Historie.

Emile Mors se vozem vlastní konstrukce poprvé účastnil silničního závodu Marseille-La Turbie v roce 1897. V roce 1886 se hlavním konstruktérem společnosti stal Henri Brasier. Firma jako jedna z prvních používala motory s uspořádáním válců do V.  Belgičan Camille Jenatzy začal svou kariéru závodníka také s vozy Mors, v závodech sezony Tour de France 1899 byl celkově sedmý.  V roce 1898 přešel do týmu Mors Alfred Velghe. Ve 1347 kilometrů dlouhém etapovém závodě Paříž–Toulouse–Paříž, pořádaném jako součást Grand Prix Francie 1900 zvítězil před konkurenty na vozech Panhard. Další důležitá vítězství pro značku přinesl Henri Fournier v závodech Grand Prix Paříž-Bordeaux a Paříž-Berlín v roce 1901 a Fernand Gabriel na trati Paříž-Madrid o dva roky později. Další jezdec továrního týmu, Jacques Salleron, dojel na třetím místě.  Mors 60 HP pro Grand Prix byl poháněn čtyřválcem do V o objemu 10 litrů a rozvodem SV, zapalování obstarávalo magneto. Vůz měl ocelový rám, čtyřstupňovou převodovku a řetězem poháněnou zadní nápravu. V roce 1902 dostaly vozy Mors tlumiče, což bylo vzhledem k tehdejší „kvalitě“ povrchu vozovek velkou výhodou.  Automobil Mors Z řízený Williamem K. Vanderbiltem se 5. srpna 1902 stal prvním vozem osazeným spalovacím motorem, který překonal silniční rychlostní rekord vytvořený elektromobily nebo parními vozy.  Charles Rolls, který byl ve Velké Británii prodejcem francouzských automobilů, se v roce 1903 stal nakrátko držitelem světového rychlostního rekordu, v dublinském Phoenix Parku jel rychlostí 93 mil za hodinu (150 km/h).  Po roce 1906 nastal postupný pokles úspěšnosti týmu Mors, zklamáním byl i neúspěch nového vozu s motorem o objemu 12,8 litru v sezóně 1908, kdy také společnost účast v závodech zastavila. O několik let později plánovaný návrat zmařil začátek první světové války.  V roce 1908 se také ředitelem a předsedou správní rady stal André Citroën. Důvodem mělo být zvýšení produkce, což se také podařilo, hned v následujícím roce stoupla produkce z 200 na 2000 vozů ročně. Od roku 1913 byly všechny automobily značky osazovány bezventilovými motory se šoupátkovým rozvodem systému Knight belgické firmy Minerva. V tomto roce André Citroën odešel a pracoval už jen pro svou firmu Citroën, která část firmy Mors vyrábějící automobily pohltila v roce 1919. O šest let později André Citroën veškeré aktivity Mors zastavil a závod vyráběl už jen vozy značky Citroën. Poslední automobily se značkou Mors se tak na trhu objevily ještě v roce 1926.

Mors v USA.

Společnost Central Automobile Company, výrobce automobilů v New Yorku používala pro své vozy značku Mors.  St. Louis Car Company vyráběla vozy American Mors.

Automobiles Mors byl v období let 1895 až 1925 francouzský výrobce osobních a závodních automobilů. Její vozy dosahovaly na přelomu 19. a 20. století velkých úspěchů. V této době byly automobilové závody téměř výlučně soubojem vozů Mors a Panhard. Společnost s názvem "La Société d'électricité et d'automobiles Mors" založili v roce 1895 v Paříži bratři Émile a Louis Morsovi.

The Mors automobile factory was an early French car manufacturer. It was one of the first to take part in automobile racing, beginning in 1897, due to the belief of the company founder, Émile Mors, in racing's technical and promotional benefits. By the turn of the century, automobile racing had become largely a contest between Mors and Panhard et Levassor.


Životopis.

Kilby se narodil v Jefferson City v Missouri. Většinu svého dětství strávil v Great Bendu v Kansasu, kde vystudoval tamní vysokou školu. Na jeho život zde upozorňují poutače u cest před vstupem do města.  Kilby obdržel titul bakaláře v oblasti přírodních věd na University of Illinois at Urbana-Champaign v roce 1947 spolu s titulem elektroinženýra. Magisterského titulu dosáhl na Univerzitě ve Wisconsinu v roce 1950, zatímco souběžně pracoval ve společnosti Centralab v Milwaukee.  V létě 1958 pracoval Kilby jako nově přijatý inženýr v TI, který dosud neměl právo na letní prázdniny. Léto strávil prací na problému návrhu obvodů, kterému se běžně říkalo „tyranie množství,“ a dospěl k závěru, že ekonomickým řešením může být použití polovodičů jako základu všech součástek obvodu, což dovolí vytvořit obvod na jediné polovodičové desce. Svůj objev prezentoval 12. září před vedením Texas Instruments: ukázal jim kus germania, na kterém byl vyleptán obvod oscilátoru, k němuž byl dráty připojen osciloskop. Zmáčkl tlačítko a osciloskop ukázal spojitou sinusoidu, což dokazovalo, že jeho integrovaný obvod pracuje, a že tedy problém vyřešil. Patent na „Jednodílný obvod vytvořený z germania“, první integrovaný obvod, byl podán 6. února 1959.  Mezi léty 1978–1985 působil jako profesor elektroinženýrství na Texas A&M University. V roce 2000 obdržel za své převratné objevy Nobelovu cenu za fyziku. Je po něm pojmenován klopný obvod JK a Kilbyho centrum, výzkumné centrum TI pro výrobu na bázi křemíku.  Kromě integrovaného obvodu je Kilby patentujícím vynálezcem přenosné kalkulačky (1966, byla založena na integrovaném obvodu umějícím sčítat, odčítat, násobit a dělit) a termální tiskárny užívané v datových terminálech. Celkem držel 60 patentů.  Kilby zemřel 20. června 2005 v texaském Dallasu po krátkém zápasu s ne-Hodgkinovým lymfomem.

Jack St. Clair Kilby (8. listopadu 1923 Jefferson City, USA – 20. června 2005 Dallas, USA) byl americký elektroinženýr, který v roce 2000 obdržel Nobelovu cenu za fyziku (společně s dalšími dvěma vědci). Během práce ve společnosti Texas Instruments (TI) v roce 1958 vynalezl integrovaný obvod. V téže době učinil tentýž objev Robert Noyce pracující ve společnosti Fairchild Semiconductor.

Jack St. Clair Kilby (November 8, 1923 – June 20, 2005) was an American electrical engineer who took part (along with Robert Noyce) in the realization of the first integrated circuit while working at Texas Instruments (TI) in 1958. He was awarded the Nobel Prize in Physics on December 10, 2000.


Porto Alegre.

První plně participativní rozpočtování se vyvinulo ve městě Porto Alegre v Brazílii roku 1989. Bylo součástí řady inovativních reformních programů nastartovaných roku 1989 jako prostředek k vyrovnání životních standardů obyvatel. Jedna třetina obyvatel města žila izolována ve slumech na okraji města bez přístupu k základní infrastruktuře a obslužnosti (vodovod, kanalizace, zdravotní zařízení a školy).  Participativní rozpočtování v Porto Alegre každý rok začíná sérií lokálních shromáždění, kde obyvatelé a volení zástupci sestavují žebříček rozpočtových priorit a hlasují o jejich implementaci. Porto Alegre utratí kolem 200 milionů dolarů ročně na výstavbu a služby. Tyto finance jsou spravovány participativním rozpočtováním, na rozdíl od fixních ročních položek, jako jsou splátky dluhů a důchody. Kolem padesáti tisíc obyvatel Porto Alegre se účastní rozpočtového procesu (z 1,5 milionu obyvatel), počet účastníků od roku 1989 stále roste. Účastníci jsou z odlišných ekonomických vrstev a politických pozadí.  Participativní rozpočtovací cyklus začíná v lednu a shromáždění po celém městě ulehčují maximální účast a interakci. Každý únor se objevují instrukce od městských specialistů týkající se technických a systémových aspektů městského rozpočtu. V březnu jsou svolána plenární shromáždění v každém z 16 okrsků města, stejně jako shromáždění, která se zabývají takovými oblastmi jako je doprava, zdravotnictví, školství, sport a hospodářský rozvoj. Tato velká setkání, která dosahují účasti přes 1000 lidí, zvolí delegáty zastupující konkrétní čtvrti. Starosta a zaměstnanci reagují na podněty občanů. V následujících měsících se delegáti v každém okrese schází jednou týdně nebo jednou za čtrnáct dní, aby přezkoumali technická kritéria projektu a potřeby okrsku. Lidé zastupující město se mohou účastnit v závislosti na oblasti jejich odbornosti. Na druhém místním plenárním zasedání regionální delegáti stanoví prioritu požadavků čtvrti a volí 42 členů Obecní rozpočtové rady, kteří zastupují všechny okresy a tematické oblasti. Hlavní funkcí Rady je sladění požadavků jednotlivých okresů s dostupnými zdroji a navrhování a schvalování celkového městského rozpočtu. Výsledný rozpočet je závazný, i když městská rada může navrhnout změny, ale nesmí je vyžadovat. Pouze starosta může vetovat rozpočet, nebo ho může vrátit zpět Radě (to se nikdy nestalo).

Výsledky.

Dokument Světové banky naznačuje, že participativní rozpočtování vedlo k přímým zlepšením vybavení v Porto Alegre. Například počet kanalizačních a vodovodních přípojek se zvýšil z 75 % domácností v roce 1988 na 98 % v roce 1997. Počet škol se od roku 1986 zvýšil čtyřikrát.  Vysoký počet účastníků po více než deseti letech podle dokumentu naznačuje, že participativní rozpočtování podporuje zvýšení zapojení občanů. Také rozpočet pro zdravotnictví a vzdělávání se zvýšil z 13 % (1985) na téměř 40 % (1996), podíl participativního rozpočtu v celkovém rozpočtu se zvýšil z 17 % (1992) na 21 % (1999).  Dokument usuzuje, že participativní rozpočtování může vést ke zlepšení podmínek pro chudé. Ačkoli nemůže překonat širší problémy jako je nezaměstnanost, vede k „výraznému zlepšení dostupnosti a kvality různých sociálních zařízení“.  Na základě výsledků z Porto Alegre více než 140 (asi 2,5 %) z 5571 obcí v Brazílii zavedlo participativní rozpočtování.

Participativní rozpočet v Evropě.

Participativní rozpočet je značně rozvinutý v Polsku (používá jej např. Varšava, Lodž, Dąbrowa Górnicza, Wałbrzych a dalších asi 100 měst), zkušenosti s ním má také Slovensko (Bratislava).

Realizace jinde na světě.

Od svého vzniku v Porto Alegre se participativní rozpočtování rozšířilo do stovky latinskoamerických měst a desítek měst v Evropě, Asii, Africe a Severní Americe. Odhaduje se, že více než 1500 obcí zahájilo participativní rozpočtování. V některých městech bylo participativní rozpočtování použito pro školy, univerzity a rozpočty pro sociální bydlení. Tyto mezinárodní přístupy se značně liší a jsou přizpůsobovány místnímu kontextu stejně jako v Porto Alegre.  Dominikánská republika zavedla participativní rozpočtování ve všech místních vládách a řada měst a obcí ve Francii, Itálii, Německu a Španělsku také zahájila proces participativního rozpočtování. V Kanadě bylo participativní rozpočtování zavedeno v oblastech veřejného bydlení, u skupin v různých čtvrtích a na veřejných školách ve městech Toronto, Guelph, Hamilton a West Vancouver. V Indii slouží jako typický příklad tohoto procesu vesnice s názvem Hiware Bazar. Obec kdysi trpící nedostatkem vody a vzdělávání a neuspokojením základních potřeb pro život je nyní soběstačná a s vysokými příjmy na obyvatele. Arvind Kejriwal, zakladatel strany Aam Aadmi, se snaží zavést koncept participativního rozpočtování v celé zemi. Podobné rozpočtové procesy byly použity v komunitách v Africe. Ve Francii region Poitou-Charentes zahájil participativní rozpočtování na svých středních školách. První proces participativního rozpočtování ve Spojených státech amerických byl zaznamenán v Chicagu v Illinois. Od roku 2011 začal tento proces používat New York a od roku 2012 Vallejo v Kalifornii.

Participativní rozpočet v Česku.

Mezi prvními v Česku bylo participativního rozpočtování použito v obcích Nelahozeves, Příbor, Pržno a Třanovice v letech 2012-2014. Participativní rozpočtování v Česku podporuje několik organizací, jako je například Agora Central Europe a Alternativa zdola. Od roku 2015 participativní rozpočtování realizuje několik českých obcí.

Kritika.

Dokument Světové banky na příkladu Brazílie a Porto Alegre ukazuje, že nedostatkem může být malé zastoupení extrémně chudých lidí v participativním rozpočtování. Účast velmi chudých a mladých lidí je brána jako výzva. Participativní rozpočtování také může mít potíže s překonáváním existujícího klientelismu. Dále bylo vypozorováno, že jednotlivé skupiny se méně účastní, jakmile byly splněny jejich požadavky, a že účastníky může také odradit pomalý pokrok v oblasti veřejných prací.

Participativní rozpočtování je proces demokratické diskuse a rozhodování a typ participativní demokracie, ve kterém se jednotlivci rozhodují, jak přidělit část obecního nebo veřejného rozpočtu. Participativní rozpočtování umožňuje občanům diskutovat o jednotlivých složkách veřejných výdajů a některé z nich upřednostňovat, a dává jim možnost rozhodovat o tom, jak jsou peníze vynakládány. Když je participativní rozpočtování bráno vážně a je založeno na vzájemné důvěře, mohou z něho mít prospěch jak místní samospráva, tak občané. V některých případech participativní rozpočtování dokonce zvýšilo ochotu lidí platit daně. Participativní rozpočtování obecně zahrnuje několik základních kroků : Komplexní případová studie z osmi obcí v Brazílii analyzující úspěchy a neúspěchy participativního rozpočtování se přiklání k tomu, že často vede ke spravedlivějším veřejným výdajům, větší transparentnosti veřejných financí a větší odpovědnosti, zvýšení účasti veřejnosti (zejména marginalizovaných nebo chudších obyvatel), a učení v oblasti demokratické a občanské.

Participatory budgeting (PB) is a process of democratic deliberation and decision-making, in which ordinary people decide how to allocate part of a municipal or public budget. Participatory budgeting allows citizens to identify, discuss, and prioritize public spending projects, and gives them the power to make real decisions about how money is spent.


Před nástupem na královský trůn.

Narodil se neznámo kdy (nejspíše v polovině padesátých let 13. století) jako mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho ženy Heleny z Anjou. První území dostal do správy roku 1276 poté, co jeho starší bratr Dragutin povstal proti otci, králi Urošovi I., a sesadil ho. Sesazený král zanedlouho zemřel. O Urošovo území se Dragutin rozdělil s bratrem Milutinem, který dostal do správy Zetu, Travuňsko a Zachlumsko, a s matkou Helenou (Jelenou). Roku 1282, po porážce srbských vojsk a vojsk protibyzantské koalice (vojska sicilského krále Karla I., epirského despoty Nikefora a titulárního latinského císaře Filipa I.) v bitvě s byzantským císařem Michaelem VIII. Palaiologem, povstal Milutin proti Dragutinovi. Dragutin se tehdy těžce zranil pádem z koně a nejspíš proto se vzdal téhož roku vlády v Rašce (centrálním Srbsku) v Milutinův prospěch a Milutin se ujal pevně vlády jako Stefan Uroš II. Milutin. Dragutin si ponechal pouze nově vzniklé království Srem.

Vláda.

Rok 1282 byl však nešťastný pro srbského spojence, sicilského krále Karla z Anjou., který byl zbaven Sicílie v povstání známém jako „sicilské nešpory“ a uprchnul do Neapolska. Téhož roku (v prosinci) zemřel byzantský císař Michael VIII. Palaiologos. Jeho syn a nástupce, císař Andronikos II. Palaiologos, vyslal proti Milutinovi vojsko, které krále porazilo, a Milutin musel vrátit čerstvě získané město Skopje. Roku 1283 však Skopji a Vardar získal nazpět. Srbové také dobyli západní Makedonii. Aby Milutin roku 1285 zabránil expanzi Tatarů, poslal tamějšímu vládci Nogajovi jako rukojmí svého syna Stefana (pozdějšího krále). Roku 1291 dobyla vojska králů Milutina a Dragutina na Bulharech Braničevsko. Poté se Milutin obrátil na jih a dobyl na úkor císaře Andronika II. téměř celou Makedonii a město Dyrrhachion. Andronikos II., územně v Milutinův prospěch velmi oslabený, nabízel králi příbuzenský svazek a mír. Nejprve zamýšlel za několikrát rozvedeného Milutina provdat svou sestru Eudokii, vdovu po nedávno zemřelém (†1298) trapezuntském císaři Ioannovi II. Komnenovi. Eudokia však odmítla. Nakonec Andronikos za Milutina provdal svou pětiletou dcerku Simonis. Jako věno byla Srbsku ponechána města s hranicí v ose Štip, Prilep, Ochrid. Roku 1305 Milutin ztratil ve prospěch titulárního konstantinopolského (latinského) císaře Filipa z Tarentu přístavní město Dyrrhachion.

Potíže s dědictvím.

V Srbsku tehdy existovalo dvojvládí. Podle dohody uzavřené mezi Dragutinem a Milutinem měl oba státní útvary zdědit Dragutinův syn Vladislav. Ale Milutin za svého nástupce prosazoval od Tatarů uprchnuvšího syna Stefana. Stefan se ale rozhodl, podobně jako jeho předchůdci i dědicové (strýc Stefan Dragutin, otec Milutin, syn Stefan Dušan) ujmout násilím vlády a povstal proti Milutinovi. Princi se také nelíbila probyzantská politika, prezentovaná z návodu královny Simonis králem Milutinem. Osud povstání rozhodla srbská šlechta, když se postavila na stranu stárnoucího Milutina, který syna porazil, oslepil a poslal se ženou a potomky do Konstantinopole, a ujal se vlády v Travuňsku a v Zetě, které dřív spravoval princ Stefan. Roku 1314 zemřela stařičká královna - matka Helena a roku 1316 skonal i Dragutin. Milutin se zmocnil matčina území a hodlal dobýt i království Srem, kde dříve vládl Dragutin a které podle dohody mělo patřit Dragutinovu synovi (Stefanu) Vladislavovi. Milutin Srem sice dobyl, ale proti tomu se postavil uherský král Karel I. Robert, který v prvních letech své vlády (1308–1342) upevňoval svou moc. Karel utvořil spolu s Filipem z Tarentu a chorvatským bánem Mladenem Subićem protisrbskou koalici a dobyl Bělehradsko a Mačevsko. Braničevsko si Milutin udržel. Roku 1319 navíc na Filipovi z Tarentu dobyl Dyrrhachion. Krátce poté povolil Milutin návrat z Konstantinopole synu Stefanovi, který se stal opět následníkem. Král Stefan Uroš II. Milutin zemřel roku 1321 ve věku asi 65 let. Po celou dobu své vlády pomáhal klášterům. Tím získal přízvisko "Svatý král". Jeho nástupcem se stal starší syn, princ Stefan jako Stefan Uroš III. (1321–1331), který musel v prvních letech své vlády krotit revolty bratra Konstantina a osvobodivšího se bratrance Stefana Vladislava.

Štěpán Uroš II. Milutin (srbsky "Стефан Урош II Милутин", Stefan Uroš II. Milutin, většinou pouze Uroš II. Milutin nebo Milutin, datum narození neznámé, † 29. října 1321) byl mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho choti Heleny, správcem Zety, Zachlumska a Travuňska (1276–1282) a po abdikaci bratra Dragutina srbským králem (1282–1321) z dynastie Nemanjićů.

Stefan Uroš II Milutin (; 1253 – 29 October 1321), known as Stefan Milutin (Стефан Милутин), was the King of Serbia between 1282–1321, a member of the Nemanjić dynasty. He was one of the most powerful rulers of Serbia in the Middle Ages. Milutin is credited with strongly resisting the efforts of Byzantine Emperor Michael VIII Palaiologos to impose Roman Catholicism on the Balkans after the Union of Lyons in 1274. As most of the Nemanjić monarchs, he was proclaimed a saint by the Serbian Orthodox Church with a feast day on October 30.


Hlavní argumenty.

Avi Shlaim popisuje rozdíly mezi Novými historiky a tím, co nazývá "oficiální historií", následujícími slovy:  Pappé tvrdí, že Sionističtí vůdci zamýšleli vysídlit většinu Palestinských Arabů; Morris věří, že vysídlování proběhlo v rámci probíhající války. Podle Nových historiků, Izrael a arabské země mají každý svůj díl odpovědnosti za Arabsko-izraelský konflikt a za bezútěšnou situaci Palestinců.

Vliv na tradiční izraelský narativ a veřejné mínění.

Michala Ben-Josef Hirsch tvrdí, že před příchodem Nových historiků "se Izraelci drželi jednostranných historických narativů o okolnostech vedoucích ke vzniku problému palestinských uprchlíků a opačné narativy byly tabu." Podle Ben-Josefy Hirsch, závěry Nových historiků, a široké vyprovokované debaty, ukončily zmíněné tabu a změnily v Izraeli pohled na problém palestinských uprchlíků a jeho příčiny. Ben-Josefa Hirsch říká, že tradiční izraelský narativ, podle kterého jsou Arabové zodpovědní za Palestinský exodus, přetrvával od roku 1948 do konce devadesátých let minulého století. Podle ní argumenty nových historiků podstatně konfrontovaly dřívější narativ, vedly k obsáhlé debatě v akademických kruzích, i v celospolečenské debatě, včetně novinářů a fejetonistů, politiků, osobností veřejného života a široké veřejnosti.  Ben-Josefa Hirsch věří, že se stala významná změna ve vnímání problému palestinských uprchlíků v izraelské společnosti od devadesátých let minulého století, a je přijímán komplexnější narativ; uznávající případy kdy izraelské ozbrojené síly vyhnaly Palestince s vědomím a posvěcením izraelských představitelů. Ben-Josefa Hirsch přisuzuje tuto změnu práci Nových historiků a následné debatě. Noví historikové si získali renomé během devadesátých let minulého století. Seriál státní televize v roce 1998 k 50. výročí Izraele čerpal z jejich práce, stejně jako učebnice pro deváté třídy v roce 1999.  Kritici Nových historiků uznali tento posun. Avi Beker, píšící pro "Jerusalem Post," prohlásil, že vliv práce Nových historiků na historii Arabsko-izraelského konfliktu "nelze přehánět". Tvrdí, že práce Nových historiků je nyní mainstream v akademických kruzích, a že jejich vliv se neomezil na intelektuální kruhy. Pro ilustraci svého stanoviska cituje příklady od změn izraelských školních učebnic po činy izraelských politických představitelů a vývoj v Izraelsko-palestinském mírovém procesu.

Noví historikové (: ההיסטוריונים החדשים, "ha-historionim ha-chadašim") jsou volně definovaná skupina izraelských historiků zpochybňujících tradiční verzi izraelských dějin, a to mimo jiné včetně izraelské role na palestinském exodu v roce 1948 či ochotu arabské strany arabsko-izraelského konfliktu jednat o míru. Tento výraz poprvé v roce 1988 použil Benny Morris, který se řadí mezi přední nové historiky. Podle Ethana Bronnera z amerického deníku "The New York Times" usilují noví historikové o pokrok arabsko-izraelského mírového procesu.

The New Historians (, "HaHistoryonim HaChadashim") are a loosely defined group of Israeli historians who have challenged traditional versions of Israeli history, including Israel's role in the Palestinian Exodus in 1948 and Arab willingness to discuss peace. The term was coined in 1988 by Benny Morris, one of the leading New Historians. According to Ethan Bronner of "The New York Times", the New Historians have sought to advance the peace process in the region.


Biografie.

Narodil se v židovské rodině v Krakově, kde strávil své dětství a dospívání. Jeho otec Abrahám se aktivně účastnil programů podporujících asimilaci Židů. Roku 1862 se jeho dům stal centrem povstalecké činnosti, v němž sehráli aktivní úlohu jeho dva bratři. Roku 1857 nastoupil na Jagellonskou univerzitu v Krakově, jenž v době jeho narození ležel v Polsko-litevském soustátí, později bylo svobodným městem, ještě později bylo anektováno Rakousko-Uherskem, což Gumplowicze přivedlo k ochraně národnostních menšin na území Rakousko-Uherska, zejména Slovanů. Čtvrtý rok svého studia strávil ve Vídni. 1864 úspěšně zakončil své doktorské studium prací charakterizovanou jakou protikatolická, již posléze publikoval roku 1867 pod názvem “Prawodawstwo Polskie wzgłędem Żydów”. 1868 úspěsně obhájil svou habilitační práci, čímž získal titul Dr. Habil (Doctor habilitatus). S tímto titulem mohl následně začít přednášet na univerzitě. Ještě několik let však pracoval jako notář a redaktor svého vlastního krakovského časopisu „Kraj“.  Roku 1874 se přestěhoval Štýrského Hradce, kde se roku 1876 stal docentem, a 1892 rovněž profesorem Katedry státního práva na místní univerzitě. Kromě přednášení se zde však také aktivně věnoval autorské činnosti v němčině. Do Polska se již nikdy nevrátil. Jako první polský sociolog se věnoval výzkumu problémů etnických menšin. Díky své teorii o střetu ras byl považován za rasistu. Přestože jeho díla byla velmi úspěšná a vzbudila ohlas, Gumplowicz s jejich dopadem nebyl spokojen. Konec života dožil v osamění, cítil se prý jako ve vyhnanství, jak napsal v dopisu. V této fázi života nejvíce toužil po návratu do Polska, kde by mohl rozvíjet svá původní témata z období dospívání. Fakt, že převážnou část své vědecké činnosti strávil ve Štýrském Hradci, zapříčinil, že Gumplowicz byl veřejností považován za Rakušana. Ve skutečnosti pro něj jeho pobyt v exilu nebyl lehký, jeho rakouští kolegové jej často uráželi z důvodu jeho původu, což nesl velmi těžce.  Roku 1895 byl zvolen viceprezidentem Mezinárodního sociologického institutu v Paříži. 1908 mu byl udělen čestný profesorský titul, načež byl z funkce odvolán. V 71 letech Guplowicz spáchal sebevraždu spolu se svou manželkou Františkou, s níž měl dva syny, aby neviděla jeho utrpení. Před smrtí mu bylo sděleno, že trpí rakovinou jazyka, a společná sebevražda byla nakonec zvolena z důvodu jeho vysoké emocionální blízkosti s rovněž těžce nemocnou manželkou. Na způsob jejich smrti však mohla mít vliv i sebevražda jejich syna Maxmiliána Ernesta o 15 let dříve. Ten působil jako historik a první cizojazyčný přednášející na vídeňské univerzitě. Jejich druhý syn Vladislav byl aktivista v rámci rozličných socialistických stran, a rovněž univerzitním profesorem. Gumplowicz své práce psal především v němčině a polštině, a byly přeloženy do francouzštiny, italštiny, japonštiny, ruštiny a španělštiny. Jeho poslední kniha, Sozialphilosophie im Umriss, byla vydána až po jeho smrti, a protože Gumplowicz svou diagnózu dopředu znal, označil právě toto dílo za svou “labutí píseň”. Zpráva o jeho smrti způsobila ve vědeckých kruzích šok.  Slavnou se stala také jeho polsky psaná práce "Prawodawstwo Polskie Wzgledem Zydow", kde popsal roli Židů ve středověké společnosti a celých polských dějinách. Viděl Židy jako faktor posilující moc krále na úkor šlechty a kléru. Ač to nebylo Gumplowiczovým záměrem, v polské společnosti kniha podpořila antisemitismus, neboť posílila představu Židů jako nepřátel církve.  Téma menšin ho přivedlo též k obecnějšímu zájmu o sociální a etnický konflikt, díky čemuž se stal průkopníkem sociologie. Boj různých supin nazýval "střetem ras" (Der Rassenkampf), což je z dnešního hlediska trochu matoucí. Právě knihu Der Rassenkampf z roku 1875 považoval za klíčovou k pochopení svého díla, neboť v ní vyložil celý systém svého zkoumání. Bez jeho přečtení, jak tvrdil, nebylo možné žádné další jeho knihy pochopit, nebo všechny jsou buď rozvedením, či aplikací systému z Rassenkampfu. Tím Gumplowicz nicméně vývoj rasismu v německojazyčném prostoru skutečně podpořil, svým sociálně-darwinistickým pohledem. Zapomenutý, paradoxní vliv židovského intelektuála na vývoj německých antisemitských a rasistických teorií byl zdůrazněn až pozdějšími badateli, například Williamem M. McGovernem v knize "From Luther to Hitler".

Gumplowiczovo pojetí sociologie.

Podle Gumplowicze měl být sociologický výzkum zaměřen výhradně na zkoumání vztahů mezi společenskými skupinami a třídami. Sociologie také měla plnit roli vnějšího pozorovatele dění, neměla v něm být nikterak angažovaná. Má být také nestrannou a neposuzovat, co je dobře a co špatně.  Gumplowicz tvrdil, že nejčasnější formy skupinového života byly malé, přírodní nebo etnické skupiny. Tyto skupiny byly sjednoceny podle společných ekonomických zájmů; jejich členové žili v sexuální promiskuitě a relativní rovnosti sociálního postavení. Z této nejranější formy skupinového života vznikly postupně matriarchát a patriarchát, první druhy organizované kontroly. Od té doby je společenský vývoj již zmíněným nekonečným procesem vnějšího konfliktu mezi skupinami ve formě válek a vnitřního konfliktu zájmů uvnitř skupin. Materiální zájmy podle něj poskytly dynamický impuls společenskému vývoji.V jeho pohledu mají lidé nutkavou tendenci srocovat se do skupin, neboť přirozeně potřebují cítit sounáležitost a jednotu. V závislosti na tomto pocitu pak optikou své kultury posuzují výtvory kultur jiných, tedy většinou negativně. Jedná se tak o jakýsi skupinový etnocentrismus, jenž Gumplowicz nazval syngenismem. Z toho vychází i první forma tzv. předpolitických konfliktů – jakmile se jedna skupina přirozeně rozroste více než jiné, získá tím převahu a prosazuje své pohledy, což ostatní skupiny těžko snášejí. Dochází tak ke sporům, z nichž vzejde vítězná skupina, která stanoví zákony. Předpokládá přitom, že prvotními skupinami byly pokrevně spřízněné, promiskuitní tlupy, ve kterých však vládla relativní rovnost. Jakmile se však vyvinul pocit sounáležitosti se skupinou do určité míry, a současně se změnila sociální struktura tlupy na matriarchální, či patriarchální, zavládla i potřeba vydobýt pro svou tlupu co nejlepší materiální podmínky – a ty byly nejsnáze získatelné na úkor práce jiných tlup.  Jeho přínos pro vědu byl pozoruhodný. Jeho argumenty získaly obecné uznání, ačkoli někteří sociologové, zejména Jacques Novicow, Gumplowicze obvinili, že přehlížel úlohu mírových faktorů v původech států. Gumplowiczova koncepce politických stran jako zájmových skupin se možná stala nejužitečnějším truismem politické vědy a rozjvíjeli ji např. E. Durkheim, Duguit, Laski a A. F. Bentley.

Ludwig Gumplowicz (9. března 1838, Krakov – 20. srpna 1909, Graz) byl jeden z otců zakladatelů sociologie, profesor práva na univerzitě v Grazu. Svá díla psal německy i polsky.

Ludwig Gumplowicz (March 9, 1838, Kraków – August 20, 1909, Graz, Austria-Hungary), was a Polish sociologist. He was also a jurist and political scientist who taught constitutional and administrative law at the University of Graz.


Dějiny.

Místo bylo známé již ve 12. století pod jménem La Mothe de Margaux. V té době zde však ještě nebyly žádné vinice. V roce 1152 se Eleonora Akvitánská provdala za pozdějšího anglického krále Jindřicha Plantageneta, čímž se Akvitánie dostala až do roku 1453, kdy skončila stoletá válka pod anglickou nadvládu. Období anglického panování bylo pro bordeauxská vína skutečným požehnáním, neboť se jim tak otevřela přímá cesta na anglický trh. Syn Jindřicha a Eleanory Richard zvaný Lví srdce povýšil zdejší červené víno, jež Angličané nazývali klaret, na svůj každodenní nápoj. La Mothe de Margaux přecházelo z jedněch šlechtických rukou do druhých, až se v 16. století dostalo do majetku rodu Lestonnakových. Tehdy se začalo v Margaux blýskat na nové časy. Pierre de Lestonnac v letech 1572 až 1582 majetek zcela přebudoval, přičemž jasnozřivě odhadl budoucí vývoj v oblasti poloostrova Médoc a mnohá obilná pole přeměnil na vinice. V roce 1700 činila rozloha pozemků náležejících k usedlosti stejně jako dnes 265 ha. Pozemky určené pro vinice zabíraly 78 ha a tento stav se dodnes prakticky nezměnil.  Na samém počátku 18. století získal zdejší pozemky markýz de la Colonilla. V roce 1810 pověřil nejvýznamnějšího bordeauxského neoklasického architekta Louise Combese, aby nevelkou usedlost, jež tam tehdy stála, přestavěl na zámek hodný zdejšího vína (do Anglie se odtud totiž dodával nejvíce vybarvený bordeauxský klaret). Přestavba se uskutečnila v letech 1810 až 1816 s rychlostí, jež zaručila dokonalou jednotnost celku. Výsledkem byl mistrovský architektonický výtvor, čtvercový palác v neopalladiánském stylu s monumentálním vchodem se čtyřmi sloupy. Zámek, který zdobí i etiketu vína Château Margaux, Je obklopen parkem a vede k němu dlouhá alej platanů. Stejnou pozornost jako vlastnímu château věnoval Louis Combes i uspořádání a výstavbě zemědělských budov. Na jedné straně zámku vybudoval obdélníkový dvůr vinařství s obrovským sklepem, kolem něhož soustředil všechny potřebné provozy.  Rozkvět, který nastal v 18. století, přervala Francouzská revoluce. Majitel panství Elie du Barry, hrabě z Hargincourtu, skončil v době jakobínského teroru na popravišti a revolucionáři Château Margaux s jeho vinicemi, lesy, polnostmi a mlýny nejprve znárodnili a poté rozprodali v dražbě.  Další pohroma přišla v 19. století. Zdejší vinice, dávaly víno takové kvality, že je Thomas Jefferson, pozdější prezident USA, umístil na první místo svého seznamu nejlepších francouzských vín, což oficiální Bordeauxská klasifikace vín z roku 1855 provedená u příležitosti Světové výstavy v Paříži potvrdila zařazením Château Margaux do kategorie premier cru. Na konci století však francouzské vinice napadla nejprve plíseň a poté mšička révokaz a nevyhnuly se ani Médoku. Následky byly katastrofální.  V letech 1930 až 1977 se usedlost dostala do vlastnictví rodiny Ginestetových, s nimiž přišly blahodárné zásahy: scelování vinohradů, obnova stáčení do láhví ve vinařství a v neposlední řadě zlepšení technologie výroby. V roce 1977 pak vinařství zakoupil André Mentzelopulos, význačný obchodník z řeckého Patrasu (Pátra), který (poté co vydělal obrovské jmění) dostal nápad koupit si tento francouzský vinařský skvost, což byl v té době dost neobvyklý krok. Než André Mentzelopoulos v roce 1980 zemřel, což se stalo téměř přesně tři roky na to, v předvečer výroby jeho prvního ročníkového vína, měl dostatek času vdechnout Château Margaux nového ducha, myšlenky, díky jimž se usedlost stala vzorem pro ostatní médocká vinařství. V jeho díle dnes pokračuje dcera Corinne, jíž Château Margaux vděčí za obnovu svého vynikajícího postavení.

Vinařství.

Margaux je největší ze společných apelací na poloostrově Médoc v kraji Bordeaux. Vinná réva se zde pěstuje na ploše 1400 hektarů.  Tak jako většina médockých vín zažil i zdejší klaret v 18. století vývoj od nevýrazné vodnaté tekutiny, jež během pár let zcela vybledla, k tmavému komplexnímu nápoji, který od té doby plní zdejší sklepy. Víno Château Margaux za to vděčí zejména inovacím, jež v 50. letech 18. století zavedl zdejší geniální správce vinného sklepa Berlon. Zakázal například sklízet hrozny hned po ránu, aby se zabránilo snižování jejich cukernatosti díky rose. A byl to on, kdo první pochopil význam kvality půdy pro pěstování révy. Díky němu vévodí Château Margaux již více než dvě a půl století kvalitou svých vín celé jižní oblasti Médoku.  André Mentzelopoulos zavedl celou řadu novinek. Patří mezi ně odvodnění půdy, využívání odborných konzultantů, výměna mnoha starých sudů za nové a vyhloubení úžasného nového sklepa, který je dokonale přizpůsoben dozrávání vína v sudech. Ostatní vinaři z oblasti Bordeaux jeho inovace napodobovali, až se z nich nakonec stala obecně uznávaná pravidla. Corinne Mentzelopoulosová věrně kráčí v šlépějích svého otce. Pod jejím vedením dotáhl tým stejně mladých, obětavých a oddaných spolupracovníků odvážné plány Andrého Mentzelopoulose do konce. Společně realizovali jeho nápad ukrýt část obrovského vinařského závodu do podzemí. Vinařství se tak rozkládá v nadzemí i podzemí kolem obdélníkového dvora, jenž svou velikostí připomíná městské náměstí. Veškeré potřebné provozy jsou tak jako v dobách Louise Combese soustředěny kolem obrovského vinného sklepa a vzájemně na sebe navazují. Sklep neboli "chai" je skutečným chrámem vína, jehož vnitřek zvelebuje osmnáct vysokých dórských sloupů.  Přibližný poměr jednotlivých odrůd v Château Margaux činí obvykle 75 % Cabernetu Sauvignon, 20 % Merlotu, 5 % Petit verdotu a Cabernetu Franc. Jak je v Médoku zvykem, zabírá většinu osázené plochy vinic Cabernet Sauvignon s 75 %, druhý je Merlot se zhruba 20 % a zbytek tvoří Cabernet Franc a Petit Verdot. Každoroční produkce vinařství činí asi 30 000 kartonů. Toto množství se dělí mezi slavné Premier Cru a druhé víno usedlosti, jímž je Pavillon Rouge. Z malého množství odrůdy Sauvignon Blanc, jež se na vinicích také pěstuje, se připravuje bílé víno Pavillon Blanc. Prodává se pod názvem apelace Bordeaux AOC. Průměrné stáří keřů révy na vinicích Chateau Margaux je 35 let.  Château Margaux je vybroušené, jemné a elegantní víno, jež v sobě spojuje sílu, bohatost a vytříbenost, což z něj činí jedno z nejmimořádnějších vín, jaká existují.

Château Margaux je jednou ze čtyř usedlostí, jimž byla při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 přiznána kategorie "premier cru". Díky dávnému královskému privilegiu je jedinou usedlostí v celé oblasti, jež nese přesně stejné jméno jako víno vyráběné na jejích pozemcích. Zmíněné víno patří k nejdražším vínům na světě. Láhev stojí víc než 1750 dolarů, a to v době, kdy víno teprve zraje v sudu.

Château Margaux, archaically La Mothe de Margaux, is a wine estate of Bordeaux wine, and was one of four wines to achieve "Premier cru" (first growth) status in the Bordeaux Classification of 1855. The estate's best wines are very expensive, with a standard-sized bottle of the Château Margaux "grand vin" retailing at an average price of $639. The estate is located in the commune of Margaux on the left bank of the Garonne estuary in the Médoc region, in the département of Gironde, and the wine is delimited to the AOC of Margaux.


Původ.

Svatava byla dcerou polského knížete Kazimíra I. a jeho choti Dobroněgy Kyjevské, dcery Vladimíra I. Kyjevského, a po prababičce Doubravce byla spřízněna s Přemyslovci. Jejími bratry byli polští panovníci Boleslav II. Smělý a Vladislav I. Heřman.

Svatba s Vratislavem.

Ke sňatku Svatavy s Vratislavem došlo zřejmě v roce 1062, rok po smrti předchozí kněžny, Vratislavovy druhé manželky Adléty Uherské. Jeho první manželka zemřela při předčasném porodu poté, co ji Spytihněv II. věznil. Podle německých historiků bylo Svatavě v době sňatku asi 15 let, podle Oswalda Balzera 19 až 22.  Důvodem ke svatbě bylo zachování neutrality Čech v polsko-německém konfliktu a Vratislav tak potvrdil přátelské vztahy se Svataviným bratrem, polským knížetem (později králem) Boleslavem II. Smělým, se kterým ale Vratislav později bojoval o česko-polské hranice.

Kněžna Svatava.

K Vratislavovým čtyřem dětem Svatava přidala Boleslava, Bořivoje, Vladislava, Soběslava a Juditu. Nejmladší potomek, Soběslav, se narodil zřejmě v roce 1075. V té době už byla Svatava zralou ženou a matkou, proto snad měla k nejmladšímu synovi poněkud jiný vztah. Tři z jejích synů - Bořivoj, Vladislav a Soběslav - se stali knížaty v neklidných letech po smrti jejich otce, dceru Juditu její otec provdal za svého přítele a rádce Wiprechta Grojčského.  O manželce knížete se ovšem nezachovalo z této doby příliš zpráv, snad jen ta, že podporovala vyšehradskou kapitulu.

Korunovace.

V dubnu 1085 se konal dvorský sjezd v Mohuči, který se významně zapsal do českých dějin. Vratislav II. obdržel od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou), byl zbaven poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách římskoněmeckých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.  15. června 1085 na Pražském hradě trevírský arcibiskup Egilbert Vratislava a jeho manželku korunoval králem a královnou, při této příležitosti je uváděn u Vratislava i titul krále polského. U příležitosti korunovace vznikl Kodex vyšehradský.

Vdova.

Vratislav si užíval titulu krále šest let, zemřel 14. ledna 1092. Svatava tak ovdověla a přihlížela poté bojům mezi členy přemyslovského rodu. V roce 1111 sehrála roli při jednání Vladislava I. s Boleslavem III. Křivoústým. Po králově smrti Svatava také usmiřovala své nejmladší syny Soběslava a Vladislava.  V roce 1125 umírající Vladislav I. potvrdil jako svého nástupce Otu II. Olomouckého, jehož nástupnictví podporovala také Vladislavova manželka Richenza z Bergu. Teprve zásah královny matky jeho rozhodnutí změnil. Po velkém nátlaku, k němuž se připojil i Svatavin přítel biskup Ota Bamberský, se umírající kníže s bratrem smířil, i když velice nerad.  Svatava, která byla více než 30 let vdovou, ještě zažila vítězství svého syna Soběslava v bitvě u Chlumce a zemřela 1. září 1126. Pohřbená je stejně jako její manžel na Vyšehradě v kostele sv. Petra a Pavla.

Potomci.

Z pěti známých dětí Vratislava II. a Svatavy se všechny dožily dospělosti.

Svatava Polská (asi 1046-1048 – 1. září 1126) byla třetí manželkou Vratislava II. a od roku 1085 první českou královnou.

Świętosława of Poland ( (c. 1046–1048 – 1 September 1126)) was the third wife of Duke (later King) Vratislaus II of Bohemia and the first Queen of Bohemia as of 1085.


Poloha.

Nachází se se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Jižně od města Tarifa se nachází ostrov Isla de Tarifa, který tvoří hranici mezi Atlantikem a Středozemním mořem. Jihovýchodním směrem je z Tarify dobře vidět útes Gibraltaru a jižním směrem přes Gibraltarský průliv pobřeží Afriky. Na ostrově se nachází nejjižněji položený evropský mys Tarifa s majákem.

Historie.

Tarifa byla založená Féničany a dále Římané založili město Julia Traducta. Podle posledních poznatků to bylo sídlo v nynější Algericas a v místě Tarify se nacházela osada Mellaria. V obvodu Tarify byla založena Římany osada tzv. Baleo Claudia, ruiny se nacházejí v blízkosti Bolonie. V roce 710 se zde vylodilo malé muslimské vojsko pod vedením Tárika ibn Málika, podle kterého je název města. Od roku 1090 je město pod nadvládou dynastie Almorávidů a od roku 1147 zde vládli Almohadové. V roce 1292 bylo město dobyto v rámci reconquisty křesťanskými vojsky Sancha IV. Kastilského. V roce 1294 město ubránil proti nájezdům muslimů Alfonso Pérez de Guzmán (Guzmán Dobrotivý). V 18. století, kdy oblast byla korunním územím Velké Británie, byly hradby a opevnění rekonstruovány. Poslední obléhání Tarify bylo od 20. prosince 1811 do 4. ledna 1812 napoleonskými vojsky pod velením generála Jean-Françoise Levala. Obránci byli vojáci Španělska a Velké Británie, kterým velel Francisco Copons, pozdější hrabě z Tarify. I když francouzští vojáci 30 m průrvou v hradbách, kde protékal potok, vnikli do Tarify, město nedobyli. Zimní déšť rozvodnil potok a rychle stoupající hladina vody přinutila obléhatele k ústupu. Když si generál Levala uvědomil, že následující deště způsobily vlhnutí střelného prachu a ztížily pohyb v bahně, tak zanechal bojů a ustoupil. Po ukončení Španělské občanské války (1936–1939) byly na pobřeží v rámci "Plánu obrany Campo de Gibraltar" postaveny betonové bunkry k obraně pobřeží.

Zajímavosti.

Často je Tarifě přiřazován původní význam "tarif", kdy v Tarifě kdysi kupecké lodě musely platit poplatek za místo v přístavu. V centru historického města jsou úzké uličky.  Kostel San Mateo (Sv. Matouše) ze začátku 16. století v gotickém slohu, v roce 1774 upravena fasáda podle Torcuato Cayón de la Vega (fasáda barokní, vnitřek gotický).  Hrad Mirador El Estrecho a opevnění Castillo de Guzmán postavené v roce 960 na příkaz córdobského chalífy Abd ar-Rahmána III.  Kostel Panny Marie na místě bývalé mešity.

Geografie.

Pohoří.

Nejblíže pobřeží je pohoří Estrecho se sezonními řekami a potoky. Od západu na východ jsou to hřebeny se severo-jižní orientací La Plata, Loma de San Bartolomé, Sierra de Enmedio a Sierra del Cabrito se svými vrcholy Plata (458 m), San Bartolomé (442 m), La Peña (448 m) a El Cabrito (536 m).  Druhá formace hor je na severu, jedná se o pohoří Saladavieja a Ojén s vrcholky Utreras (719 m) a Tajo de La Corza (831 m).

Řeky.

Na území Tarify se nacházejí čtyři řeky: Jara, Valle a Vega se vlévají do Atlantského oceánu, řeka Guadalmesí se vlévá do Středozemního moře (oblast Gibraltaru). Na severu protéká řeka Almodóvar, která je levým přítokem řeky Barbate, s přehradou na horním toku (Embalse de Almodóvar). Na území Tarify se nacházejí také sezónní řeky.

Klima.

Vítr zde působí 300 dní v roce. Proto je okolí Tarify poseto větrnými elektrárnami a také hojně využíváno k provozování windsurfingu a kitesurfingu. V průběhu roku zde vanou dva větry:

Doprava.

Přes Tarifu vede dálnice A7 (E15) z Algeciras do Barcelony, A48 z Cádizu do Vejer de la Frontera a silnice N-340 z Cádizu do Algeciras.  Trajektový přístav na jihu města. Terminál pro osobní přepravu má plochu 2200 m2. Hlavní námořní linka vede do Tangeru.  Autobusové spojení mezi Tarifou a Algericas (cca 20 km na severovýchod) a Tarifou a Sevillou (cca 200 km na sever).

Tarifa je přístavní město v comarce Campo de Gibraltar, v provincii Cádiz, Andalusie, jižní výběžek Pyrenejského poloostrova, kde se stýká Středozemní moře s Atlantským oceánem, v comarce Campo de Gibraltar. Nachází se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Je známé jako místo pro vodní sporty, tj. windsurfing a kitesurfing (kiteboarding).

Tarifa () is a Spanish municipality in the province of Cádiz, Andalusia. Located at the southernmost end of the Iberian Peninsula, it is primarily known as one of the world's most popular destinations for windsports. Tarifa lies on the Costa de la Luz ("coast of light") and across the Strait of Gibraltar facing Morocco.


Sportovní začátky a vrchol.

Valerij vyzkoušel různé druhy sportů, až si nakonec vybral skok vysoký, ve kterém v jedenácti letech skočil 130 centimetrů. V 16 letech se začal projevovat jeho talent, když pod vedením trenéra Šeina změnil styl skákání a zlepšil si osobní rekord na 195 centimetrů. V roce 1959 si znovu posunul osobní rekord, a to na 201 centimetrů. Později se Brumel přesunul do tréninkové skupiny trenéra Ďačkova. Díky novému stylu skákání a velmi tvrdému tréninku pod trenérem Ďačkovem se zanedlouho zlepšil na 208 centimetrů. V 18 letech se zúčastnil LOH v Římě jako velká sovětská olympijská naděje. Na olympiádě obsadil druhé místo za svým týmovým kolegou Šavlakadzem. Začínala jeho úctyhodná výškařská série, kdy nepoznal hořkost porážky. 19. ledna 1961 vytvořil nový světový rekord 225 centimetrů. Bylo to při halovém mítinku v Leningradu. Později se zúčastnil halových mítinků v Severní Americe, kde v konkurenci nejlepších amerických výškařů zvítězil. 18. června 1961 skočil první světový rekord v Moskvě, který měl hodnotu 223 centimetrů.  V letech 1961 až 1963, tedy třikrát za sebou, se stal nejlepším sportovcem světa (vítězem ankety ISK).

Boj o návrat po zranění.

V roce 1965 si vážně zranil pravou nohu při nehodě na motocyklu. Dokonce mu hrozila amputace, která byla ovšem zažehnána. Následovalo postupně několik operací, ale nohu měl stále o několik centimetrů kratší. Valerij se tak vydal k ortopedovi Illizarovovi, který prodlužoval kosti. Po čtyřech měsících byla noha skoro v pořádku. I přes velké úsilí se mu ale už nikdy nepodařilo navázat na předešlé výsledky, ačkoliv v roce 1969 skončil 3. na mezinárodním závodě v Moskvě výkonem 206 centimetrů. V únoru 1971 ještě zdolal na závodech v Moskevském Institutu tělesné výchovy 207 centimetrů. Jeho nenaplněným cílem po zranění a několika operacích byl výkon tehdy světové třídy 215 centimetrů a reprezentace SSSR na Letních olympijských hrách 1972 v Mnichově. Později se ještě ve svých 55 letech zúčastnil symbolicky Veteránského mistrovství světa 1997 v Durbanu, kde s výkonem 150 centimetrů skončil na 7. místě.

Příčiny úspěchu.

Nebyl to jen excelentní výškař, ale i výjimečný atlet, který předváděl úctyhodné výkony i v jiných disciplínách. Běh na 100 m zvládl za 10,5 s, do dálky skočil 765 centimetrů, koulí vrhl přes 15 metrů a disk dokázal poslat na hranici 44 metrů. Předstihl své současníky stylem tréninku, který se zaměřoval na fyzickou přípravu, zvláště pak na posilování.

Valerij Nikolajevič Brumel (; 14. dubna 1942, Tolbuzino, SSSR – 26. ledna 2003, Moskva, Rusko) byl sovětský atlet, olympijský vítěz, který v letech 1960 až 1965 dominoval světovému skoku do výšky. Šestkrát překonal světový rekord a ve 23 závodech překonal hranici 220 centimetrů. Porážku v této době poznal pouze dvakrát.

Valeriy Nikolayevich Brumel (; 14 April 1942 – 26 January 2003) was a Soviet high jumper. The 1964 Olympic champion and multiple world record holder, he is regarded as one of the greatest athletes ever to compete in the high jump. His international career was ended by a motorcycle accident in 1965.


Fragmentace.

Hvězdy se často nacházejí ve skupinách nazývaných kupy, jejichž složky se začaly tvořit přibližně ve stejnou dobu. Drobné rozdíly lze vysvětlit, uvážíme-li, že se jednotlivé části mračna nesmršťují stejnou rychlostí. Vskutku, jak poprvé upozornil Richard Larson, v obřích molekulových mračnech, v nichž se formují hvězdy, jsou vesměs pozorovány v různých měřítkách turbulentní proudy. Tyto proudy stlačují plyn ve vlnách, což uvnitř mračna vytváří vlákna a neforemné struktury v široké škále velikostí a hustot. Tento proces je nazýván turbulentní fragmentací. Některé ze struktur překročí Jeansovu hmotnost a stanou se gravitačně nestabilními. Mohou pak podlehnout další fragmentaci a dát vznik jednomu nebo několika hvězdným systémům.  Ať už z jakýchkoliv příčin, mračna se dělí na menší hustší oblasti, které se mohou dále dělit na ještě menší oblasti, takže výsledkem je kupa protohvězd. To dobře souhlasí s pozorováním, neboť hvězdokupy jsou běžné.

Zahřívání gravitačním smršťováním.

Jak mračno pokračuje ve smršťování, jeho teplota se zvyšuje. Příčinou nejsou nukleární reakce, ale přeměna gravitační energie na tepelnou kinetickou energii. Když se u částice (atomu či molekuly) zmenší jeho vzdálenost od středu smršťující se části mračna, je výsledkem snížení jeho gravitační energie. Celková energie částice však musí zůstat konstantní, takže snížení gravitační energie je vyrovnáno zvýšením energie kinetické. To lze prezentovat jako zvýšení tepelné energie, a tedy teploty mračna. Čím více se mračno smrští, tím více se zvýší teplota.  Srážky mezi molekulami je často zanechávají v excitovaném stavu, při návratu na nižší hladinu energie pak dochází k emisi záření často charakteristických frekvencí. Při teplotách, o nichž mluvíme (10 až 20 kelvinů) je to záření v mikrovlnné nebo infračervené oblasti spektra. Únik většiny záření brání prudkému nárůstu teploty mračna.  Jak se však mračno smršťuje, koncentrace molekul roste a postupem času začne bránit unikání záření. Plyn se stane pro záření neprůhledný a teplota uvnitř mračna tak může narůstat mnohem rychleji.  Fakt, že se mračno stane neprůhledné pro infračervené záření, činí přímé pozorování obtížným. Je nezbytné sledovat alespoň dlouhé rádiové vlny, které unikají i z nejhustších mračen. K pochopení dějů je nutno využívat rovněž teorie a počítačových modelů vytvořených na jejím základě.

Protohvězda, prahvězda nebo globule je vývojové stadium hvězdy poté, co se mateřská mlhovina z vodíku, hélia a prachu začne smršťovat, ale předtím než se výsledná hvězda ocitne na hlavní posloupnosti Hertzsprungova-Russellova diagramu. Zrod protohvězd popisuje tzv. mlhovinová hypotéza. Protohvězdy samy se na HR-diagramu nachází vpravo, ale nad hlavní posloupností.

A protostar is a very young star that is still gathering mass from its parent molecular cloud. The protostellar phase is the earliest one in the process of stellar evolution. For a low mass star (i.e. that of the Sun or lower), it lasts about 500,000 years. The phase begins when a molecular cloud fragment first collapses under the force of self-gravity and an opaque, pressure supported core forms inside the collapsing fragment. It ends when the infalling gas is depleted, leaving a pre-main-sequence star, which contracts to later become a main-sequence star at the onset of helium fusion.


Příležitosti nošení.

Pro večerní formální obleky, tedy frak nebo smoking, je motýlek předepsanou součástí a to (podle typu události – "black tie event", "white tie event") striktně černé nebo bílé barvy. Nejčastěji se nosí na plesy a taneční kursy, či bývají součástí pracovních uniforem číšníků, krupiérů a podobných profesí. Častěji jej také nosí akademici, uvaděči, zápasoví rozhodčí, operní zpěváci, dirigenti, hudebníci big bandů a vážné hudby, je součástí i některých uniforem. Motýlky (jiných barev, vzorů, materiálů) ale mohou být součástí i poloformálního, dokonce i volnočasového oblečení.

Rozdělení.

Vázaný motýlek je historicky starší, klasičtější a formálnější podobou motýlka. Je tvořen buď jediným kusem látky (poté je ale určen jen na jeden konkrétní obvod krku) nebo je po svém obvodu opatřen sponou, pomocí níž jde upravit jeho délku. Jeho tvar je symetrický, uprostřed užší pás, na koncích rozšířený ve tvaru jedné a půl vlny. Typický vázaný motýlek široký zhruba 7 cm v nejširším místě, 2-3 cm podél krku a jeho délka se pohybuje kolem 85 cm. Okraje má nejčastěji buď rovné, kulaté nebo do mírné špičky v tupém úhlu. Obě strany vázaného motýlka bývají stejně kvalitní, protože po uvázání je ta „rubová“ v určitých místech vidět. Tento typ motýlku není symetrický.  Předvázaný motýlek je tvořen předem uvázaným nebo ušitým uzlem (či jeho napodobeninou), který je připevněn na pásku, jenž nemusí být ze stejného materiálu jako uzel, nebo sponkou, kterou se připíná na košili. Na rozdíl od vázaného motýlku též nemusí být stejné konstrukce – tedy ne dvouvrstvý ale jen v podobě látkového obdélníčku uprostřed stáhnutým stuhou. Nejen z toho důvodu předvázaný motýlek není vhodné nosit s tzv. frakovou košilí; též pro ty nejslavnostnější situace se doporučuje zvolit vázaný motýlek. Naopak, hodí se jako součást poloformálního a tzv. kreativního stylu a/nebo jako módní výstřelek (zejména v aktuálně populární jiné-než-látkové formě).  Angličtina mimo označení "bow-tie" jako všeobecný pojem používá ještě slova "semi-butterfly" pro motýlky klasických velikostí, "butterfly" pro vysoké motýlky a "bat-wing" pro nízké motýlky nebo vázané motýlky bez vlkového rozšíření. "String tie" označuje vázaný motýlek s prodlouženými konci – přecházející do podoby mašle; ten je typický pro jižanské státy USA a Mexiko.

Motýlek je doplněk společenského či formálního oděvu. Nosí se uvázaný na krku – kolem límečku košile. Je vhodný pro všechny příležitosti, pro které je vhodná kravata; o trochu méně častější je v byznyse a naopak o trochu více na kulturních akcích. Muži jej nosí už přibližně čtyři století.

The bow tie is a type of necktie. A modern bow tie is tied using a common shoelace knot, which is also called the bow knot for that reason. It consists of a ribbon of fabric tied around the collar of a shirt in a symmetrical manner so that the two opposite ends form loops.


Mládí.

Narodil se v nepříliš majetné šlechtické židovské rodině jako Herbert Karel Angelo Kuchačevich ze Schluderpacheru. Dětství a mládí prožil v Praze, prázdniny zpravidla trávil v Železné Rudě. Absolvoval Německé státní reálné gymnázium v Praze, poté chvíli studoval na Německé univerzitě v Praze.

Umělecká tvorba.

Během života vytvořil přes 100 hereckých rolí po celém světě, často záporných postav, ale slavil úspěch i jako komediální herec, několikrát i jako romantický hrdina. Většinu jeho rolí lze charakterizovat jako charismatické postavy s určitým vnitřním tajemstvím. Pokud nebyl obsazen přímo do hlavní role, představoval tzv. "featured players", tedy výrazného herce, který nahrává hlavní hvězdě filmu. Novináři pak o něm zpravidla s respektem k jeho herectví psali, že svým charismatickým vystupováním "„krade slávu“" hvězdám obsazeným do hlavní role.  V české produkci natočil během své dlouhé kariéry celkem čtyři filmy. Většinu svých filmů ale natočil v Británii, v americkém Hollywoodu a v různých evropských produkcích. Svých prvních deset filmů pro britskou či americkou produkci natáčel jako československý občan. Na otázku, zda se cítí spíš jako český, nebo jako britský herec, se většinou definoval jako "český emigrant". Někteří britští novináři ho i na sklonku jeho kariéry uváděli jako „v Británii žijícího českého herce“. Dotaz britského fanouška k záležitosti svého geografického ukotvení v roce 1992 komentoval slovy:  Ačkoli jej lze považovat za jednoho z jednoznačně nejúspěšnějších světových herců s kořeny v Čechách, a do České republiky po roce 1990 pravidelně přijížděl, v českých médiích se v podstatě neobjevoval. Několikrát byla sdělovacími prostředky stručně zmíněna pouze jeho návštěva Filmového festivalu ve Zlíně. Většina obyvatel České republiky byla s jeho českými kořeny konfrontována teprve začátkem roku 2006, kdy se účastnil ceremoniálu předávání filmových cen "Český lev". Navzdory tomu ale právě v Česku vyšel – v jako první zemi na světě – hercův knižní životopis (na samém konci roku 2015).

Divadlo, film a televize.

Divadlem byl ovlivněn už od dětství, protože otec tiskl divadelní programy pro Nové německé divadlo v Praze. Rodiče ale herecké kariéře bránili z obav o synovu hmotnou nouzi. Jako student se nakonec přesto prostřednictvím svých spolužáků dostal do studentského divadelního kroužku a s ním i do Nového německého divadla. První drobné role mu zde pomáhal nastudovat Fritz Valk. Následně dostal mladý Herbert nabídku na filmování v češtině. Ve filmu "Žena pod křížem" (1937) představoval hereckého partnera Věře Ferbasové, velké hvězdě tehdejšího českého filmu.  Když začátkem roku 1939 odešel do Velké Británie, zčásti to bylo proto, aby předešel rostoucímu nebezpečí vzrůstajícího nacismu. Především se ale chtěl prosadit v britském a americkém filmu. V Británii se musel nejprve zdokonalit v angličtině. Následně prošel několika divadelními kurzy, až nakonec získal angažmá u britského národního divadla. Z počáteční tíživé finanční situace ho vysvobodila nabídka z BBC, začal pracovat jako hlasatel.  Brzy se také uchytil v britském filmovém průmyslu. Během čtyřicátých a padesátých let s úspěchem vystupoval v kriminálních, špionážních, psychologických i dobrodružných filmech, často spadajících do žánru noir filmů. Velkou pozornost na sebe upoutal už rolí Napoleona v anglo-americkém filmu "Mladý pan Pitt" (1942), takže o rok později dostal svou první hlavní roli ve filmu "Temná věž". Obrovský ohlas mělo jeho ztvárnění role doktora Larsena v psychologickém dramatu "Sedmý závoj" (1945). V neméně úspěšném kriminálním snímku "Dvojí alibi" (1947) dokonce získal hlavní dvojroli.  V letech 1953–1955 slavil velké úspěchy na londýnském divadle Drury Lane Theatre ve West Endu, kde byl obsazen do úlohy krále Mongkuta ve slavném muzikálu Král a já od Richarda Rodgerse a Oscara Hammersteina. V roce 1955 získal mezinárodní slávu rolí gangstera Louise v komediálně laděné krimi Pět lupičů a stará dáma.  Díky politickému uvolnění mohl od druhé poloviny padesátých let začít opět spolupracovat s americkými produkcemi. V těchto filmech byl většinou angažován jako "featured players". Velké uznání si získal především jako herec vážných rolí. – Jako Napoleon v americkém velkofilmu "Vojna a mír" (1956), pirát Tigranes Levantus v historickém velkofilmu "Spartakus" (1960), hlavní záporák ve velkofilmu "Cid" (1961), multimilionář Shahbandar v krimikomedii Gambit aj.  Do nejširšího povědomí diváků se ale nakonec stejně zapsal komediální rolí. – Jako šéfinspektor Dreyfus ze série komediálních filmů o "Růžovém Panterovi". V prvním panterovském snímku účinkoval už v roce 1964. Po obnovení slavné série v roce 1975 považovali tvůrci za samozřejmé ho opět do role obsadit. Roli si oblíbil i samotný Lom, na rozdíl od role hlavního padoucha Brinkleyho z "Pokladu na stříbrném jezeře". K mělkému zfilmování Mayovky se dlouhou dobu odmítal hlásit. Film vzal na milost až v pozdním věku, kdy ho také poprvé zhlédl na festivalu dětských filmů ve Zlíně.  Herbert Lom se prosadil také v anglosaské televizi. V roce 1963 přijal hlavní roli v britském psychologickém seriálu "Lidská džungle". Rolí doktora Cordera v Británii zaznamenal fenomenální úspěch. Seriál běžel dvě sezóny a Lom byl zavalen dopisy fanynek. Postupně mu ale začínala vadit televizní rutina, takže po natočení 26 dílů už rozhodl v natáčení seriálu nepokračovat. Později nicméně ještě několik televizních nabídek k natáčení seriálů nebo TV filmů přijal. Velmi kladného přijetí se dostalo jeho roli apoštola Barnabáše v americké minisérii "Petr a Pavel" z roku 1981.

Spisovatelská dráha.

Herbert Lom je také autorem dvou románů. Ústřední postavou románu "Enter A Spy" (1978) je anglický dramatik a špión Christopher Marlowe. Román "Dr. Guillotin: Bádání excentrického vědce" (1992) sleduje tragické osudy francouzského vynálezce gilotiny.

Veřejné aktivity.

Za druhé světové války se v Británii v rámci komunity českých emigrantů aktivně zapojil do protinacistického odboje. Na divadle a v rozhlasu účinkoval v protifašistických hrách. Některé také režíroval. Získal si velký respekt mezi britskými umělci. Po válce už byl velkou hvězdou. V Británii už zůstal a koncem roku 1947 přijal britské občanství.  V padesátých letech se ho československá komunistická rozvědka snažila neúspěšně získat ke spolupráci. Pracovníci špionáže využívali toho, že sestra Herberta Loma žila až do konce šedesátých let v Praze. Protože měl pravidelné problémy s návštěvami u ní v Praze, bylo mu naznačováno, že pokud přistoupí na spolupráci, bude k tomu přihlédnuto při vyřizování jeho žádostí o vízum. Ve stejné době mu přitom americké úřady opakovaně znemožňovaly vstoupit na území USA a pracovat v Hollywoodu.  Na konci 70. let 20. století se Herbert Lom nabídl, že finančně podpoří britskou pobočku Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS)

Herbert Lom (11. září 1917 Praha – 27. září 2012 Londýn) byl česko-britský filmový herec, spisovatel a podnikatel. V Česku je známý především jako představitel inspektora Dreyfuse z filmové série "Růžový panter" a hlavní zápornou rolí ve filmu Poklad na Stříbrném jezeře. Jednalo se zřejmě o vůbec nejúspěšnějšího herce českého původu ve světové kinematografii.

Herbert Lom (; 11 September 1917 – 27 September 2012) was a Czech-born British film and television actor who moved to the United Kingdom in 1939. In a career lasting more than 60 years, he appeared in character roles, often portraying criminals or villains early in his career and professional men in later years.


Historie.

Ve dvou německých slovnících z let 1529 a 1620 se nachází vyobrazení nyckelharpy. Ještě starší vyobrazení nalezneme v některých dílech švédského a dánského církevního umění mezi lety 1460 až 1525 a 1565. Jaký hudební nástroj drží hudebník vyobrazený v portálu kostela Källunge na ostrově Gotland není zcela jasné, ale pokud by to byla nyckelharpa, tak má s jistotou západoevropský původ. Žádná z těchto reprodukcí nezobrazuje tradiční švédskou nyckelharpu, první takový obrázek je totiž doložen až na konci 18.století.  Dříve se odborníci domnívali, že se nyckelharpa do Švédska dostala spolu s Valony, ale ti se do Švédska nedostali dříve než v 17.století a nástroj není doložen ani v jejich domovské zemi.  Na konci 16.století se nyckelharpa stala lidovým hudebním nástrojem v Upplandu, později se rozšířila i do dalších oblastí jako je Dalarna, Hälsingland a Ǻngermanland, ovšem aniž by se na ni tradičně v těchto oblastech hrálo. Švédský bard Carl Michael Bellman udává používání nástroje ve stockholmksých hostincích na konci 18.století.  Jako tradiční hudební nástroj byla „gammelharpa“ vnímána pouze v oblasti Uppland a to v relativně velkém rozsahu až do druhé světové války. Starší varianty nyckelharpy byly rychle nahrazeny moderním chromatickým systémem, který vynalezl již v roce 1929 August Bohlin a většího významu nabyl během vlny lidové hudby v 70. letech.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa neměla zřejmě rezonanční struny, protože ty se do Švédska dostaly teprve v 17.století. Tradičně a někdy ještě i dnes se nyckelharpa ve Švédsku zavěšuje struníkem obráceným nahoru, tedy jinak, než zde na obrázku.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa je pravděpodobně tzv. Moraharpan. Na té je uveden rok 1526, ale podle historických pramenů je, stejně jako u podobného nástroje z Älvdalenu, pravděpodobnější doba zhotovení kolem roku 1680.

Interpreti.

K nejznámějším interpretům hrajícím na nyckelharpu se řadí Byss-Calle a Eric Sahlström. K dalším hudebníkům patří August Bohlin, Ceylon Wallin a Hasse Gille.  Moderní švédská populární hudba použila charakteristický zvuk nyckelharpy ve svých skladbách, např. Hedningarna, Ǻsa Jinder, Väsen a Nordman. Experimentátorem s různými typy nyckelharpy je Johan Hedin a Marco Ambrosini. Pravděpodobně celosvětově nejznámější skladbou, ve které zazněla nyckelharpa, je píseň "Dum dum diddle" z desky "Arrival" od hudební skupiny ABBA.

Nyckelharpa je smyčcový hudební nástroj s klapkami zvanými nycklar či knavrar, které svým stisknutím zkrátí strunu na požadovanou tónovou výšku. Pro vytvoření zvuku se používá smyčec. Charakteristický zvuk nástroje vzniká rezonančními strunami, které jsou umístěny pod hracími strunami. Nyckelharpa je při hraní zavěšená na břichu podobně jako kytara a smyčcem se pohybuje vertikálně proti hráčově břichu.

A nyckelharpa (, "keyed fiddle", or literally "key harp", plural ) is a traditional Swedish musical instrument. It is a string instrument or chordophone. Its keys are attached to tangents which, when a key is depressed, serve as frets to change the pitch of the string.


Historie.

První písemná zmínka o antickém založení osady „Spoletium“ pochází z roku 241 př. n. l.. Po bitvě u Trasimenského jezera v roce 217 př. n. l. Hannibal (247–183 př. n. l.) napadl město, ale jeho obyvatelé se ubránili. Během druhé punské války bylo město na straně Říma. Během občanské války mezi vojsky Maria a Sully (138/4-78 př. n. l.) město trpělo. Sulla zkonfiskoval území kolem Spoletia v roce 82 př. n. l. po vítězství nad Crassem. Od té doby bylo město posádkové ("municipium"). V 1. století bylo město sídlem biskupa (dnes zde má sídlo arcibiskupství Spoleto-Norcia).  V době římské říše bylo město vzkvétajícím tržištěm, avšak politický význam byl malý. Město samo leželo na cestě Via Flaminia (dnes SS3 Flaminia), která spojovala Řím s pobřežím Jaderského moře. Další antická cesta vedla do Nursie. Císař Aemilianus (207/14–253) se svými vojáky přišel do Moesie, kde zahájil bitvu proti svému sokovi Valerianovi (190/200–260), při které byl v roce 253 zabit. Listiny císaře Konstantina I. Velikého (272/85–337) z roku 326 a císaře Juliana (331–363) z roku 362 jsou datovány ze Spoleta. Trvalé založení biskupství ve Spoletu je datováno 4. stoletím. Zatímco Vandalové bořili, pro Křížové výpravy bylo město důležitou pevností. Raně středověké hradební zdi dal vybudovat gótský vojevůdce Totila († 552).

Spoletské vévodství.

Pod Langobardy bylo Spoleto hlavním městem nezávislého vévodství Spoleto (kolem 570), které pokrývalo velkou část střední Itálie. Dva členové vévodského rodu Guidonů byli koncem 9. století italskými králi a také byli korunováni na císaře. Markraběnka Matylda Toskánská (1046-1115) nakonec odkázala vévodství i jiné jmění reformnímu papeži Řehořovi VII. († 1085).  V roce 1155 bylo město zničeno Fridrichem Barbarossou (1122–1190). V roce 1213 je definitivně dobylo vojsko papeže Řehoře IX. (1170–1241). Když se papežský dvůr stěhoval do Avignonu, bylo město zataženo do války mezi rody guelfů a ghibelinů, nakonec kardinál Gil Alvarez De Albornoz roku 1354 město přičlenil k církevnímu státu.  V roce 1809 se město stalo prefekturou (správní sídlo) francouzského „Départment Trasimeno“ a roku 1860 se stalo součástí Italského království.

Architektura.

Starověké stavby.

Ve Spoletu se zachovalo hned několikero hradeb na neobyčejně velké ploše, jež sahá až k modernímu nádraží na severu města. Ty nejstarší postavili Umbrové v 5. století př. n. l. Z římské doby pochází amfiteátr na severovýchodě historického města, další hradby vznikly ve středověku a k nim patřily i zachované dvě brány: "Porta San Matteo" na jihozápadě a "Porta Monterone" úplně na jihu.

Rocca a "Ponte delle torri".

Nejznámější historickou stavbou je patrně Papežský hrad ("Rocca Albornoz"), který na strmém návrší nad městem postavil před rokem 1359 stavitel Gattapone z Gubbia. Mohutná pevnost sloužila donedávna jako vězení, dnes je to muzeum. Na jihovýchodní straně hradu je asi druhá nejslavnější stavba města "Ponte delle torri" s mostní věží. Není to římský vodovod, ale středověká stavba z doby kolem 1300, kterou se do hradu a do města přiváděla voda z blízkých hor přes strmé údolí potoka. Délka 230 metrů a výška 76 metrů přispívají k popularitě stavby a patrně díky ní jsou po městě roztroušeny desítky fontán a jiných veřejných zdrojů pitné vody.

Katedrála.

Na konci velkého strmého schodiště je centrální náměstí Piazza signoria s katedrálou Nanebevzetí P. Marie („Santa Maria Assunta"). Byla postavena v letech 1151-1227, když vojska Fridricha I. Barbarossy předchozí stavbu zničila. Nicméně střetnutí mezi císařskou a papežskou stranou pokračovala i dále "(viz článek „Guelfové a ghibellini")".  Katedrála je trojlodní románská stavba se zvonicí, příčnou lodí a kopulí nad křížením, interiér je barokně přestavěn. Průčelí katedrály není jednotné, nýbrž vzniklo postupným rozšiřováním. Má dohromady osm rozet, které slouží pro osvětlení rozšířeného vnitřního prostoru. K další stavební etapě patří horní tři rozety, které se s hrotitými výklenky a mozaikou datují rokem 1207. Střední centrální rozeta pochází z konce 12. století a je v literatuře označována za nádhernou „umbrijskou". Velká plocha západně od katedrály je společná s palácem divadla a je pro společné účely využívána.  Vnitřní prostor katedrály byl roku 1638 důkladně přestavěn do tehdy moderního baroka. Pozoruhodné jsou barevné fresky od Filippa Lippiho (1406–1469), freska "Korunovace Panny Marie" v apsidě je z roku 1469. Filippo Lippi, hlavní mistr florentské rané renesance, jako mladý mnich unesl svou pozdější manželku z kláštera. Tato barevná freska ve Spoletu je jeho posledním dílem. V šestém klenebním poli levé (severní) lodi je vstup do kaple ostatků, kde je také relikviář s vlastnoručně psaným dopisem sv. Františka z Assisi z roku 1222.

Svatá Eufémie.

Kostel svaté Eufemie stojí asi 150 m jihozápadně od katedrály, ve dvoře arcibiskupského paláce, původně.paláce spoletských vévodů, od roku 980 kláštera benediktinek. Současná trojlodní stavba z 11. až 12. století se třemi apsidami je nejvýraznější románskou stavbou Umbrie. Od roku 1907 do 1954 byl restaurován.  Vnitřek kostela má poměrně úzkou a vysokou střední loď, boční lodi mají v patře empory či matronea, původně vyhrazené řeholnicím a téměř stejně veliké jako klenební pole v přízemí. To je patrně severní vliv pocházející z Lombardie. Mramorový hlavní oltář má na přední straně vykládání v kosmatiovském slohu. Pozoruhodné jsou také tři kamenné sloupy vpravo, které jsou buď z předchozí stavby, nebo z jiného raně románského paláce. Tyto sloupy jsou na třech stranách ozdobeny architektonickými fragmenty z konce 8. a počátku 9. století.

San Ponziano.

Kostel „San Ponziano“, zasvěcený patronovi města z 12. století stojí na východní straně hlavní silnice SS3, blízko výjezdu z tunelu pod hradem a asi 500 m severně vzdušnou čarou od katedrály. Jeho hladké průčelí není tak zajímavé jako vnitřní prostory. Pozoruhodná je zejména osvětlená krypta. Každá z pěti lodí má vlastní kněžiště, částečně vyzdobené freskami.

Bazilika San Salvatore.

Bazilika San Salvatore stojí na místě starověkého pohřebiště a v rohu městského hřbitova, asi 300 m severovýchodně od San Ponziano. Je jedním z nejvýznamnějších příkladů raně křesťanské architektury 4. až 5. století, přestavěná Langobardy v 8. století. Od roku 2011 je součástí světového kulturního dědictví UNESCO spolu s dalšími stavbama po celé Itálii pod společnou položkou „Mocenská střediska Langobardů v Itálii“.

San Pietro fuori le mura.

Na jihovýchodním okraji města, při silnici vedoucí k akvaduktu, je kostel "San Pietro fuori le mura", založený koncem 5. století jako pohřebiště biskupů. Během věků byl různě přestavován; z nejdůležitější přestavby ve 12. století.pochází bohatě plasticky zdobená fasáda a v 17. století vznikl barokní interiér. Fasáda patří mezi vrcholy románského sochařství, také originalitou zobrazených témat.

Festival dei Due Mondi.

„Festival dei due mondi" (Festival dvou světů) uvedl Gian Carlo Menotti (1911–2007) poprvé v roce 1958 a probíhá v červnu a červenci. Představuje se na několika jevištích ve městě a má zde své místo opera, komedie, komorní i symfonická hudba. Zvláště oblíbená jsou představení v prostoru před katedrálou. Publikum stojí večer po celém schodišti. Akustika je zdokonalena plátnem nataženým za orchestrem.  Když se koná Festival dvou světů, jsou některé ulice uzavřeny a využity pro potřeby festivalu, kdežto řada historických staveb je přístupná právě během festivalu. Prostor pro představení je vymezen prodejními stánky.

Obyvatelstvo.

V roce 1871 žilo ve městě 21 168 obyvatel, 1901 24 648, 1921 28 215, 1951 38 155, 1971 36 156, 1991 37 763, 2001 37 889 a k 1. lednu 2009 žilo ve městě celkem 39 164 obyvatel.

Politika.

Starostou města byl v červnu 2018 zvolen Umberto De Augustinis. Jeho středopravá strana měla v třicetičlenném zastupitelstvu většinu.

Významní obyvatelé a rodáci.

Ve Spoletu se narodil Giovanni Pontano, zakladatel platonské renesanční Akademie „Accademia Pontaniana" v Neapoli. Giovanni Maria Mastai-Ferretti, pozdější papež Pius IX. byl ve Spoletu arcibiskupem od roku 1827.

Spoleto je historické město v italském regionu Umbrie. Město leží v provincii Perugia, na západním úpatí Apenin, asi 20 km jižně od Trevi, 29 km SV od Terni, 63 km JV od Perugie a asi 125 km severně od Říma. Plocha území města činí 349 kilometrů čtverečních, čímž se město řadí mezi velká města Umbrie.

Spoleto (,,, ; ) is an ancient city in the Italian province of Perugia in east-central Umbria on a foothill of the Apennines. It is S. of Trevi, N. of Terni, SE of Perugia; SE of Florence; and N of Rome.


Život.

Narodil se v Red Oak v Iowě jako syn farmáře. Původně se chtěl stát profesionálním tenistou, ale ale problémy s dětskou mozkovou obrnou mu tento cíl neumožnily splnit. Rozhodl se tedy studovat na Occidental College, později se specializoval na studium matematiky na Klaifornské univerzitě v Los Angeles, kterou absolvoval v roce 1927 s magisterským titulem. Pro doktorát si ale vybral astronomii a nastoupil na Kalifornskou univerzitu v Berkeley, kde v roce 1931 úspěšně obhájil svou práci a získal doktorský titul. V postgraduálním studiu pomohl zmapovat dráhu nově objevené (tehdy) planety Pluto. V roce 1931 nastoupil na Harvard College Observatory a studoval trajektorie meteorů, zjistil, že skutečně zřejmě pochází ze sluneční soustavy a nikoli z mezihvězdného prostoru. V roce 1933 objevil periodickou kometu 36P/Whipple a asteroid 1252 Celestia. Objevil rovněž dalších 5 neperiodických komet, první z nich v roce 1932. Vynalezl Whippleův štít na ochranu kosmických těles před malými částicemi tím, že tyto částice odpaří.  V letech 1950–1977 působil na Harvardově univerzitě jako profesor astronomie. Během tohoto období napsal sérii významných článků s názvem A Comet Model, které vyšly v Astrophysical Journal. V těchto článcích navrhoval hypotézu ledového konglomerátu, později přejmenovanou na hypotézu špinavé sněhové koule k vysvětlení kometárního složení. Základní rysy hypotézy byly později potvrzeny, nicméně přesné množství ledu v kometách je obsahem výzkumu a nedávné údaje ukazují na poměrně malý podíl ledu ve složení komet. V roce 1955 se stal ředitelem Smithsonian Astrophysical Observatory a zůstal v této funkci až do roku 1973.  Očekával éru umělých družic a byl členem Operation Moonwatch, která je měla sledovat. V roce 1957 tak pozorovali první družici světa Sputnik.

Ocenění.

V roce 1983 získal Zlatou medaili Královské astronomické společnosti a o tři roky později medaili Catheriny Bruceové.  Jmenuje se po něm asteroid 1940 a Fred Lawrence Whipple Observatory v Arizoně.

Fred Lawrence Whipple (5. listopadu 1906 – 30. srpna 2004) byl americký astronom, který pracoval na Harvard College Observatory. Objevil několik asteroidů a komet, je rovněž autorem kometární hypotézy špinavé sněhové koule a navrhl Whippleův štít.

Fred Lawrence Whipple (November 5, 1906 – August 30, 2004) was an American astronomer, who worked at the Harvard College Observatory for over 70 years. Amongst his achievements were asteroid and comet discoveries, the "dirty snowball" hypothesis of comets, and the invention of the Whipple shield.


Život.

Ignác Antonín byl synem Ludwiga Borna, podnikatele v oblasti hornictví. Vyrůstal a studoval ve Vídni, přibližně ve svých 20 letech odešel studovat do Prahy a dlouhou dobu tak pobýval spíše v Čechách. Začal také studovat práva a působil u rakouského montanisty Jana Tadeáše Peithnera. V šedesátých letech 18. století působil na pražské univerzitě, kde jako profesor přednášel o problematice montánních věd. Koncem šedesátých let se stal na rok dolnouherským horním radou, jak v Uhrách, tak na Slovensku, na Slovensku také studoval Karpaty, studie věnované této problematice vyšly později, v roce 1774.  Oženil a získal statek Staré Sedliště u Tachova, kde také založil botanickou zahradu, vlastnil několik mineralogických sbírek a podrobnou knihovnu o těchto a podobných studií. V roce 1770 se v Praze dostal do funkce přísedícího mincmistra. Později se vydal zpět do Prahy a v letech 1771–1772 začal vydávat první přírodovědecký časopis v českých zemích – týdeník Prager gelehrte Nachrichten (Pražské učené zprávy).  Zasáhl i do sporu, který probíhal mezi neptunisty a plutonisty. Neptunisté hlásali to, že veškeré horniny vznikly z vody. Mezi přední hlasatele neptunistů patřil Abraham Gottlob Werner – významný německý geolog. Oproti tomu plutonisté hlásali, že některé horniny vznikaly z ohně, hlavním představitelem plutonistů byl skotský geolog James Hutton. Born se nejdřív klonil k neptunistům, postupem času začínal být zastáncem plutonistů. Byl také účastníkem vědeckého výzkumu Komorní hůrky, vyhaslé sopky, která se nachází u Chebu, v Chebské pánvi.  V českých zemích se Born snažil hlavně o rozvoj vědy a vzdělanosti, zajímal se také o dějiny a příbuzné vědy. V roce 1770 založil Učený klub, ze kterého vznikla v letech 1773–1774 Královská česká společnost nauk. Společnost rozšířil společně s Františkem Josefem Kinským, dalšími členy společnosti byli Josef Sonnenfels nebo Gelasius Dobner, Karel Rafael Ungar, Mikuláš Voigt, Karel Jindřich Šteib. Cílem společnosti bylo hlavně šíření vědy, přírodních, sociálních nebo humanitních oborů, členy společnosti byli později rovněž také Josef Dobrovský, Jan Evangelista Purkyně, Bernard Bolzano, Kašpar Maria Šternberk, František Palacký a další významné osobnosti. O této velké společnosti psal Born své studie.  Na konci sedmdesátých let povolala Ignáce Antonína Borna Marie Terezie do Vídně. Měl uspořádat císařské přírodovědecké sbírky a byl také jmenován do funkce dvorního rady, co se měl starat o mincovní a horní záležitosti.

Závěr života.

Ke konci života se uplatňoval také jako chemik a zkoumal amalgamaci, napsal o ní mnoho vědeckých děl. Kriticky se vyjadřoval proti církvi. Nejspíše měl vliv i na Josefa II. při rušení klášterů. Ignác Antonín Born zemřel v létě roku 1791 ve Vídni.

Dílo.

Ignác Antonín Born řídil časopisy "Prager gelehrte Nachrichten", časopis vycházel jen jeden rok (1771–1772) a od roku 1775 také časopis "Abhandlungen einer Privatgesellschaft der Wissenschaften." Vydal i mnoho ostatních děl:

Zajímavost.

Jméno Antonína Borna bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie. Bornovi se dostal do ruky také nejstarší známý exemplář pravěkého ptakoještěra ("Pester Exemplar"; dnes rod "Aurorazhdarcho"). Born jej však ve své době (kolem roku 1760) ještě nesprávně považoval za mořského korýše.

Ignác Antonín Born, známý také jako Ignatius von Born, německy: Ignaz šlechtic von Born, maďarsky Born Ignác (26. prosince 1742, Alba Iulia (župa Maramureş) v Rumunsku, Sedmihradsko – 24. července 1791, Vídeň) byl rakouský osvícenec, mineralog, geolog, montanista a svobodný zednář druhé poloviny 18. století. Za svůj život byl ve styku a přátelil se s mnoha osobnostmi v oblasti vědy, jako např. Kašpar Maria Šternberk, Jáchym Šternberk, František Josef Kinský aj.

Ignaz Edler von Born, also known as Ignatius von Born (,, ) (26 December 1742 in Alba Iulia, Grand Principality of Transylvania, Habsburg Monarchy – 24 July 1791 in Vienna), was a mineralogist and metallurgist. He was a prominent freemason, being head of Vienna's Illuminati lodge and an influential anti-clerical writer. He was the leading scientist in the Holy Roman Empire during the 1770s in the age of Enlightenment.


Život.

Narodil se do movité bruselské rodiny, díky čemuž se mohl věnovat vzdělání a svým aktivitám. Po studiích na Svobodné univerzitě v Bruselu (Free University of Brussels) se v roce 1877 stal obhájcem. Byl zastáncem emancipace žen. Podobné názory sdílela rovněž jeho sestra Léonie, která La Fontaina podporovala. Byl ženatý. Ovlivněn idejemi britského pacifisty Hogsona Pratta vstoupil na počátku 80. let 19. století do mírového hnutí. Díky jeho stáži u významného belgického obhájce Edmonda Picarda se seznámil s patnáct let mladším právníkem Paulem Otletem, se kterým La Fontaine spolupracoval a udržoval přátelský vztah až do konce svého života. V roce 1893 byl jmenován profesorem mezinárodního práva. Na základě závěrů z Mezinárodní bibliografické konference v Bruselu z roku 1895 založil společně s Otletem Mezinárodní bibliografický institut (Institut International de Bibliographie), z něhož se postupně vyčlenily další instituce, a který položil základy pro vznik Mezinárodní federace pro informace a dokumentaci.  V 90. letech 18. století se začal aktivně angažovat v politice. Byl zastáncem reformních kroků. Roku 1895 úspěšně kandidoval jako jeden z prvních socialistických kandidátů do belgického senátu, kde později zastával četné důležité funkce. V roce 1919 byl pak jmenován místopředsedou belgického senátu.  Za jeho celoživotní činnost, dílo a působení v mírových organizacích obdržel v roce 1913 Nobelovu cenu za mír. Když vypukla první světová válka, La Fontaine se přesunul do Washingtonu D.C. v USA. Po uzavření příměří se vrátil zpět do Belgie. Schopnost věnovat se rozličným oborům a zájmům byla kromě jeho profesionální činnosti znatelná i ve volnočasových aktivitách La Fontaina. Jako mladík napsal sbírku básní, byl vášnivým alpinistou, překládal Wagnerovy opery a mimo jiné přednášel o moderním umění. Byl svobodný zednář.  V meziválečném období se dál věnoval přednášení na univerzitě, politickým aktivitám či řízení svěřených institucí. Ke konci La Fontainova života došlo k útlumu jeho spolupráce s Paulem Otletem. Ačkoliv nespolupracovali tak intenzivně jako dříve, byli stále v kontaktu. Konce druhé světové války se Henri La Fontaine nedožil. Zemřel 14. května 1943 v Bruselu, o rok dříve než jeho přítel Otlet.

Činnost v oboru dokumentalistiky.

Počátky La Fontainovy bibliografické činnosti můžeme datovat od roku 1881, kdy se začal aktivně podílet na činnosti Společnosti pro sociální a politická studia (Société d'études sociales et politiques). Zde působil společně s Otletem v bibliografické sekci. Když o několik let poté přišel Otlet s myšlenkou modifikace Deweyho desetinného třídění, La Fontaine podpořil svého přítele a začal přispívat k rozvoji tohoto záměru.

Mezinárodní bibliografický institut.

Roku 1895 se jim díky finanční podpoře belgického průmyslníka a teoretika Ernesta Solvaye a belgické vlády podařilo uspořádat první Mezinárodní bibliografickou konferenci, na níž se diskutovalo mj. o nové formě klasifikace. V důsledku závěrů konference Otleta La Fontaine založili Mezinárodní institut bibliografie (Institut International de Bibliographie, IIB), který sídlil v Bruselu. Původní činnost institutu byla podpora rozvoje klasifikace a propagace univerzálního a jednotného klasifikačního systému. Ústředí institutu, Mezinárodní bibliografická kancelář (L'Office international de Bibliographie), se nacházelo v prostorách darovaných belgickou vládou a bylo jí přímo podřízené. Zde mohl La Fontaine uplatňovat svůj vliv a kontakty, které získal v politice. Kancelář působila nejaktivněji v letech 1895–1935.  Společně s Institutem vznikl také mezinárodní Univerzální bibliografický seznam (Repertoir bibliographique universel), který měl za cíl popis veškerého intelektuálního díla lidstva. Na počátku 20. století pak Otlet s La Fontainem organizovali další mezinárodní konference zaměřené na bibliografii (1897, 1900, 1908, 1910). Mezi léty 1904 a 1907 vyšlo první vydání MDT, které čítalo přes 2000 stran.

Unie mezinárodních organizací.

Roku 1906 byla založena Centrální kancelář mezinárodních asociací jako jedna z institucí podléhající IIB, jež měla sjednocovat zahraniční partnerské asociace. Při Světovém kongresu mezinárodních organizací (1910, World Congress of International Associations) v Bruselu došlo k jejímu přejmenování na Unii mezinárodních asociací (Union of International Associations, UIA). Zde se La Fontaine jako znalec a profesor mezinárodního práva angažoval v pozici generálního tajemníka. Tato organizace je činná dodnes. Rok 1910 byl pro oba přátele přelomový. Kromě založení UIA dostali také prostor k prezentaci na Světové výstavě v Bruselu, z čehož poté vznikla myšlenka Mezinárodního muzea a dalších projektů, do kterých se promítalo jejich internacionální smýšlení. Během první světové války došlo k útlumu činnosti. Rok po jejím skončení získali od belgické vlády prostory (konkrétně Palais du Cinquantenaire u známého bruselského parku) pro realizaci zmíněného muzea. Muzeum působilo pod názvem Světový palác (Palais Mondial), později Mundaneum. Mezitím počet jednotek v univerzálním seznamu rostl velice rychlým tempem (1903 - 6 milionů záznamů, 1930 - 15 milionů záznamů).

Problémy ve 20. a 30. letech 20. století.

Ve 20. letech došlo k omezení dotací od belgické vlády a nucenému přerušení některých aktivit. To způsobilo roku 1922 uzavření Světového paláce. Po intervenci obou právníků byl však znovuotevřen. V rámci institucí, ve kterých působili, organizovali řadu společných konferencí. První z nich se konala v roce 1920 (další v letech 1921–1924) a sdružovala kromě UIA a IIB další organizace. Na základě těchto setkání vznikla myšlenka Mezinárodní univerzity, což byl v podstatě název pro letní školu. La Fontaine tehdy krátce vedl IIB, přičemž spolupracoval s nizozemskými kolegy (např. Frits Donker Duyvis). V roce 1928 jej ve vedení vystřídal mladší Brit Alan Pollard, zástupce reformního křídla IIB. V návaznosti na to došlo mezi roky 1928–1929 ke změnám v celém bibliografickém institutu. Vedení se vzdalo nerealizovatelné myšlenky klasifikace veškerého vědění lidstva, což byl původně hlavní účel IIB.  Ve 30. letech došlo k odtržení Bibliografické kanceláře od IIB a uzavření Mundanea, což La Fontaine i Otlet těžce nesli. Kvůli změnám zaměření došlo také k přejmenování organizace nejprve na Mezinárodní institut dokumentace (International Institute for Documentation, 1931) a později na Mezinárodní federaci pro dokumentaci (International Federation for Documentation, 1937). Roku 1937 byly Otletovi a La Fontainovi uděleny čestné funkce ve vedení této instituce. I přes úctyhodný věk se La Fontaine nevzdal některých úřadů, které zastával, a dále publikoval.

Další aktivity.

V druhé polovině 19. století přispíval do Revue Sociale et Politique. Počátky La Fontainovy politické kariéry jsou spjaty se Belgickou stranou dělníků (Parti Ourvier Belge). Díky své kvalifikaci se zúčastnil tvorby socialistického dokumentu La Justice a později působil aktivně jako senátor. Celkem strávil čtrnáct let ve funkci místopředsedy senátu. Mezi léty 1895–1898 byl zvolen za region Hainaut, poté působil v letech 1900–1932 za Liège a 1935–1936 za Brabant. Stal se také ministrem pro vědu a umění. Během své politické kariéry se věnoval problematice vzdělávání a práce. Prosazoval např. čtyřicetihodinovou týdenní pracovní dobu. Byl činný v diplomacii při urovnávání Búrských válek, formování Společnosti národů a při sepsání tzv. locarnského paktu. Jako člen belgické delegace se zúčastnil prvního shromáždění Společnosti národů (1920–1921) a Pařížské mírové konference, kde zastával ideje internacionalismu. Mezi jeho záměry bylo prosazení mezinárodních institucí a zákonů.  Z jeho dalších aktivit můžeme jmenovat členství v Stálém mezinárodním výboru míru, kde od roku 1907 působil jako prezident. Dále členství v Meziparlamentní unii (Interparliamentary Union), prezidentství v Asociaci pro profesní vzdělávání žen (Association for the Professional Education of Women) nebo akademickou činnost na Svobodné univerzitě v Bruselu. Zde přednášel mezinárodní právo a vývoj legislativních struktur.

Vybrané publikace.

Pro další publikace přejděte na: https://www.ideals.illinois.edu/handle/2142/4004

Henri Marie La Fontaine (22. dubna 1854, Brusel - 14. května 1943, Brusel) byl významným belgickým právníkem, politikem, bibliografem a zastáncem ženských práv. Společně se svým přítelem Paulem Otletem položil základy dokumentalistiky. S Otletem stál také u zrodu Mezinárodního bibliografického institutu a dalších důležitých soudobých organizací. Jeho činnost je spjata s myšlenkami internacionalismu, který prosazoval. Celý život se angažoval v pacifistickém hnutí, za což byl oceněn Nobelovou cenou za mír.

Henri La Fontaine (; 22 April 1854 – 14 May 1943), was a Belgian international lawyer and president of the International Peace Bureau. He received the Nobel Prize for Peace in 1913 because " he was the effective leader of the peace movement in Europe".