celkovém součtu 6:0, aby se v semifinále střetl s ukrajinským Dynamem Kyjev. Scholl si zahrál celé utkání v Kyjevě, kde Bayern uhrál remízu 3:3. Odvetné utkání zůstal na lavičce, Bayern vyhrál 1:0 a čekalo ho finále na Camp Nou. Utkání na stadionu Barcelony odřídil rozhodčí Pierluigi Collina, Bayern střetl Manchester United. Na hřiště se dostal v 71. minutě, nahradil Alexandera Zicklera. Bayern vedl po gólu Maria Baslera 1:0 a Scholl povzbudil ofenzívu a jeho střela zamířila do tyče. United ale v nastaveném čase otočil zápas ve svůj prospěch a porazil Bayern 2:0.  V ročníku 2000/01 se Bayern probil do finále proti španělské Valencii. Po dvou minutách po penaltě Gaizka Mendiety prohrával, naopak Scholl v sedmé minutě svoji penaltu díky zásahu brankáře Cañizarese neproměnil. V 50. minutě se ke třetí penaltě zápasu postavil záložník Bavorů Stefan Effenberg a srovnal na 1:1. Zápas dospěl k penaltám, které Bayern zvládl poměrem 5:4.  Během své poslední sezony 2006/07 v kariéře už nastupoval zřídka a jako střídající hráč. V základu nastoupil až poslední ligové kolo proti Mainzu (Mohuči), ve 33. minutě zvýšil na 2:0 a rozloučil se tak s kariérou gólem.

Reprezentační kariéra.

Trenér Berti Vogts dal Schollovi poprvé šanci v národním mužstvu 26. dubna 1995 v přátelském zápase proti Walesu. Byl nominován na EURO 1996, ale ve skupině nedostal příležitost ve hře. Ve čtvrtfinále, semifinále a finále už hrál v základní sestavě. Němci po Bergerově gólu z penalty prohrávali 0:1, Scholl šel v 69. minutě ze hřiště, nahradil jej Oliver Bierhoff, který 2 brankami otočil zápas ve výhru 2:1 v prodloužení.  Kvůli zranění neměl možnost účastnit se MS 1998, zahrál si však na Konfederačním poháru 1997. O tři roky později byl součástí německého mužstva, které ve skupině evropského šampionátu skončilo již ve skupině.  Únorový přátelský zápas v roce 2002 proti Izraeli byl jeho posledním ve dresu národního týmu. Před MS 2006 pořadané Německem se objevila online petice se 100 tisíci podpisy, která žádala trenéra Klinsmanna, aby nominoval Scholla zpět do reprezentace. Jeho bývalý spoluhráč z reprezentace a klubu jej ale na šampionát nepřizval.

Mehmet Scholl, rodným jménem Mehmet Yüksel, (* 16. říjen 1970, Karlsruhe) je bývalý německý fotbalista tureckého původu. Nastupoval na postu ofenzivního záložníka a byl specialistou na standardní situace. S reprezentací Německa získal zlatou medaili na mistrovství Evropy 1996. Hrál také na Euru 2000. Celkem za národní tým odehrál 36 utkání, v nichž vstřelil 8 gólů.

Mehmet Tobias Scholl (born Mehmet Tobias Yüksel; 16 October 1970) is a German football manager and former player. He played most of his career as an attacking midfielder for Bayern Munich. During his career he won the UEFA Cup in 1996 (scoring a goal in each leg of the final), the Euro 1996, and the UEFA Champions League in 2001, as well as eight German Championships (all with Bayern Munich). He retired at the end of the 2006–07 Bundesliga season as one of the most successful German football players of all time.


Dětství.

Osman II. se narodil v paláci Topkapi v Istanbulu. Byl synem sultána Ahmeda I. a jeho první konkubíny Mahfiruz Hatice Sultan. Podle tradic mu už ve velmi nízkém věku matka zajistila výchovu a vzdělání. Díky tomu byl Osman známý jako básník a ovládal spoustu jazyků, včetně arabštiny, perštiny, řečtiny, latiny a italštiny.  Osman nezískal trůn hned po smrti otce, což bylo nejspíš kvůli tomu, že jeho matka nebyla oblíbenou ani hlavní konkubínou. Jeho matka v té době již zemřela a nebo byla vyhnána do exilu.

Vláda.

Osman II. nastoupil na trůn ve svých čtrnácti letech poté, co byl jeho strýc Mustafa I. sesazen. I přes neobvykle nízký věk se snažil jako vládce prosadit a poté, co bránil východní hranice říše před Safíovci z Persie, podnikl výpravu do Polska během Moldavské magnátské války. V roce 1621 nuceně podepsal mírovou dohodu s Polskem po bitvě u Chotimi; domů do Istanbulu se vrátil se zostuzenými janičáři, kteří jej nazývali zbabělcem. Pobouřeni byli i státníci.  Základní a zároveň výjimečnou slabost měl Osman II. kvůli nepřítomnosti ženské moci v harému. Od roku 1620 až do své smrti zastupovala Valide Sultan obyčejná kojná. Ta se ale nikdy nemohla vyrovnat Mustafově matce, která žila ve starém paláci. I když měl na své straně všechny hlavní eunuchy, nemohl tím nahradit absenci ženy, která v tomto období měla velký význam; obzvlášť, když byl Osman tak mladým panovníkem, nepřítomnost matky ovlivnila délku jeho vlády. Podle Piterburga neměl Osman II. ani žádnou Haseki Sultan (konkubínu s dětmi, milenku), i když Peirce tvrdí, že jeho Haseki byla Ayşe Hatun. I kdyby tomu tak bylo, Ayşe by nemohla být Valide sultánkou v době vlády svého muže.

Smrt.

Vzhledem k protiváze vlivu janičářů nechal Osman II. zavřít jejich obchody s kávou a začal plánovat vybudování nové a oddanější armády, jejíž hlavní součástí měli být anatolští sekbanové. Výsledkem tohoto plánu bylo povstání přímo v paláci, organizované janičáři. Ti mladého sultána uvěznili ve věži Yedikule, kde byl nakonec uškrcen.

Rodina.

Konkubíny.

Osman měl 3 konkubíny:

Synové.

Osman měl 2 syny:

Dcery.

Osman měl 1 dceru:

V populární kultuře.

Postava Osmana II. se vyskytuje v tureckém televizním seriálu "", kde jej ztvárnil herec Taner Ölmez.

Osman II. (3. listopadu 1604 – 20. května 1622), v turecku známý jako Genç Osman (mladý Osman), byl osmanský sultán od roku 1618 až do svého zavraždění v roce 1622.

Osman II ( "‘Osmān-i sānī"; 3 November 1604 – 20 May 1622), commonly known in Turkey as Genç Osman (meaning "Osman the Young"), was the Sultan of the Ottoman Empire from 1618 until his regicide on 20 May 1622.


Historie.

V prvním "ročníku" 1955/58 se hrálo nejdříve ve skupinách a vítězové skupin postoupili do semifinále.  Od "ročníku" 1958/60 se hrálo bez skupin s 16 týmy.  V ročníku 1961/62 hrálo 28 týmů.  Od sezony 1962/63 hrálo 32 týmů.  Od sezony 1964/65 hrálo 48 týmů.  Od sezóny 1966/67 byl název změněn na Veletržní pohár.  Od sezóny 1968/69 hrálo 64 týmů.  V roce 1971 převzala řízení soutěže oficiálně UEFA. Veletržní pohár byl nahrazen Pohárem UEFA. 2 nejúspěšnější týmy Veletržního poháru, FC Barcelona a Leeds United, spolu 22. září 1971 sehráli utkání o věčné vlastnictví původního poháru. V Barceloně vyhrála Barcelona 2:1. V Poháru UEFA bylo zrušeno pravidlo Veletržního poháru, podle kterého smělo z jednoho města hrát v ročníku jen jedno mužstvo.  V letech 1961/62 až 1966/67 bylo Československo reprezentováno týmy z Brna (1× Spartak KPS, poté 5× Spartak ZJŠ) jakožto veletržního města. Poté hrály v poháru týmy z jiných měst dle ligového umístění.

Finalisté Veletržního poháru.

Zdroj: Poznámka: první výsledek je vždy z domácího utkání vítězného týmu.  Utkání o věčné vlastnictví poháru (1971): FC Barcelona – Leeds United 2:1

Nejúspěšnější kluby, země, hráči a trenéři.

Nejúspěšnějšími týmy jsou FC Barcelona se 3 trofejemi a FC Valencie a Leeds United se 2.  Španělské týmy vyhrály 6×, anglické 4×.  Nejlepšími střelci v historii jsou Waldo Machado (31 gólů), Peter Lorimer (20), Flórián Albert, Ferenc Bene a José Antonio Zaldúa (19).  2 trenéři vyhráli 2×: Alejandro Scopelli a Don Revie.

Veletržní pohár byla klubová fotbalová soutěž mezi evropskými týmy. Soutěž vznikla v roce 1955 z iniciativy místopředsedy UEFA E. Thommena (Švýcarsko) jako „Mezinárodní pohár měst pořádajících průmyslové veletrhy“ (International Industries Inter-Cities Cup), určená pro vybraná mužstva měst, také zvaná Veletržní pohár. Od začátku 60. let se mohly přihlašovat ligové kluby z veletržních měst, jež se nekvalifikovaly do PMEZ nebo PVP. Od konce 60. let se mohly kvalifikovat týmy z kterýchkoli měst na základě ligového umístění.

The Inter-Cities Fairs Cup, sometimes referred to as the European Fairs Cup, Fairs Cities' Cup, or simply as the Fairs Cup, was a European football competition played between 1955 and 1971. The competition was the idea of FIFA vice-president and Executive Committee member Ernst Thommen, Italian Football Federation President and FIFA Executive Committee member Ottorino Barassi, and the English Football Association general secretary and president of FIFA from 1961 to 1974, Stanley Rous. As the name suggests, the competition was set up to promote international trade fairs. Friendly games were regularly held between teams from cities holding trade fairs and it was from these games that the competition evolved. The competition was initially only open to teams from cities that hosted trade fairs and where these teams finished in their national league had no relevance. Early competitions also featured a "one city, one team" rule. After 1968, it was sometimes referred to as the Runners-up Cup, with teams now qualifying based on league position.


Historie.

Okolí Neumu rozdělilo Chorvatskou Dalmácii v současnosti již podruhé. Poprvé byl Neum, tehdejší součást Dubrovníku, přidělen Osmanské říši, aby bylo zajištěno, že právě Dubrovník nebude hraničit s Benátskou republikou.  V září 1932 byla otevřena první škola na území općiny Neum. Nenacházela se však ve městě samotném, ale v nedaleké vesnici Hutovo. Nespokojenost s královským jugoslávským režimem v 30. letech rostla postupně i v Neumu. Ve volbách do jugoslávské skupštiny v roce 1938 město zvolilo Chorvatskou selskou stranu.  V roce 1941 byl vyhlášen Nezávislý stát Chorvatsko, které řídili ustašovci. Neum byl administrativně přičleněn k župě Dubrava, v roce 1944 byl součástí župy Hum. Dále od moře, v oblasti obcí Hutovo a Gradac probíhaly ostré boje mezi partyzány a fašistickým vojskem. Střety probíhaly především o strategicky významný Vukov klenac.  Město se začalo rozvíjet po roce 1945 spolu s celým dalmatským pobřežím tehdejší Jugoslávie. Rozhodnutím komunistické vlády bylo jako jediné na pobřeží připojeno k Bosně a Hercegovině. Tato skutečnost však měla víceméně pouze administrativní charakter, vzhledem k tomu, že hranice mezi svazovými republikami SFRJ nebyly běžně označovány. V 80. letech se město nemile proslavilo kvůli aféře Neum a luxusním vilám tehdejších představitelů bosenské republiky.  Od 60. let 20. století trpí především oblasti okolo Neumu poklesem obyvatelstva v souvislosti s relativně nízkou úrovní rozvoje těchto oblastí. Většinu pracovních míst v samotném Neumu zajišťuje právě turistický průmysl.  Skutečnost, že Bosna a Hercegovina díky zisku tohoto území po rozpadu Jugoslávie de facto rozdělila sousední Chorvatsko na dvě části, způsobila, že se vláda v Záhřebu rozhodla vybudovat most z města Kleku na poloostrov Pelješac, čímž by spojila obě části státu a odpadla by tak potřeba tranzitu přes území města Neum. Plán však ztroskotal, protože se zjistilo, že by se jednalo o akt proti mezinárodním námořním úmluvám.

Charakter města.

Město je důležitým letoviskem a přístavem, nachází se zde několik velkých hotelů. Také za nákupy sem dojíždí mnoho lidí, především proto, že jsou zde nižší ceny a daně než v sousedním Chorvatsku. Okolo města patří ještě k Bosně a Hercegovině 21 km mořského pobřeží. Celkem nabízí Neum okolo sedmi tisíc ubytovacích míst; má vlastní polikliniku, poštu a banky.  Kromě turistiky se obyvatelstvo věnuje také pěstování oliv a vína.

Doprava.

Hlavní dopravní tah, který prochází městem, představuje Jadranská magistrála. Severně i jižně od města se nacházejí dva hraniční přechody s Chorvatskem. S vnitrozemím Bosny a Hercegoviny je Neum propojen prostřednictvím silnice přes obec Hutovo a město Stolac. Tato silnice byla přebudována v roce 2018; nahradila starší úzkou silnici ze 70. let 20. století. Současná silnice umožňuje spojení pobřežního města s vnitrozemím Bosny a Hercegoviny bez nezbytnosti překročení hranice s Chorvatskem.  Neum nemá vlastní železniční spojení. Nejbližší dálnice je dálnice A1 v blízkosti města Metković, resp. Međugorje, vzdálená několik desítek kilometrů severně.  Neum nemá vlastní přístav, pro potřeby ekonomiky Bosny a Hercegoviny jsou využívány chorvatské přístavy v Metkovići a v Ploče. Výstavba přístavu v Neumu byla v druhé dekádě 21. století zvažována, k její realizaci však nedošlo.

Školství.

V současné době má Neum základní školu ("Kardinala Stepinca") s vlastní střední školou.

Obyvatelstvo.

V roce 1991 žilo ve městě Neum 1993 lidí, z toho byli:

Neum je město v Bosně a Hercegovině ležící na pobřeží Jaderského moře. Jako jediné město této země leží u moře, v úzkém koridoru, který Bosna a Hercegovina má. Žije zde 1993 obyvatel, s okolím 4200.

Neum () is a town and municipality in Bosnia and Herzegovina, located in Herzegovina-Neretva Canton of the Federation of Bosnia and Herzegovina entity. It is the only town to be situated along Bosnia and Herzegovina's of coastline, making it the country's only access to the Adriatic Sea. As of 2013, Neum municipality has a population of 4,268 inhabitants, while the town of Neum has a population of 3,013 inhabitants.


Členské státy.

Jihoafrická rozvojová koordinační konference, která vyústila v dubnu 1980 v deklaraci z Lusaky, zahrnovala původně devět zemí:  Později se k JARKK připojila ještě Jihoafrická republika, Namibie a Mauricius poté, co v těchto zemích došlo k podstatným politickým změnám. Namibie se musela nejprve vymanit z nadvlády jihoafrického apartheidního režimu, zatímco Jihoafrická republika musela změnit samotnou podstatu svého zřízení. Těchto jedenáct států pak v namibijském Windhoeku založilo v roce 1992 Jihoafrické rozvojové společenství. Nakonec řady členských států společenství rozšířily ještě Demokratická republika Kongo a Seychely, takže dnes má celkem patnáct členů a řadí se mezi nejpočetnější regionální uskupení s převážně hospodářským zaměřením.  Členství Madagaskaru bylo obnovené 30. ledna 2014 poté, co bylo v roce 2009 pozastaveno kvůli politické nestabilitě v zemi.

Vývoj v devadesátých letech.

Hlavně v devadesátých letech docházelo k rozšiřování a prohlubování působnosti společenství, které se postupně angažovalo i v sektorech jako finančnictví, rozvoj lidských zdrojů, ochrana přírodních zdrojů a ochrana veřejného zdraví. Přesto je nutné dodat, že se transformace původně mezivládní konference ve skutečné společenství ukázala jako problematická, což bylo dáno jednak výše zmíněnou teritoriální i sektorovou expanzí, jednak rozrůzněností cílů a úrovní rozvoje jednotlivých členských států. Snahy překonat hrozbu rozmělňování či dokonce úpadku společenství vedly k restrukturalizaci na počátku 21. století. 9. března 2001 byla na zvláštní vrcholné schůzce v namibijském Windhoeku přijata zpráva shrnují současné problémy společenství a navrhující opatření k jejich odstranění. Výsledkem mělo být posílení nadnárodního elementu ve společenství, které by umožnilo fungování skutečně efektivního oblastního společenství. „Hlavním (současným) cílem společenství SADC je vytvořit region s vysokým stupněm harmonizace a racionalizace, které by umožnily sdílení zdrojů pro dosažení kolektivního soběstačnosti v zájmu zlepšení životní úrovně obyvatel regionu.“

Instituce.

Nejvyšším orgánem JARS je každoročně pořádaný summit hlav států společenství. Na summitu se volí předseda a místopředseda. Summit rovněž udává základní rámec pro tvorbu politiky společenství pro následující období. Svojí povahou se tato vrcholná instituce společenství podobá Evropské radě a to i tím, že od vrcholné schůzky v roce 2001 funguje i Trojka složená s minulého, současného a budoucího předsedy společenství. Konstrukci Evropské unie se JARS podobá i jinými institucemi: Rada ministrů, poradní Národní výbory JARS, které zastupují, stejně jako evropský Hospodářský a sociální výbor, zájmy různých aktérů z veřejné správy i soukromého sektoru a Sekretariát mající od roku 2001 pravomoci blížící se Evropské komisi. V roce 2000 bylo zvláštním protokolem rozhodnuto o vytvoření soudního dvora JARS; doposud však nevznikl.

Jihoafrické rozvojové společenství nebo také Společenství pro rozvoj jižní Afriky ("Southern African Development Community") (SADC) je mezinárodní organizace se sídlem v městě Gaborone v Botswaně. Má své počátky v červenci 1979, kdy se konala konference v tanzanské Arushe. Na konferenci v zambijské Lusace o rok později byla přijata tzv. Lusacká deklarace (celým názvem "Southern Africa Toward Economic Liberalisation"), která ustanovila Jihoafrickou rozvojovou koordinační konferenci. Hlavními cíli vzniku JARKK bylo „zmírnění hospodářské závislosti, především na JAR a harmonizace programů (a plánů pro rozvoj a hospodářskou soběstačnost) regionu.“ Společenství mělo od počátku i ambici působit navenek coby zástupce členských zemí a zajišťovat jim potřebnou mezinárodní podporu. Pro plnění zmíněných cílů byly vytvořeny zvláštní sektorově členěné programy pro rozvoj zemědělství, průmyslu, energetiky, dopravy a jiných oblastí. Mezi deklarované priority patřil rozvoj dopravy, telekomunikací a ustavení efektivních mechanismů zemědělské inspekce. K plnění těchto úkolů byly ustaveny zvláštní komise.

The Southern African Development Community (SADC) is an inter-governmental organization headquartered in Gaborone, Botswana. Its goal is to further socio-economic cooperation and integration as well as political and security cooperation among 16 southern African countries.


Život.

Amin Maalouf se narodil do rodiny, která byla součástí libanonské melchitské řecko-katolické menšiny. Ačkoli se Maalouf k této komunitě tradičně hlásí, nepovažuje se "za člena žádného společenství věřících". Maaloufovi předci mají kořeny z otcovy strany v Turecku (Adana, Istanbul), z matčiny v Egyptě (Káhira). Maalouf se narodil a do roku 1975 žil v Bejrútu, avšak útlé dětství (do roku 1952) prožil v Káhiře, z níž rodina musela odejít v souvislosti Násirovým vojenským převratem. Letní měsíce rodina trávila na venkově (tzv. "v horách", tedy ve východní části země).  Maaloufův otec Ruchdi, známý libanonský novinář, byl presbyterián, studoval v angličtině a v rodině mluvil nejčastěji spisovnou arabštinou. V rodině Maaloufovy matky, Odette, se mluvilo egyptskou arabštinou a francouzsky. Maaloufův otec kvůli své ženě konvertoval ke katolicismu, a tak se Maaloufovi dostalo francouzského vzdělání v jezuitských vzdělávacích institucích v Bejrútu (nejprve v Collège Notre Dame de Jamhour a pak na Univerzitě Saint-Joseph). Od dětství měl vztah ke krásné literatuře, nejprve četl romány v arabštině, později také ve francouzštině a angličtině. Před odchodem z Libanonu měla v Maaloufově životě výhradní postavení arabština, nicméně už od mládí psal také osobní texty (deníkové záznamy, dopisy) ve francouzštině.  Vystudoval sociologii a ekonomii na Univerzitě Saint-Joseph (Université Saint-Joseph de Beyrouth), od roku 1971 začal publikovat články v libanonském arabsky psaném deníku "An-Nahar". Jako zahraniční reportér cestoval do Afriky a Asie, informoval mimo jiné o pádu etiopské monarchie v roce 1974 nebo bitvě o Saigon z roku 1975.  V roce 1971 se Maalouf oženil se studentkou speciální pedagogiky Andrée, mají spolu tři děti (Ruchdi, Tarek, Ziad).  13. dubna 1975 se v těsném sousedství jejich tehdejšího bydliště na předměstí Bejrútu odehrál incident, který je obecně považován za počátek libanonské občanské války. Válečné události donutily Maaloufovi nejprve odejít na venkov, později se Maalouf rozhodl emigrovat do Francie. 16. června 1976 přes Kypr odplul do Francie, jeho žena, děti a tchyně za ním do Paříže přijeli v září. Maalouf mezitím zajistil rodině bydlení a našel si práci jako redaktor v ekonomickém měsíčníku. Později se stal šéfredaktorem týdeníku "Jeune Afrique" ("Mladá Afrika").  Teprve v roce 1981 podepsal Maalouf svoji první smlouvu na vydání literárního díla, historického eseje "Les Croisades vues par les Arabes" ("Křížové výpravy očima Arabů"), který vyšel v roce 1983 v nakladatelství Jean-Claude Lattès. O tři roky později vydal svůj první román "Léon l'Africain" (1986", Leo Africanus") o životě andaluského cestovatele 16. století, a začal se plně věnovat literatuře. Píše romány, nejčastěji historické, eseje určené nejširšímu publiku a operní libreta. Všechna díla píše ve francouzštině. Maaloufova díla jsou přeložena do více než dvaceti jazyků, za svá díla získal mnoho francouzských i mezinárodních ocenění.  V roce 1993 obdržel Maalouf nejvýznamnější francouzské literární ocenění, Goncourtovu cenu, za román "Le Rocher de Tanios" (1993, "Taniosova skála"), který se odehrává v libanonských horách a je částečně inspirovaný rodinnou historií a Maaloufovým dětstvím.  V roce 2007 se stal jedním ze signatářů manifestu "Pour une littérature-monde en français" ("Za světovou literaturu ve francouzštině"), v němž je kritizován zastaralý přístup k francouzsky psané literatuře, který důsledně rozlišuje autory podle jejich původu na francouzské a frankofonní.  V letech 2007-2008 předsedal skupině intelektuálů, kteří měli za cíl poskytnout Evropské komisi poradenství v oblasti přínosu mnohojazyčnosti pro mezikulturní dialog. Výsledkem setkání byla zpráva "Mnohojazyčnost: přínos a závazek"  23. června 2011 byl zvolen do Francouzské akademie do křesla číslo 29, které se uvolnilo po smrti Claude Lévi-Strausse.  Všechna libreta byla napsána pro opery (resp. oratorium) finské skladatelky Kaiji Saariaho.

Amin Maalouf (arabsky أمين معلوف; narozen 28. února 1949 Bejrút) je francouzsky píšící libanonský spisovatel, od roku 1976 žijící ve Francii. V Libanonu pracoval jako novinář pro arabsky psaný tisk, po vypuknutí občanské války emigroval do Francie, kde začal psát eseje a romány ve francouzštině. V roce 1993 obdržel za román "Le Rocher de Tanios" ("Taniosova skála", česky dosud nevyšlo) Goncourtovu cenu. V roce 2011 byl zvolen členem Francouzské akademie. Je strýcem trumpetisty Ibrahima Maaloufa.

Amin Maalouf (; ; born 25 February 1949) is a Lebanese-born French author who has lived in France since 1976. Although his native language is Arabic, he writes in French, and his works have been translated into over 40 languages. He received the Prix Goncourt in 1993 for his novel "The Rock of Tanios" as well as the 2010 Prince of Asturias Award for Literature. He is a member of the Académie française.


Popis.

Mlok skvrnitý je robustnější obojživelník protáhlého tvaru s krátkými končetinami, poměrně dlouhým a silným ocasem a dosti velkou hlavou se zakulacenou tlamou a vypouklýma očima. Velikost i zbarvení se výrazně mění dle několika poddruhů (viz níže). Dospělý jedinec je dlouhý 18–28 cm. Nejčastěji se objevují mloci s černě zbarveným tělem se žlutými skvrnami nebo pruhy. V některých lokalitách se objevují i poddruhy se skvrnami pomerančově oranžovými až červenými. Svým zbarvením se blízce podobá americkým axolotlům a stejně jako u nich má jeho barevné skvrnění funkci varovnou a odrazující. Pohlaví se od sebe zbarvením neliší.

Prostředí.

Mlok skvrnitý obývá výhradně vlhké lesní lokality, louky nebo pole, mnohdy v blízkosti vodních toků, avšak mimo období kladení larev žije často daleko od vody. Preferuje listnaté nebo smíšené lesy v podhorských lokalitách do nadmořské výšky 1 200 m n. m, nejčastěji 200–600 m n. m.

Chování a potrava.

Aktivní je především v noci a za soumraku, přes den se ukrývá pod listy, kmeny stromů, větvemi, v dírách v zemi nebo pod kameny, kde je chráněn před přímým slunečním zářením. Za deštivých nebo vlhkých dnů však často vylézá ze svých úkrytů i ve dne. Mlok je charakteristický svým pomalým pohybem. Jeho potravou se stávají nejčastěji malí až středně velcí bezobratlí živočichové – žížaly, stonožky, drobný hmyz, pavouci, červi, slimáci. Na přelomu října a listopadu se před nepříznivým zimním počasím schovává do podzemí, kde se drží stálejší vyšší teplota.  Na svou obranu používá jed (směs toxinů, jejímiž hlavními složkami jsou "samandarin, samandaron" a "samandaridin"), který produkuje především v příušních žlázách v zadní části hlavy, a pak ve žlázách nacházejících se po stranách hřbetu a na ocase. "Samandarin" je nejúčinnější látkou mločího jedu, ale ani tak pro člověka není příliš nebezpečný. Pokud se však dostane např. do očí, způsobuje silné pálení. Menším živočichům, kteří se ho snaží napadnout, ale může způsobit silné svalové křeče a zvýšení krevního oběhu v celém těle, spojené s obtížnějším dýcháním; jed ve větším množství pak může takového živočicha i zabít. Díky této schopnosti nemá téměř žádného přirozeného nepřítele, největším nebezpečím je pro něj člověk.

Rozmnožování.

Mlok skvrnitý pohlavně dospívá ve 3. až 4. roce života. Při páření samec samici uchopí zespodu, odloží spermatofor na podklad a sklouzne na stranu, takže samice klesne na spermatofor. Páření probíhá koncem léta a na podzim. V našich podmínkách je mlok živorodý, případně vejcoživorodý; vajíčka se tedy vyvíjejí v těle samice. V březnu až květnu následujícího roku klade samice do pomalu tekoucích potoků, studánek či jezírek přibližně 40 (max. 70) larev o délce 2,2–3,2 cm, které před proměnou dorůstají velikosti až 8 cm (obvykle do 6 cm). Larvy jsou masožravé, živí se rybím potěrem, drobnými korýši nebo členovci, často se u nich také projevuje kanibalismus. K proměně u nich dochází po třech měsících, v červenci až srpnu. V přírodě se dožívají průměrně 20, v zajetí až 50 let.

Výskyt a početnost v ČR.

Mlok skvrnitý je v Česku dle vyhlášky 395/1992 Sb. silně ohroženým druhem. Vinu za tento stav nese lidská činnost především vzestupem automobilismu a ničením a znečišťováním přírodních vodních toků, jezírek a studánek. Na mloka se vztahuje též Bernská konvence, podle níž je zařazen mezi přísně chráněné druhy; odchyt v přírodě je zakázán, živé jedince lze získat jen z registrovaných chovů. Druhy žijící na území našeho státu lze chovat v zajetí jen na základě udělené výjimky ze zákona o ochraně přírody a krajiny č. 114/1992 Sb.

Mlok skvrnitý ("Salamandra salamandra") je středně velký ocasatý obojživelník a nejrozšířenější evropský zástupce čeledi mlokovitých rozšířený v západní Asii, jihozápadní a zvláště v jižní a střední části Evropy (přesný evropský areál rozšíření viz mapka níže).

The fire salamander ("Salamandra salamandra") is possibly the best-known salamander species in Europe. It is black with yellow spots or stripes to a varying degree; some specimens can be nearly completely black while on others the yellow is dominant. Shades of red and orange may sometimes appear, either replacing or mixing with the yellow according to subspecies. Fire salamanders can have a very long lifespan; one specimen lived for more than 50 years in Museum Koenig, a German natural history museum.