Poloha.

Travnik se rozkládá v nadmořské výšce okolo 550 m n. m. v údolí řeky Lašvy mezi vysokými horami ("Paljenik" v masívu Vlašić, oblíbeném středisku zimních sportů severně od města, dosahuje výšky 1933 metrů). Travnikem prochází jedna velmi dlouhá třída, která tvoří osu města.

Historie.

Historické centrum města pochází z 15. století, samotná oblast Travniku byla trvale osídlena již v dřívějších dobách. Již během existence Římské říše se v jeho blízkosti nacházela různá sídla. V dobách turecké nadvlády v Travniku sídlili turečtí vezíři (1699–1832 a 1839/40–1851) a město plnilo roli metropole Bosny a Hercegoviny (než byla přesunuta do Sarajeva). Zřízeny zde byly i konzuláty některých zemí (především Rakouska a Francie). Z této doby se dochovalo mnoho mešit (např. "Modrá mešita", dále např. "Sulejmanova mešita"). Město má také jako jediné v Bosně a Hercegovině dvě hodinové věže (sahat-kula).  S předáním Bosny a Hercegoviny Rakousko-Uhersku a později vznikem Jugoslávie však význam Travniku upadl. Hlavní ekonomická i průmyslová aktivita Bosny a Hercegoviny se rozvíjela v údolí řeky Bosny, kde se nacházejí hlavní dopravní tahy (jak železnice, tak i silnice). Travnik, sevřený v údolí řeky Lašvy a oddělený od zbytku Bosny mohutnými horami, však mohl jen stěží být vhodným místem pro rozvoj hospodářství. Do Travniku tak nikdy nebyla zavedena železnice, nicméně na konci 19. století i sem zavítaly některé vymoženosti tehdejší doby; město se stalo prvním, kde byl zřízen spolek dobrovolných hasičů. Bylo také vybudováno gymnázium. V té době však již město mělo několik islámských škol, medres.  V Jugoslávii se Travnik stal po roce 1929 součástí nejprve Splitské bánoviny, později se stal součástí bánoviny Chorvatsko a po roce 1941 i fašistického Nezávislého státu Chorvatsko. 22. října 1944 byl Travnik osvobozen jednotkami jugoslávských partyzánů.  V druhé polovině 20. století se stal Travnik dějištěm několika románů spisovatele Ivo Andriće, který pocházel z Bosny a který za svoji práci získal Nobelovy ceny za literaturu.  Pro socialistickou Jugoslávii byla významná továrna na výrobu zbraní, které se v Travniku nacházela.  V 90. letech 20. století bylo město poškozeno během války. Nejprve jej ostřelovaly srbské vojenské formace a později bylo místem střetů mezi chorvatskými a bosňáckými ozbrojenými silami. Travnik nakonec obsadila po dlouhých bojích Armáda Bosny a Hercegoviny; bitva si vyžádala okolo 250 mrtvých a několik tisíc uprchlíků. Symbolem válečného ničení se staly náboženské objekty (kostely a mešity), mnohé z nich byly zcela zničeny. Počet obyvatel města a jeho okolí (općiny Travnik) po válce poklesl ze 79 tisíc na 59 tisíc. Namísto toho zde bylo ještě v roce 1999 evidováno okolo 13 500 vnitřně vysídlených osob.

Současnost.

Dnes město patří do Federace Bosny a Hercegoviny. Travnik je sídlem Středobosenského kantonu. V oblasti pod městskou správou žije na 53 482 obyvatel (2013), z toho asi 26 000 ve vlastním městě. Díky svému historickému centru z 15. století, pevnosti z tureckých časů a nedalekému pohoří Vlašić je častým turistickým cílem.

Hospodářství.

Ekonomický rozvoj města byl historicky dán jeho polohou v údolí řeky Lašvy, stejně tak i blízkosti řady nalezišť kovů a dalších surovin. Okolí města je intenzivně zemědělsky využíváno. Mezi největší zaměstnavatele v dobách existence SFRJ (socialistické Jugoslávie) patřila textilní společnost Borac, v současné době jsou to firmy Pharmamed, Bajra, Prima-inter, Vlašić-milk, Nuno-flips, Feniks a další.

Doprava.

Město není napojeno na železniční síť. Hlavní dopravní tahy představují silniční spojení ve směru západ-východ (Jajce/Donji Vakuf–Zenica). Do roku 1972 byla vedena údolím řeky Lašvy úzkorozchodná trať z Jajce přes Travnik do Uskoplje.

Travnik je historické město v Bosně a Hercegovině, nachází se mezi městy Donji Vakuf a Zenica, prochází tudy silnice mezi Sarajevem a Banjou Lukou.

Travnik () is a city and the administrative center of Central Bosnia Canton of the Federation of Bosnia and Herzegovina, an entity of Bosnia and Herzegovina. It is situated in central Bosnia and Herzegovina, west of Sarajevo. As of 2013, city had a population of 16,534 inhabitants, while the municipality had 53,482 inhabitants.


Historie.

Počátky kostela se datují do 10. století. Po požáru roku 1225 začala v následujícím roce výstavba nové katedrály. Město v té době patřilo k nejbohatším francouzským městům a místní katedrála měla být jednou z nejvelkolepějších staveb své doby. Kolem poloviny 13. století došlo během stavebních prací ke změně plánů, stavba chóru byla završena extrémně protaženými okny a klenbou v rekordní výšce přes 48 metrů. Chór byl dokončen v roce 1272, již v roce 1284 se zřítil. Důvodem zřícení nebyla výška stavby, ale chyby v opěrném systému. Při opravě byl zdvojen počet pilířů a tím opěrný systém posílen (přesto není katedrála dodnes zcela v pořádku a jsou nutná nákladná podpůrná opatření).  Po opravě stavba pokračovala budováním příčné lodi s bohatým pozdně gotickým jižním průčelím a následně mohutnou věží nad křížením. To se ukázalo být chybou, protože se věž krátce po dokončení v roce 1573 zřítila a poničila katedrálu. Klenba byla podruhé opravena v roce 1575, k úplné dostavbě však již nedošlo.  Katedrála byla budována současně s katedrálou v Amiens, takže je dnes obtížné určit, která z nich je vzorem pro druhou; další inspirací byla stavba katedrály svatého Štěpána v Bourges.

Popis.

Katedrála nemá věže a tvoří ji pětilodní chór s věncem sedmi kaplí a bohatě zdobená příční loď. Výška stavby je 67,2 m, délka 72,5 m, z toho 47 m tvoří chór a příční loď měří 58,6 m. Výška klenby dosahuje 48,5 m a je nejvyšší gotickou klenbou vůbec. Chór zvenčí podpírají - vedle obvyklých podpěr - ještě velmi štíhlé opěráky, navzájem svázané železnými tyčemi. Statiku budovy ohrožuje chybějící loď. V současné době (2010) se stavba opravuje a je uvnitř zajištěna provizorními dřevěnými vzpěrami. V několika kaplích jsou dochované vitráže ze 14.,15. a 16. století, při jižní stěně blízko vchodu jsou středověké hodiny a vedle nich bohatý astronomický orloj z roku 1866.

Katedrála sv. Petra v Beauvais, ("fr." "Cathédrale Saint-Pierre de Beauvais") je nedokončená katedrála ve městě Beauvais v departementu Oise, zaklenutá nejvyšší gotickou klenbou na světě.

The Cathedral of Saint Peter of Beauvais () is a Roman Catholic church in the northern town of Beauvais, France. It is the seat of the Bishop of Beauvais, Noyon, and Senlis. Construction was begun in the 13th-century. The cathedral is of the Gothic style. It consists only of a transept (16th-century) and choir, with apse and seven polygonal apsidal chapels (13th-century), which are reached by an ambulatory.


Ekologie.

V místě původu je to dvouletá a velmi často vytrvalá rostlina, ve Střední Evropě jednoletá. Na úživnost půdy není náročná, nejvíce ji vyhovují slunná místa na suchých a kamenitých stráních nebo na okraji pouště, od mořského pobřeží až do nadmořské výšky 2000 m. Jako trvalka kvete již od února, jednoletka od června do října.

Popis.

Bylina s přímou nebo vystoupavou lodyhou vysokou 10 až 60 cm. Má několik modravě zelených, řapíkatých bazálních listů velkých 10 až 30 cm, jejich čepele jsou v obryse téměř kosočtverečné a dvakrát až třikrát lichozpeřené s čárkovitými úkrojky. Lodyžní listy jsou podobné bazálním, ale směrem výše se zmenšují a zkracují se jim řapíky. Při poranění roní lodyhy bezbarvou tekutinu. Rostlina má kůlovitý kořen náchylný na poškození při přesazování.  Oboupohlavné květy na 5 až 15 cm dlouhých stopkách mají tvar malých košíčků s průměrem 6 až 8 cm, jsou dlouhotrvající a rostou jednotlivě z paždí listů. Mají dvoulistý, nahoře srostlý kalich který brzy opadává. Koruna je tvořena ze čtyř 3 cm velkých, krémových, žlutých, červených nebo oranžových plátků, které bývají na spodu oranžově skvrnité. V květu jsou dále četné tyčinky (více než 40) s vláknitými nitkami a žlutými prašníky a svrchní, podlouhlý semeník se čtyřmi nestejně dlouhými čnělkami. Po opylení ze semeníku vyroste úzká, válcovitá, 5 až 7 cm dlouhá tobolka, která se otevírá dvěma chlopněmi a obsahuje tmavohnědá, kulatá, drsná semena o průměru 1,5 mm. Ploidie druhu je 2n = 12.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se semeny, která se na podzim (koncem září) nebo na jaře (počátkem dubna) vysejí na půdu. Rostliny velmi špatně snáší přesazování a proto je nutno je sít na stanoviště, kde požadujeme její růst. Rovněž se spolehlivě množí samovýsevem.

Význam.

Pěstuje se jako zahradní letnička, která kvete jen za slunného dne, květy se otevírají kolem 10. hodiny a okolo 16. hodiny se již zavírají. Květy mívají rozličné barvy, krémovou, růžovou, žlutou, oranžovou, karmínovou nebo fialovou. Původní druh má květy jednoduché, jsou však vyšlechtěny i plnokvěté kultivary. Rostliny pěstované v Evropě pod názvem "Eschscholzia californica" jsou křížencem různých poddruhů.  Sluncovka kalifornská obsahuje v pletivu bezbarvý latex, který má mírné analgetické a hypnotické, diuretické i spasmolytické účinky podobné působení máku. Indiáni a první přišedši evropští obyvatelé kvetoucí rostliny žvýkali při bolestech zubů, vařili z nich nálevy a uspávali jimi děti, používali pro uvolnění křečí i k léčbě mnoha vnitřních nemocí. Listy také kouřili nebo jedli vařené či pražené na horkých kamenech. Požitím nebo kouřením bylina vyvolává mírně euforické účinky podobné jako u marihuany, není ale pravděpodobně návyková.  Rostlina je dále zdrojem různých isochinolinových alkaloidů, které jsou potenciálně využitelné jako inhibitory cholinesterázy, enzymů podílejících se na vzniku neurodegenerativních onemocnění centrální nervové soustavy, jako jsou Alzheimerova a Parkinsonova nemoc. Odborné kruhy nyní zkoumají, jak látek izolovaných ze sluncovek využít pro praktickou léčbu.

Sluncovka kalifornská ("Eschscholzia californica") je jednoletá až vytrvalá bylina teplých a suchých oblastí, která je pěstovaná pro výrazné květy a nenáročnost na půdu i péči. Pochází ze Severní Ameriky, přesněji z pacifických oblastí Spojených států a Mexika. Je emblémovou „státní“ rostlinou Kalifornie, kde 6. dubna slaví její den "California Poppy Day". Rodové jméno dostala na počest německého botanika prvé poloviny 19. století Eschscholtze.

Eschscholzia californica, the California poppy, golden poppy, California sunlight or cup of gold, is a species of flowering plant in the family Papaveraceae, native to the United States and Mexico. It is cultivated as an ornamental plant flowering in summer, with showy cup-shaped flowers in brilliant shades of red, orange and yellow (occasionally pink). It is also used as food or a garnish. It became the official state flower of California in 1903.


Název.

Slovo „kaple“ pochází z latinského ‘‘cappa, capella‘‘ (plášť, baldachýn, stříška) a v různých odvozeninách se rozšířilo do všech evropských jazyků. S významem sakrálního prostoru či modlitebny se poprvé vyskytuje v 7. století a vzniklo patrně, když se v pařížské královské modlitebně uchovával jako říšský klenot merovejské říše (domnělý) legendární plášť římského důstojníka a později biskupa a křesťanského misionáře, svatého Martina z Tours (†397), pozdějšího patrona Francie. "Capella" se postupně stala označením této modlitebny a dalších palácových kaplí evropských panovníků a odtud i pro další a další druhy kaplí. Kněz, který obstarával bohoslužby v kapli, se nazýval kaplan. Ve vrcholném středověku znamenala "capella" i hudební a pěvecký soubor kostela, odtud pochází i české „kapela“.

Kaple a kostel.

Samostatně stojící kaple se svým vzhledem a funkcí obvykle podobá kostelu, prostorové kritérium k rozlišení kostela od kaple však není jednoznačné a existují i relativně velké kaple a naopak malé kostely. Rozdíl může spočívat i v tom, že kostely patří církvi, konají se v nich pravidelné bohoslužby a jsou veřejně přístupné. V některých případech vyplývá status kaple i z toho, že kapli nevlastní či historicky ji nespravovala církev, ale byla součástí světských staveb, například hradu, zámku a podobně, a tedy v majetku různých osob. První zmínka o soukromé palácové kapli se týká Konstantinova paláce v Konstantinopoli. Církevní sněmy v raném středověku možnosti soukromých kaplí omezovaly i zakazovaly, patrně bez velkého účinku. V Anglii se jako "chapel" označovaly modlitebny nonkonformních náboženských společenství, kdežto výraz "church" znamená současně i církev, rozumí se většinovou. V římskokatolické církvi se kostel od kaple může odlišovat také tím, že se v něm trvale uchovává eucharistie.

Druhy kaplí.

Kaple souvisely s lidovou zbožností často víc než kostely, vznikaly často spontánně, ve volné krajině a z darů věřících, a proto je jich zejména v katolických krajích tak mnoho typů a druhů. Lze je třídit podle velikosti, podle stáří a stavebního slohu, podle funkce atd., jedním ze základních je roztřídění podle typu:  Některé drobné sakrální stavby jsou na pomezí mezi výklenkovou a síňovou kaplí. Prostor výklenku může být oddělen vrátky, dvířky či otevíratelnou mříží, nicméně se do něho vstupuje.jen pro údržbu nebo výzdobu. V době osvícenství nařídil Ohňový patent, aby v každém venkovském sídle typu vesnice byla z protipožárních důvodů zvonice. V Čechách tak vzniklo mnoho drobných staveb se sdruženou funkcí kaple, zvonice, případně i hasičské zbrojnice.  Bohatství spirituálních podnětů je patrné i v návrzích a realizacích kaplí od současných architektů ( např. švýcarský architekt Peter Zumthor a jeho polní kaple Bratra Klause u městečka Mechernich-Wachendorf...)

Kaple, zdrobněle kaplička, je malá křesťanská modlitebna. Může to být jak samostatně stojící budova či stavba, tak oddělená část (místnost, část místnosti či prostoru) v sakrální nebo světské stavbě (například kostele, hradě, paláci, domě, nemocnici, škole). Kaple, které je samostatnou stavbou, je často vzhledem a funkcí podobná kostelu. Kaple tak označuje velmi odlišné modlitební stavby, prostory a budovy od otevřených výklenkových kaplí až po velkolepé palácové kaple a s velmi rozmanitým určením (soukromá kaple, křestní kaple, pohřební kaple, votivní kaple apod.). Rozlišení mezi kostelem a kaplí není zcela jednoznačné, mnohé stavby jsou souběžně nebo střídavě označovány oběma názvy. Mezi rozlišovací kritéria patří velikost, vlastník a veřejná přístupnost (soukromé, hradní nemocniční, školní či obecní modlitebny mohou být spíše nazývány kaplemi), funkce (pravidelnost bohoslužeb, přechovávání eucharistie), a často je označení dáno i historicky. Od malých síňových kaplí stavební typy plynule přecházejí k výklenkovým kaplím, které v některých jazycích a zemích už ani mezi kaple počítány nejsou. Podobu výklenkových kaplí často mají i zastavení venkovních křížových cest. U některých malých kaplí může dominovat funkce zvonice, některé zvonice mohou stavebně kaple jen připomínat.

A chapel is a Christian place of prayer and worship that is usually relatively small, and is distinguished from a church. The term has several senses. Firstly, smaller spaces inside a church that have their own altar are often called chapels; the Lady chapel is a common type of these. Secondly, a chapel is a place of worship, sometimes non-denominational, that is part of a building or complex with some other main purpose, such as a school, college, hospital, palace or large aristocratic house, castle, barracks, prison, funeral home, cemetery, airport, or a military or commercial ship. Thirdly, chapels are small places of worship, built as satellite sites by a church or monastery, for example in remote areas; these are often called a chapel of ease. A feature of all these types is that often no clergy were permanently resident or specifically attached to the chapel.


Stavba.

Francouzská loděnice DCNS v Lorientu postavila dvě jednotky, které jsou náhradou fregat třídy "Suffren". Stavba fregaty "Forbin" začala v dubnu 2002, v březnu 2005 byla spuštěna na vodu a v prosinci 2008 loď vstoupila do služby. "Chevalier Paul" byl založen v prosinci 2003, spuštěn na vodu v červenci 2006 a na konci roku 2009 loď podstupovala zkoušky. Zvažovaný druhý pár lodí nakonec nebyl objednán, jelikož byla dána přednost projektu FREMM.  Italská loděnice Fincantieri postavila v Riva Trigoso u Janova dvě jednotky, které jsou náhradou za torpédoborce třídy "Durand de la Penne". Stavba fregaty "Andrea Doria" začala v červenci 2002, v říjnu 2005 byla spuštěna na vodu a do služby vstoupila v roce 2007. "Caio Duilio" byl založen v září 2003, spuštěn na vodu v říjnu 2007 a do služby vstoupil v dubnu 2009.  Jednotky třídy "Horizon" / "Orizzonte":

Konstrukce.

Základem výzbroje lodí je zbraňový systém PAAMS (principal anti-air missile system) využívající radar Selex EMPAR. Na přídi před kanóny jsou umístěna vertikální vypouštěcí sila Sylver A50 s kapacitou 48 střel Aster 30 a Aster 15 s dostřelem 100 a 30 km. Fregaty nesou osm protilodních střel – u francouzských lodí typu MM40 Exocet a u italských Teseo. Hlavňovou výzbroj tvoří dva 76mm kanóny Otobreda stojící vedle sebe na přídi (italské fregaty mají třetí kanón na střeše hangáru) a dva 25mm kanóny. Ze čtyř torpédometů jsou odpalována protiponorková torpéda Eurotorp MU90. Z paluby fregat může operovat jeden vrtulník NHIndustries NH90 či AgustaWestland AW101.  Pohonný systém je typu CODOG. Lodě mají dvě plynové turbíny General Electric LM2500 a dva diesely. Lodní šrouby jsou rovněž dva. Při použití turbín dosahují rychlosti až 29 uzlů. Dosah lodí je 7000 námořních mil při ekonomické rychlosti 18 uzlů (na dieselový pohon).

Modernizace.

Francouzské "Forbin" a "Chevalier Paul" procházejí dílčí modernizací v loděnici Naval Group. Mimo jiné jsou vylepšeny jejich obranné systémy a jejich výzbroj posílily tři 20mm kanóny ve zbraňových stanicích Narwhal.

Třída Horizon (či Orizzonte) je třída protiletadlových fregat stavěných pro francouzské námořnictvo a italské námořnictvo konsorciem Horizon SAS. Skládá se ze čtyř jednotek – "Andrea Doria", "Caio Duilio", "Chevalier Paul" a "Forbin". Francouzský a italský pár jsou z 90% totožné. Třetím účastníkem projektu bylo Spojené království, které však roku 1999 vystoupilo a postavilo vlastní odlišnou třídu "Daring" (využívající ovšem rovněž zbraňový systém PAAMS).

The Horizon class is a class of air-defence destroyers in service with the French Navy and the Italian Navy, designated as destroyers using NATO classification. The programme started as the Common New Generation Frigate (CNGF), a multi-national collaboration to produce a new generation of air-defence frigates. In Italy the class is known as the Orizzonte class, which translates to "horizon" in French and English. The UK then joined France and Italy in the Horizon-class frigate programme; however, differing national requirements, workshare arguments and delays led to the UK withdrawing on 26 April 1999 and starting its own national project, the Type 45 destroyer.


Italian aircraft carrier Giuseppe Garibaldi

Stavba.

Diskuse o potřebě nové letadlové lodě se v Itálii vedla už od 70. let 20. století. Nakonec bylo rozhodnuto postavit lehkou letadlovou loď, která by byla kompromisem mezi požadavky námořnictva, odporem letectva a ekonomickou silou země. Loď byla objednána v roce 1978 a postavena v loděnici Italcantieri (nyní Fincantieri) v Monfalcone. Kýl byl založen v 26. března 1981, trup byl spuštěna na vodu v 4. června 1983 a do služby vstoupila 30. září 1985.  Jelikož mírová smlouva, uzavřená Itálií po prohrané druhé světové válce, zakazovala operace letounů s pevnými křídly z palub lodí, operovaly z paluby "Guiseppe Garibaldi" až do roku 1988 pouze vrtulníky. Zákaz byl zrušen až v roce 1989 a poté z lodi operovaly kolmostartující letouny McDonnell Douglas AV-8B Harrier II, čímž výrazně zvýšily její bojovou hodnotu.

Konstrukce.

"Giuseppe Garibaldi" byla projektována především pro protiponorkové operace. Koncepce lodi je klasická s velitelským ostrovem na pravoboku. Přímá, průběžná letová paluba, která má rozměry 174 m x 30 m, je v ose lodi. Na přídi lodi se navíc nachází skokanský můstek s úhlem 6°, který usnadňuje start letounů V/STOL. Podpalubní hangár má rozměry 110 m x 15,6 m, výšku 6,3 m a přístup z paluby je do něj pomocí dvou šestiúhelníkových výtahů. Do hangáru se vejde jedenáct těžkých vrtulníků či jeden vrtulník a 10 letounů Harrier. "Guiseppe Garibaldi" může nést maximálně 16 letounů AV-8B Harrier II, nebo 18 helikoptér Agusta, což jsou licenční vrtulníky firmy Bell, přičemž jsou možné i různé kombinace. Letecký provoz na moři usnadňují dva páry křídlových stabilizátorů náklonu.  Loď na palubě nese čtyři odpalovacích kontejnery protilodních střel Otomat Mk 1 s doletem 145 km (nyní již má osm střel verze Mk 2), doplněných dvěma trojhlavňovými 324mm protiponorkovými torpédomety. Protiletadlovou obranu zajišťují dvě osminásobná odpalovací zařízení Albatros pro protiletadlové řízené střely Selenia Aspide s doletem 19 km. Zásoba střel činí 48 kusů. Další výzbroj se skládá ze tří automatických dvoukanónů Bofors ráže 40 mm obranného systému DARDO. Loď je rovněž vybavena protitorpédovým systémem "AN/SLQ-25 Nixie".  Pohonný systém je koncepce COGAG. Tvoří ho čtyři plynové turbíny General Electric LM2500, které roztáčejí dvojici pětilopatkových lodních šroubů. Nejvyšší rychlost je 29,5 uzlu. Dosah činí 7000 námořních mil při 20 uzlech.

Giuseppe Garibaldi (551) je italská lehká letadlová loď, která byla v letech 1985–2009 zároveň vlajkovou lodí italského námořnictva (poté ji nahradila nová letadlová loď "Cavour"). Je pojmenována tradičním jménem italského vlastence Giuseppe Garibaldiho a je vpořadí již čtvrtou lodí tohoto jména. Uvažovalo se ještě o stavbě druhé lodi této třídy, pojmenované Guiseppe Mazzini, ta ale nakonec nebyla nikdy objednána.

Giuseppe Garibaldi is an Italian aircraft carrier, the first through deck aviation ship ever built for the Italian Navy, and the first Italian ship built to operate fixed-wing aircraft. She is equipped with short take-off and vertical landing aircraft (STOVL) aircraft and helicopters. "Giuseppe Garibaldi" was involved in combat air operations off Somalia, Kosovo, Afghanistan and Libya.


Životopis.

Přelom století.

Narodil se jako nejmladší ze tří synů v rodině obchodníka s látkami Eduarda Katze (*1864) a jeho manželky Otilie (*1879), rozené Schulhofové, v Jistebnici v rozvětvené větve Katzů. Když bylo Ottovi pět let, rodina se přestěhovala do Prahy, kde otec přijal místo vrchního inspektora v obchodní pojišťovně Assicurazioni generali, v roce 1903 matka odvezla syny do Znojma. Po studiu a po skončení 1. světové války se na přelomu let 1918/1919 zúčastnil revolučních událostí v Německu.

V Německu.

V roce 1924 začal v Berlíně pracovat v redakci levicového "Das Tagebuch", v 1927 byl provozním ředitelem avantgardního "Proletářského divadla" v Berlíně (založil Erwin Piscator). Od 1929 byl Otto Katz zaměstnán v nakladatelství Mezinárodní dělnické pomoci, které vedl Willi Münzenberg (1889-1940; šéf propagandy německé KS) a který ho později (1932) vyslal do Moskvy. Zde jako člen Kominterny prošel školením a stal se (?byl?) agentem OGPU (sovětská tajná služba).

Ve Francii.

Po nástupu Hitlera k moci (1933) odešel Willi Münzenberg do Francie, založil tam protifašistické nakladatelství "Editions du Carrefour" a povolal k sobě i Otto Katze. Ten přijal jméno André Simone a pod tímto jménem potom dále vystupoval (i v USA a v Mexiku). Ve Francii byl Simone od 1936 v tiskové agentuře-kanceláři, která zprávami a komentáři psala v komunistickém duchu o španělské občanské válce. V roce 1937 agenturu A. Simone sám vedl (agenturu založil Münzenberg se španělským ministrem zahraničí Alvarazem del Vayo).  Během své služby pro OGPU se Simone údajně podílel na likvidacích komunistů i nekomunistů. Zmiňován je hlavně jeho záhadně zesnulý blízký spolupracovník Münzenberg. NKVD také poslalo Katze do Hollywoodu „verbovat“ agenty pro Moskvu. Zajímavostí je, že děj filmu Casablanca se částečně inspiroval životem Simoneho. Zanedlouho se o jeho aktivity začala zajímat FBI a tak Katz-Simone „zmizel“ do Mexika. Odjel tam v říjnu 1940 s manželi Kischovými. Činnost André Simona byla vázána především na německou antifašistickou kolonii a německé publikum v zemi; byl zahraničně politickým poradcem odborového předáka Lombarda Toledana; jako československý občan pracoval pro popularizaci Československa a československého antifašistického exilu; jako člen Československo-mexické asociace ("Asociación checoslovaco-mexicana") se podílel na ustavení a profilaci tiskového orgánu československé kolonie v Mexiku – "El Checoslovaco en Mexico." Z Mexika André Simone v polovině února 1946 odjel se svou ženou a manželi Kischovými. Po zastávkách v New Yorku, Londýně a Frankfurtu nad Mohanem přijeli 21. března 1946 do Prahy.

V ČSR.

V Praze se Simone stal komentátorem a vedoucím zahraničního oddělení Rudého práva (údajně zde také byl pověřen dohledem na české komunisty). Zúčastnil se Mírové konference v Paříži (srpen 1946). Když potom Molotov vyjádřil nespokojenost nad „světoběžníkovou“ pařížskou účastí, byl André Simone odsunut z žurnalistického výsluní. Dle tvrzení agenta britské tajné služby E. H. Cooridge se podílel i na retušování „sebevraždy“ Jana Masaryka v březnu 1948. Ve velkém politickém procesu (1951 – 1952) s Rudolfem Slánským a spol. byl též obviněn a odsouzen k trestu smrti a 3. prosince 1952 popraven. V roce 1963 byl Simone rehabilitován a 30. dubna 1968 mu byl prezidentem ČSSR Svobodou udělen in memoriam Řád republiky, který převzala vdova Ilsa Katzová-Simonová.

André Simone, vlastním jménem Otto Katz (27. května 1895 Jistebnice – 3. prosince 1952 Praha), byl novinář, spisovatel a politický pracovník. V odboji proti nacismu používal i pseudonym Rudolf Breda.

Otto Katz, also known as André Simone amongst other aliases, was born in Jistebnice south of Prague, Bohemia, on May 27, 1895. He was hanged on December 3, 1952, after he was convicted in the Slánský trial. He was one of the most influential agents of the Soviet Union under Stalin in Western intellectual and artistic circles during the 1930s and 1940s.


Život.

Umění studoval v letech 1902–1905 na umělecké škole v Kyjevě. Roku 1906 odjel do Moskvy, kde začal mít první umělecké úspěchy. Byl tehdy silně ovlivněn tradicí byzantského a ruského umění – zejména pravoslavnými ikonami a chrámovými freskami.  V roce 1909 Rusko opustil a odjel do Paříže. Zde ho ohromilo Picassovo dílo a nastupující kubismus. Rychle kubistické přístupy včlenil do vlastních prací. Velkým inspiračním zdrojem se pro něj stalo rovněž starověké umění vystavené v galerii Louvre. Roku 1910 již vystavoval v "Salon des Indépendants" a "Salon d'Automne" po boku předních pařížských avantgardních umělců (Sonia Delaunay-Terková, Kazimir Malevich, Pablo Picasso, Georges Braque, André Derain).  Roku 1912 si v Paříži otevřel vlastní uměleckou školu, kterou o dva roky později přestěhoval do Nice. Další školu si otevřel v roce 1921, když přesídlil do Berlína, odkud však odešel v roce 1923 před hrozbou fašismu. (Archipenkovy obavy z nacistů nebyly plané, 22 jeho děl, která byla v německých muzeích, byla nacisty zničena jakožto "zvrhlé umění".) Odjel do Spojených států a usadil se již natrvalo v New Yorku. Americkým občanem se stal v roce 1928. I v New Yorku založil uměleckou školu, ovšem také v Los Angeles či Chicagu.

Dílo.

Věnoval se především figurálnímu sochařství. V roce 1947 prvně užil ve své tvorbě plexisklo, jako jeden z prvních sochařů vůbec. Kromě klasických soch modeloval tzv. "sculpto-peintures", jakési přechodové formy mezi sochou a obrazem, i v tom drží prvenství. Na výstavě Armory Show v New Yorku představil i své grafiky.  Martina Glenn o jeho stylu na webu Artmuseum.cz napsala: „Bývá spojován s hnutím kubismu, který pozměnil a znovu definoval tradiční postupy při popisování lidské formy. Figury v jeho tvorbě byly vytvořeny užitím prostoru a neprostoru a dopadu světla na určité části sochy. Jeho sochy jsou paradoxně tvořeny mezerami a ne materiálem, který je obklopuje. Archipenkovy sochy jsou s největší pravděpodobností prvními sochami, které představily podobné koncepty v konstrukci, a ukázaly tak radikální odklon od klasické tradice sochařství. Užití děr a prostoru vytvořilo nový přístup v náhledu na lidskou formu, což bývá kubisty popsáno jako fragmentování subjektu.“  Článek v anglické Wikipedii obsahuje galerii soch A. Archipenka, které zatím nebyly uvolněny pro vložení na Wikimedia Commons.

Alexander Archipenko (ukr. "Olexandr Porfyrovyč Archypenko", ruš. Alexandr Archipenko, 30. května 1887, Kyjev – 25. února 1964, New York) byl ukrajinsko-americký sochař a grafik, představitel avantgardy, nejčastěji řazený ke kubismu.

Alexander Porfyrovych Archipenko (also referred to as Olexandr, Oleksandr, or Aleksandr;, Romanized: Olexandr Porfyrovych Arkhypenko; May 30, 1887February 25, 1964) was a Ukrainian-born American avant-garde artist, sculptor, and graphic artist. He was one of the first to apply the principles of Cubism to architecture, analyzing human figure into geometrical forms.


Historie.

Cougar byl druhým pokusem Fordu znovu zavést sportovní kupé v Evropě, po úspěšném, ale dlouho nepřítomném Capri – první pokus byl Ford Probe. Stejně jako Capri byl založen na Cortině, Cougar byl založen na velkém rodinném autě té doby, Mondeo mk2. Při uvedení na trh v Evropě v prosinci 1998 vyšly na Cougara smíšené recenze. Částečně díky novému a kontroverznímu "ostrému" stylu New Edge, který byl následně aplikován na většinu automobilů Ford. Na rozdíl od svého slavného předchůdce Capri, Cougar netrhal v evropě prodejní rekordy. A to i přes velmi dobré jízdní vlastnosti, díky kterým se o něm mluvilo jako o "řidičově autě". Cougarovo karoserie a myšlenka New Edge obecně byla představena jako koncept nazvaný Mercury MC2 v roce 1997 a byl považován za větší verzi Ford Puma. Stejně jako jeho (nepřímý) předchůdce, Ford Probe, byl Cougar prodáván a postaven ve Spojených státech. Automobily určené k prodeji v Evropě a ve Spojeném království byly dokončeny v německém závodě Ford Köln. Zde byly instalovány evropské přední a zadní světla, byly použity znaky Ford (ve Spojených státech a Kanadě se vyráběl pod značkou Mercury) a v případě automobilů pro Velkou Británii a Austrálii přestavěny na pravostranné řízení. Ve Velké Británii byl Ford Cougar představen v červenci 1998 na Velké ceně Velké Británie Silverstone. Televizní reklamy obsahovaly stříbrný model řízený Dennisem Hopperem kvůli jeho vzhledu ve filmu Easy Rider. V roce 2001 prošel Ford Cougar faceliftem, kdy dostal nové přední světlomety a přední i zadní nárazník, nové sedadla a nový volant. Zpočátku překonával Cougar na americkém trhu v prodeji svého předchůdce (Mercury Cougar 7.generace). Konkuroval modelům Mercury Sable a Merkury Marquis v modelových řadách Merkury. Prodej Fordu Cougar byl ukončen na evropském trhu v srpnu 2002, přibližně 18 měsíců po jeho ukončení v Británii, v únoru 2001. Po prvních dvou letech výroby se ve Spojeném království prodalo pouze 12 000 kusů. Po představení v Austrálii v říjnu 1999, přišel Cougar pouze s 2,5-litrovým motorem Duratec V6 a pokračoval až do března 2004. Poslední vůz Ford / Mercury Cougar sjel z montážní linky 9.srpna 2002.

Technické informace.

Cougar byl vybaven motory Zetec 2.0 (96kW), EDBA nebo Duratec 2,5 V6 (125kW). Byly nabízeny dvě specifické výbavy, které jsou z velké části ekvivalentní standardu Mondeo Ghia a Ghia X. Ghia měla látkové čalounění sedadel a manuální klimatizaci. Ghia X měla kožené čalounění sedadel a automatickou klimatizaci. Byly k dispozici pětistupňové manuální a čtyřstupňové automatické převodovky.  Za příplatek byly vozy vybaveny střešním oknem, parkovacími senzory, cd-měničem, ovládáním rádia pod volantem, vyhřívaným čelním oknem a tempomatem pro manuální převodovku (při výbavě s automatickou převodovkou byl tempomat dodáván automaticky). Ford Cougar byl standardně vybaven airbagem řidiče, spolujezdce, bočními airbagy a bezpečnostní pásy, které snižují poranění hrudníku. Cougar je také dobře chráněn před krádeží alarmem, imobilizérem, a dvojitým zamykáním dálkovým ovladačem (při dvojitém zajištění ovladačem nejde odemknout zevnitř). Všechny varianty byly standardně vybaveny 16-palcovými hliníkovými koly obutými 215mm širokými pneu, které přispěli spolu s plně nezávislým zavěšením multilink k dobrým jízdním vlastnostem.

Sportovní verze.

Ford také připravil dva vysoce výkonné koncepty. Jeden nazval "Eliminator", což byla přeplněná verze postavená z dílů, které byly k dispozici na trhu, a druhý "Cougar S", které představovalo podobu karoserie, pohon všech kol a motor Duratec o objemu 3.0i. Nakonec měl nejblíže k výrobě Cougar S s motorem Duratec V6 151kw, beze změn na karoserii a byl hodně diskutován v tisku. V podstatě to byl Cougar s motorem Contour SVT (u nás více známý jako ST200). Tato verze se však nikdy nezařadila do výroby. Protože byl Cougar S velmi blízko výroby, je mnoho z jeho částí stále k dispozici na objednávku od obchodního zastoupení a je uveden v mnoha katalozích a databázích pojištoven. V Evropě měl být prodáván jako Ford Cougar ST200.

Ford Cougar je coupe prodávané na evropském trhu v letech 1998 až 2002. Pod značkou Ford se vyráběl pro Evropský trh. Jedná se však o vůz Mercury Cougar osmé generace prodávaný v Kanadě a ve Spojených státech od roku 1998 až do roku 2002. Vůz byl původně určen jako třetí generace úspěšného modelu Ford Probe. Je to příklad sportovního coupe / liftbacku

The Ford Cougar is a coupé that was produced and sold in the market in Europe between 1998 and 2002, and sold in Canada and the United States from 1999 to 2002 as the Mercury Cougar. The car was originally intended to be the third generation Probe, but after a rationalization of the three coupés available in the United States, the Probe name was dropped in favor of the Cougar. It is an example of a sports coupé/liftback.


Etymologie.

Jméno Tiglatpilesar bylo jménem trůnním - bylo králi dáno při jeho nástupu na trůn, ne při jeho narození. V překladu jméno znamená "Má víra je v synu Ešařině". Jméno je v historických záznamech uváděno v několika různých variantách. V Bibli je označován jako Tiglatpilesar (2. Kniha Kronik 28:20) a také jako Pul (1. Kniha Kronik a 1. kniha královská 15:19,20). Druhé jméno je podobné jménu Pulu, které mu bylo připisováno v pozdějších letech jako babylonskému králi. Protože však žádný zdroj uvádějící jméno "Pul" nepochází z Tiglatpilesarova období, není jisté zda toto jméno bylo užíváno již za jeho života.

Původ.

Původně guvernér města Kalchu, Pulu byl generálem který uzmul asyrský trůn od dvou legitimních následníků. V nápisech uvádí, že je synem Adadnirára III., ale i kdyby to byla pravda, není to možné prokázat. Obsadil trůn během občanské války, 13. ijaru 745 př. n. l. (asyrský dopis uvádí, že ""třináctého dne měsíce Airu Tiglapilesar usedl na své místo na trůnu")". Důsledkem Puluova uzurpnutí moci cestou krvavého puče bylo vyvraždění královské rodiny a ustanovení imperiální budoucnosti pro asyrské království.

U moci.

Asyrská dominance na Blízkém východě byla Tiglatpilesarovou vojenskou reformou (viz "Reforma" níže) a jeho dobyvatelskými taženími výrazně utužena. Po nástupu na trůn obsadil již během prvního roku své vlády Babylonii, ""od Dur-Kurigalzu, Šamašova Sipparu...města Babylonská po řeku Uqnu - po břehy Dolního moře"" (název pro dnešní Perský záliv), a ustanovil tam guvernérem svého eunucha. Dále v průběhu prvních let u moci porazil království Urartu (oblast v dnešní Arménii), pod jehož nadvládu (zvláště za vlády Sarduri II.) se dostaly oblasti severní Mezopotámie a Sýrie. Dále úspěšně bojoval s Médy a pokračoval ve výbojích proti Sýrii, Fénicii a novochetitské říši. Roku 740 př. n. l. dobyl po třech letech obléhání město Arpad. I zde ustanovil jednoho ze svých eunuchů správcem provincie a donutil další syrské město Hamá k placení poplatků. Jak uvádějí soudobé asyrské nápisy, v pátém roce vlády (r. 740 př. n. l.) porazil Azarijáše (Uzijáš), krále Judska (Bible, 2.kniha kronik 26). Roku 733 př. n. l. jeho armády dobyly pobřeží Středozemního moře obývané Pelištejci, zničily Damašek (732 př. n. l.) a okupovaly většinu Izraele, přičemž ze severních regionů se staly asyrské provincie. Podle královských dokumentů Tiglatpilesara III. byla velká část obyvatel dobytých území "přemístěna" do jiných částí asyrského impéria, což bylo běžně praktikováno i jeho předchůdci.  V říjnu 729 př. n. l. dosáhl Tiglatpilesar úplné kontroly nad Babylónem, když zajal babylonského krále Nabu-mukin-zeriho (ABC 1 Kol.1:21) a nechal se korunovat jako "Král Pulu Babylonský".

Záznamy v Bibli.

Biblické záznamy (v souladu s asyrskými údaji) popisují jak Tiglatpilesar III. vynutil platbu tributu ve výši 1000 talentů stříbra od izraelského krále Menahema (2.Král. 15:19) a porazil jeho následníka Pekaha (15:29). Pekah uzavřel spojenectví s aramejským králem Rezinem proti judskému králi Achazovi (v Asýrii znám jako "Jahu-chazi"). Achaz se proto obrátil se žádostí o pomoc (podloženou chrámovým zlatem a stříbrem) na asyrského monarchu. Tiglatpilesarova odpověď byla rázná: dobyl Damašek, popravil Rezina a deportoval Aramejce do "Kiru" (Kerak). Také obsadil severní polovinu Izraele a deportoval Rubenity, Gadity a Manašské do Halahu, Haboru, Hary a do povodí řeky Gozan (1. kniha kronik 5:26). Přes spojenectví prokazatelně způsoboval problémy i Ahazovi (2. kniha kronik 28:20).

Reformy.

Po nástupu na trůn Tiglatpilesar začal různé reformy v mnoha oblastech správy asyrského státu, které přežily i asyrskou nadvládu nad Blízkým Východem. Jednou z prvních provedených reforem bylo omezení moci vysokých asyrských úředníků, která narostla během vlád jeho předchůdců. Úředníci jako Šamši-ilu (který byl prominentem od vlády Aššur-niráriho, a vlastnil titul turtanu - vládnoucí místodržící) často vedli své vlastní kampaně a vztyčovali své pamětní stély, v podstatě bez králova vědomí. Podle nejstarších soudobých dokladů (ze samého počátku jeho vlády) Tiglatpilesar umísťoval eunuchy jako guvernéry (nově dobytých) provincií; tímto odstranil hrozbu vzniku dynastií vládnoucích jemu vzdáleným oblastem. Podařilo se mu též omezit sílu úředníků zmenšením velikosti provincií, čímž snížil zdroje potřebné k případnému vyvolání revolty. Důsledkem bylo větší množství provincií, více guvernérů (z nichž většina byla eunuchy) a méně moci za každým místodržícím.  Další reforma zasáhla armádu. Asyrská armáda byla složena z vojáků převážně asyrského původu a za normálních okolností podnikala svá tažení v průběhu léta. Tiglatpilesar do ní začlenil velké množství národností z dobytých oblastí. Byli využiti převážně v pěchotě, zatímco rodilí Asyřané působili hlavně v jezdectvu a v obsluhovali "obrněné" vozy - charioty. Díky těmto reformám měla asyrská říše mnohem větší armádu, schopnou operovat v průběhu celého roku.

Odkaz.

Kampaně a reformy Tiglatpilesara III. vedly k upevnění Novoasyrského království jako opravdové říše. Nechal postavit královský palác v Nimrudu (tzv. „centrální palác“), který byl později zničen Asarhaddonem. Zde nechal vytesat do dekorativních zdí popisy svých válečných a politických úspěchů.  Po jeho smrti se stal jeho nástupcem jeho syn Ululaju, který přijal jméno Salmanassar V.. Ten dál pokračoval v tažení v Levantu a dobyl Samaří.

Tiglatpilesar III. (z hebrejského překladu akkadského: "Tukultī-apil-Ešarra", „má víra je v synu Ešary“), byl důležitým králem Asýrie v 8. století př. n. l. (vládl v letech 745-727 př. n. l.) a je obecně uznáván za zakladatele novoasyrského impéria. Je považován za jednoho z nejúspěšnějších vojevůdců světové historie, když dobyl většinu Asyřanům tehdy známého světa.

Tiglath-Pileser III (cuneiform: ; Akkadian: "Tukultī-apil-Ešarra", meaning "my trust is in the son of the Ešarra"; "Tiglat Pil’eser") was a prominent king of Assyria in the eighth century BCE (ruled 745–727 BCE) who introduced advanced civil, military, and political systems into the Neo-Assyrian Empire.


Popis.

Chirurgická maska nebo procedurální maska je určena k nošení zdravotnickými pracovníky během chirurgického zákroku a určitých zdravotních postupů k zachycení mikroorganismů vrhaných do kapének a aerosolů z úst a nosu nositele. Jako první je zaznamenané použití francouzským chirurgem Paulem Bergerem během operace v Paříži v roce 1897. Moderní chirurgické masky jsou vyrobeny z papíru nebo jiného netkaného materiálu a musí být po každém použití zlikvidovány.  Chirurgická maska nesmí být zaměňována s respirátorem; jako taková ani není certifikována. Chirurgické masky nejsou navrženy tak, aby chránily uživatele před vdechováním vzdušných bakterií nebo virových částic, a jsou méně účinné než respirátory, které jsou pro tento účel určeny.

Používání.

Zdravotníci.

Jednoduché chirurgické masky chrání uživatele před postříkáním do úst tělními tekutinami a brání přenosu tělních tekutin z nositele na ostatní, např. na pacienta. Připomínají také nositelům, aby se nedotýkali úst nebo nosu, které by jinak mohly přenést viry a bakterie poté, co se člověk dotkl kontaminovaného povrchu. Mohou také zamezit šíření infekčních kapének (přenášejících bakterie nebo viry), které vznikají při kašlání nebo kýchání nositele. Neexistuje žádný jasný důkaz o tom, že by jednorázové obličejové masky, které nosí členové chirurgického týmu, po čistých chirurgických zákrocích snížily riziko infekcí rány. Bavlněné a gázové masky neslouží jako chirurgické masky, protože nenabízejí dostatečnou filtraci mikrobů. Důkazy podporují účinnost chirurgických masek při snižování rizika infekce u ostatních zdravotnických pracovníků a v komunitě. V komunitním prostředí musí být obličejové masky spojeny s dalšími opatřeními, jako je vyhýbání se úzkému kontaktu a udržování dobré hygieny rukou, aby se snížilo riziko nákazy chřipkou podle Centra pro kontrolu a prevenci nemocí (CDC) Spojených států, jež vydalo ve svých pokynech týkajících se Mexické prasečí chřipky v roce 2009.  Pro zdravotnické pracovníky doporučují bezpečnostní směrnice nošení obličejové respirátorové masky vyhovující normě Spojených států amerických NIOSH N95 nebo evropské normě EN 149 FFP3 v blízkosti pacientů s pandemickou chřipkou, aby se snížilo vystavení nositele potenciálně infekčním aerosolům a kapénkám. CDC poskytuje informace o výrobcích výrobců a důležitost správného nasazení těchto masek (respirátorů). Pro ty, kteří nejsou na použití respirátorů zvyklí, byl v USA vydán informační leták.

Široká veřejnost.

Chirurgické masky ve východoasijských zemích běžně používá široká veřejnost, aby se snížila šance na šíření nemocí přenášených vzduchem; v Japonsku je běžné používat během období chřipky obličejovou masku, aby nedošlo k infikování jiných osob nebo k nakažení ve veřejném prostředí. V Japonsku a na Tchaj-wanu je běžné vidět tyto masky během chřipkové sezóny, jako projev úcty k ostatním a společenské odpovědnosti. Mohou se však také nosit kvůli alergiím, aby se zabránilo mluvení s cizími lidmi, nebo aby se nositel vyhnul potřebě nanesení make-upu, když jde ven. Mohou se také používat pro módu, a to zejména masky z černé látky, které často nosí idoly K-Popu.  Chirurgické masky se také mohou nosit, aby zakryly identitu. Ve Spojených státech banky, obchody se smíšeným zbožím atd. zakázaly jejich používání v důsledku opakovaných trestných činůPři V protestech v Hongkongu v letech 2019–2020 měli někteří demonstranti chirurgické masky (kromě jiných typů masek), aby se vyhnuli poznání, a vláda se pokusila takové použití zakázat, ale nepodařilo se jí to.

Masky během pandemie COVID-19.

Během pandemie COVID-19 v Česku se popularita nošení ochranných masek natolik zvýšila, že v e-shopech byly roušky i respirátory vyprodané, a to včetně obyčejných papírových, vláda i proto jejich běžný prodej 3. března 2020 zakázala. Pracovníkům, kteří prováděli odběry vzorků, se doporučovalo i nošení štítu, aby se zamezilo nákaze přes spojivku. Následkem této situace se rozmohla domácí výroba roušek na šicích strojích, svépomocná distribuce a sdílení například přes sociální sítě. Objevila se rovněž satirická tvorba na toto téma.  V Asii se chybějící roušky občané snažili nahrazovat i hygienickými vložkami nebo slupkami z ovoce. V doporučeních, kdo by měl ochranné masky nosit, se jednotlivé země lišily. Světová zdravotnická organizace (WHO) nošení roušek jako preventivní opatření proti šíření viru do ledna 2020 nezmiňovala, ani od něho však výslovně neodrazovala. Až 3. dubna WHO připustila, že nošení masek má v boji proti šíření nového koronaviru význam. To potvrdila i studie Dr. Dona Miltona publikovaná stejný den v časopisu Nature Medicine"."

Design.

Konstrukce chirurgických masek závisí na technice; obvykle jsou masky třívrstvé. Tento třívrstvý materiál je vyroben z materiálu foukaného z taveniny umístěného mezi netkané textilie. Materiál foukaný z taveniny funguje jako filtr, který zabraňuje mikrobům vniknout do masky nebo ji opustit. Většina chirurgických masek je nařasená nebo má záhyby. Používají se tři záhyby, které umožňují uživateli rozšířit masku tak, že pokrývá oblast od nosu po bradu. Masky lze zabezpečit třemi různými způsoby. Nejoblíbenější je ušní smyčka, kde je na masku připevněn strunový materiál, který se připevňuje za uši. Druhým je vázání, které se skládá ze čtyř netkaných popruhů, které jsou uvázány za hlavou. Třetí je čelenka, elastický pásek, který je připevněn za hlavou.  O některých nových typech ústenek výrobci uvádějí, že jsou viry schopné nejen zachycovat, ale díky použitým nanočásticím oxidu mědi je mohou i zahubit. Americká designérka Danielle Baskin navrhla ochrannou masku s potiskem obličeje nositele, která bez sundání například umožní obličejem odemknout mobilní telefon a přitom zaručuje funkčnost.  Chirurgické masky s ozdobnými vzory jsou oblíbené v zemích, kde se nosí na veřejnosti.

Chirurgická maska, známá také jako chirurgická ústenka, procedurální maska, lékařská maska nebo jednoduše jako rouška na obličej, je určena k nošení zdravotnickými pracovníky během chirurgického zákroku a během kojení, aby zachytila bakterie zalévané v kapénkách a aerosolech z úst a nosu nositele. Nejsou navrženy tak, aby chránily uživatele před vdechováním vzdušných bakterií nebo virových částic a jsou méně účinné než respirátory, jako jsou masky N95 nebo FFP, které poskytují lepší ochranu díky jejich materiálu, tvaru a těsnosti. Nicméně jsou lepší než podomácku vyrobené improvizované roušky. Látkové roušky nejsou pro zdravotnictví doporučovány. Záleží také na správnosti použití. Například nedoléhání roušky k obličeji z důvodu neoholené tváře snižuje její účinnost.

A surgical mask, also known as a face mask, is intended to be worn by health professionals during healthcare procedures. It is designed to prevent infections in patients and treating personnel by catching bacteria shed in liquid droplets and aerosols from the wearer's mouth and nose. They are not designed to protect the wearer from breathing in airborne bacteria or viruses whose particles are smaller. With respect to some infections like influenza they appear as effective as respirators, such as N95 or FFP masks; though the latter provide better protection in laboratory experiments due to their material, shape and tight seal.


Spiritualita a zaměření.

Základem paulánské spirituality je pokora, láska k Bohu a kajícnost, usilují o hledání Boží přítomnosti ve světě, přičemž staví ducha nad hmotu, jako důkaz pokory. Také se snaží nejen o to, aby se lidé smířili s Bohem, ale aby se smířili i se sebou samými, s druhými lidmi a s celým stvořením, a mohli se tak z něj radovat. Snaží se být dobrým příkladem ostatním křesťanům nejen svým kajícným životem a horlivým apoštolátem, ale také přísnou tělesnou askezí. Místo obvyklých tří slibů, skládají po vzoru jejich zakladatele Františka z Pauly, ještě slib čtvrtý, který je zavazuje k přísnému půstu. Nekonzumují maso, mléko, vejce či sýry, jako pokání za všechny, kteří žijí nestřídmým životem. Vážně nemocní jsou přeneseni do nemocnice, která musí být od kláštera vzdálena nejméně 50 sáhů, kde mohou výjimečně obdržet masitou stravu. Jen při největším půstu jedí pouze chléb a pijí vodu. Také příkaz chození naboso není dodržován za každou cenu a podle ročního období nosí řeholníci i sandály či boty. V případě menších prohřešků mohou obdržet mírný trest – půst o chlebu a vodě nebo trest tvrdší – sebebičování, pouze v závažných případech porušení řehole bývají řeholníci uvrženi do vězení a dostávají pouze vodu a chléb.  Do kláštera bylo zakázáno vstupovat ženám, ale zakladatelky a členky panovnického rodu měly výjimku. Naopak mniši směli klášter opouštět pouze v doprovodu společníka, a to včetně představeného kláštera, a nesměli nosit nic z plátna. Kvůli striktnímu dodržování slibu chudoby se nesměli pauláni peněz ani dotýkat, k vyřizování finančních záležitostí jim pak sloužili konventní obláti (u některých žebravých řádů zvaní terciáři).  Mniši mezi sebou mluvili málo a potichu, v některých částech kláštera bylo dodržováno přísné silentium. Zákaz návštěv v celách byl samozřejmostí. I přes přísný způsob života se pauláni věnují také duchovní správě farností, vědecké činnosti, výuce na školách a misii. Kvůli poustevnickému zaměření, se paulánské konventy nacházejí spíše dále od měst, či jejich center.

Oděv.

Řeholní oděv paulánů tvoří černý, původně nebarvený, vlněný hábit s velkou dlouhou kapucí ("chaperon") a se škapulířem sahajícím po kolena, který je s kapucí spojen v jeden celek a je přepásán černým cingulem s pěti uzly.

Vznik řádu.

U zrodu řádu stojí František z Pauly, který se narodil 27. 3. 1416 jako dítě Jakuba Martollila a jeho ženy Vienny. Dlouho byli bezdětní, a tak se obrátili s prosbou na sv. Františka z Assisi, po němž pak syna pojmenovali. Jako mladý údajně František onemocněl oční chorobou a jeho rodiče slíbili, že pokud se uzdraví, pošlou jej na rok do kláštera. Slib dodrželi a František se odebral na rok do kláštera San Marco Argenanto. Údaje o jeho věku v době odchodu do kláštera se různí podle zdroje od 13 do 18 let. Po návratu z kláštera žije František jako poustevník nedaleko Paoly a později se odebírá k potoku Isca, postupně se k němu přidávají další druhové. Datum založení řádu se připisuje na rok 1435. Roku 1444 se v místě pobytu komunity, u potoku Isca začíná stavět první klášter (protokonvent). František chodil bos, jedl jednou denně (chléb a vodu) a spal na zemi či pryčně, a zavdal tak pozdějšímu vzniku čtvrtého slibu přísné askeze. Roku 1454 byl dostavěn klášter v Cosenze a Františkův věhlas se začal rychle šířit. Odmítl kněžské svěcení, protože neměl teologické vzdělání, ale vyprosil si právo světit růžence, obrazy, a také žehnat.  Bratrstvo nemělo jméno, ze začátku si říkali Poustevníci sv. Františka z Asissi, později Kající poustevníci bratra Františka z Pauly. Touhou po pokoře a snahou být ještě menší než menší bratři sv. Františka z Assisi ("fratres minores"), pak František zavedl označení „bratři nejmenší“ ("fratres minimi"). Dne 30. 11. 1471 vydal Pierro Caracciolo, biskup z Cosenzy, pro kající hnutí konstituci "Decet nos", vydanou v San Lucidě. Bratrstvo tak získalo statut kongregace podřízené Svatému stolci. Zároveň poustevníkům povolil postavit oratoř zasvěcenou sv. Františku z Assisi a také další potřebné budovy. Dne 23. 3. 1474 schválil nejmenší bratry i papež Sixtus IV., který jim bulou "Sedes Apostolica" ze 17. 5. 1474 přiznal i privilegia mendikantů na sbírání almužen.

Kláštery v českých zemích.

V Čechách měli klášter u Nové Bystřice (dnešní městská část Klášter). Stavba postavená v letech 1501–1507 byla 22. července 1533 vypálena novokřtěnci, ale po r. 1626 postavena znovu. Roku 1785 byl Josefem II. klášter zrušen a v r. 1959 zbourán. Dnes v obci jako pozůstatek kláštera stojí už jen kostel Nejsvětější Trojice, jenž byl na místě starého kostela postaven v letech 1668–1682, a tzv. Červená chodba přiléhající ke kostelu.  Pauláni začali budovat klášter také na Kuklově poblíž obce Brloh na Českokrumlovsku. Sem je přivedli v dubnu 1495 Rožmberkové, kteří jim místo k postavení kláštera darovali. Prameny dokonce uvádějí, že Kuklov byl nadřízený klášteru Novobystřickému. Klášter na Kuklově však nebyl nikdy dostavěn a již kolem roku 1535 uvádí kronikář Březan, že na místě je rožmberský pivovar. Z kláštera je dochována část nedostavěného kostela (presbyterium, a část rajské zahrady a s křížovou chodbou. Ostatní budovy byly přestavěny na selská stavení. Dnes je Kuklov chalupářská osada a ve zbytku kostela se konají netradiční svatby a občasné kulturní akce. Chvíli slávy si lokalita zažila v šedesátých letech dvacátého století, kdy zde režisér František Vláčil natáčel "Údolí včel".  Podnět k výstavbě kláštera v Nové Pace dal majitel kumburského panství, svobodný pán Rudolf z Tiefenbachu. Přípravné práce byly dle závěti zahájeny po jeho smrti v roce 1653. Výkopové práce začaly v roce 1654, základní kámen byl položen v roce 1655. Obytná budova však byla dokončena až v roce 1701. Stavba klášterního a poutního kostela v barokním slohu byla zahájena roku 1709, vysvěcen byl v roce 1724 a v následujících letech dokončen. Za autora je považován jeden ze žáků Kryštofa Dienzenhofera. K vybavení patří dva obrazy od Josepha z Fuehrichu, Josefa Zeleného a především obrazy Petra Brandla. Fresky zhotovil J. Kramolín. V rámci josefínských reforem byl klášter zrušen.  Na Moravě sídlil řád až do svého zrušení na konci 18. století ve Vranově u Brna. Sem se také pauláni opět vrátili v roce 1992. V následujících letech zde vzniklo Duchovní centrum svatého Františka z Pauly.

Řád Nejmenších bratří sv. Františka z Pauly (Ordo minimorum, zkratka OM, hovorově "pauláni" nebo "nejmenší bratří") je římskokatolický řád založený svatým Františkem z Pauly a schválený papežem Sixtem IV. roku 1474.

The Minims (also called the Minimi or Order of Minims, abbreviated O.M.) are members of a Roman Catholic religious order of friars founded by Saint Francis of Paola in fifteenth-century Italy. The Order soon spread to France, Germany and Spain, and continues to exist today.


Rozšíření.

Střemcha obecná je rozšířena téměř v celé Evropě, velké části Sibiře, na Kavkaze i v Maroku. V Česku roste na celém území roztroušeně až hojně. Nenáročná dřevina, snese půdu hlinitou i jílovitou, kyselou i zásaditou, nesnáší však vyloženě suchá stanoviště. Nejčastěji se s ní lze setkat na otevřených, slunečných místech, ve světlých lesích a hájích, na okrajích řek, potoků i v zaplavovaných místech.

Popis.

V keřovité formě vyrůstá do výšky 2 metrů, ve stromové téměř 15 m. Má hustou korunou široce vejcovitou až kuželovitou, v průměru do 8 metrů. Jedná se o velice otužilou dřevinu s červenohnědou borkou, která je mrazuvzdorná až do –40 °C. Mladé větvičky bývají zprvu jemně chlupaté, později jsou lysé, převislé a dostávají temně hnědou barvu. Tmavě zelené až modrozelené listy bývají obvejčité až eliptické, pilovité a zužují se do špičky. Jsou velké až 12 cm a mají tmavě zelenou až modrozelenou barvu. Tvarem se podobají listům třešně.  Intenzivně vonící drobné bílé samosprašné pětičetné květy jsou uspořádány do hustých válcovitých hroznovitých květenství dlouhých až 15 cm. Rozkvétá od dubna do května. Plody jsou drobné šťavnaté peckovice s tenkým mezokarpem, veliké asi 1 cm, barvy červenohnědé až černé obsahující jedno, na povrchu drsné semínko.

Využití.

Plody se pro trpkou chuť k přímé konzumaci nehodí, používají se jako přísada do kompotových směsí a při výrobě marmelád. Plody jsou vhodnou a oblíbenou potravou lesního ptactva. V severských zemích se plodů využívá k výrobě destilátů nebo vín. V době květu je střemcha významnou medonosnou rostlinou. Pěkné, nahnědlé dřevo vyhledávají řezbáři a je vhodné pro výrobu vycházkových holí.  Má vysoký obsah látek s baktericidními a hmyz odpuzujícími účinky v kůře, pupenech, listech i semenech. Rostlina vyjma dužiny plodů obsahuje glykosid amygdalin, který se štěpí na glukózu, benzaldehyd a kyanovodík. V lidovém lékařství se kůra užívala jako močopudný a potopudný prostředek.  Její listy bývají ničeny žírem motýlich larev předivky zhoubné ("Yponomeuta evonymella"), plody houbou puchýřnatcem slívovým ("Taphrina pruni"). Střemcha obecná je odolná a nenáročná dřevina velké estetické, ale malé hospodářské hodnoty.

Toxicita.

Nejjedovatější, pro obsah kyanovodíku, je kůra a semena. Požití částí rostlin způsobuje nevolnost a jsou zaznamenány případy úmrtí nejen skotu, ale i u lidí.

Taxonomie.

Je to velice variabilní druh, je známo více než 25 poddruhů. V Česku se v přírodních podmínkách nejvíce vyskytují tyto dva: Střemcha obecná skalní je považována za kriticky ohrožený druh kategorie C1 (R1).  Někdy je střemcha řazena jako podrod slivoně ("Prunus" subgen. "Padus") (Mill.) Focke.

Střemcha obecná ("Prunus padus", místně také "třemcha" či "křemcha"), druh rodu slivoň, je opadavý keř nebo strom z čeledi růžovitých.

Prunus padus, known as bird cherry, hackberry, hagberry, or Mayday tree, is a flowering plant in the rose family Rosaceae. It is a species of cherry, a deciduous small tree or large shrub up to 16 m tall. It is the type species of the subgenus "Padus", which have flowers in racemes. It is native to northern Europe and northern Asia


Charakteristika.

Rozkládá se na ploše 5,5 ha a zahrnuje zhruba čtvrtinu rozlohy Jardin des plantes v severní části mezi ulicemi "Rue Cuvier" na severozápadě a "Quai Saint-Bernard" na severovýchodě. Zahradu spravuje Muséum national d'histoire naturelle. Veřejnosti představuje asi 1100 zvířat jako 270 savců 50 druhů, 330 ptáků 80 druhů, 200 plazů 50 druhů a 200 obojživelníků 10 druhů. K nim lze rovněž připočíst na 1200 bezobratlých 50 druhů.  Ze savců jsou zde např. kůň Převalského, orangutan, kamzík bělák, takin, malé šelmy, hlodavci, z ptáků jsou zastoupeni např. supi, sovy, stejně jako bažant a některé druhy brodivých ptáků (kolpík, ibis, jeřáb), mnoho plazů (včetně přes 100 let starých želv obrovských), obojživelníci a hmyz.

Historie.

Zvěřinec byl oficiálně otevřen 11. prosince 1794 z iniciativy Bernardina de Saint-Pierre, profesora zoologie v Muséum national d'histoire naturelle, po přesunu zvířat z královského zvěřince ve Versailles a z Raincy (patřícího vévodovi orléanskému) ve dnech 26. dubna 1794 a 27. května 1794 a přesunu zvířat z jarmarků a soukramých zvěřinců a cirkusů od listopadu 1793.  Během své historie se zde představilo mnoho druhů zvířat, včetně první žirafy ve Francii (1826), slona, hrocha, medvěda hnědého i ledního nebo tuleňů. Při obléhání města během Pařížské komuny (1871) však byla zvířata snědena Pařížany. Během 19. a počátku 20. století bylo pro zvířata postaveno mnoho výběhů a klecí, na svou dobu moderních: medvědinec (1805), pavilony býložravců (1804-1812), šelem (1817-1821), opic (1835-1837), plazů a obojživelníků (1870-1874), klece pro dravé ptáky (1820-1825), bažantnice (1881) nebo bazén pro lachtany (1882).  Nejúspěšnější z nich byla pravděpodobně velká voliéra postavená roku 1888 pro světovou výstavu 1889, která se doposud používá. V polovině 20. století byla zdejší zoo zastíněna modernějšími zoologickými zahradami (Zoo Vincennes, Parc de Thoiry), pro nedostatek prostředků neprobíhaly prakticky žádné rekonstrukce. Zvířata žila v nevyhovujících zařízeních, často stísněných a trpěla. Od počátku 80. let však probíhala postupná obnova a byla založena koncepce na orientaci malých a středně velkých druhů zvířat, která jsou málo známá nebo ohrožená. Větší savce (slony, žirafy, lvy, tygry, gorily, šimpanze, medvědy) nebylo možné udržovat ve správném stavu a v centru Paříže nebylo možné zvětšit plochu zoo, proto byla tato zvířata postupně od 70. let přesunuta do jiných zařízení.

Ménagerie du Jardin des plantes (česky doslovně "Zvěřinec Botanické zahrady") je zoologická zahrada v Paříži. Nachází se v parku Jardin des plantes v 5. obvodu. Jedná se o nejstarší zoologickou zahradu ve Francii a po zoo v Schönbrunnu o nejstarší veřejnou zahradu na světě.

The ménagerie du Jardin des plantes is a zoo in Paris, France, belonging to the botanical garden "Jardin des Plantes". It is the second oldest zoological garden in the world (after Tiergarten Schönbrunn). Today it does not have very large animals like elephants, but a lot of rare smaller and medium-sized mammals and a variety of birds and reptiles.


Historie.

V roce 1483 francouzský král Ludvík XI. onemocněl a prostřednictvím papeže požádal o pomoc svatého Františka z Pauly, poustevníka z jižní Itálie. Ten ho sice nemohl uzdravit, získal si ale jeho úctu a obdiv. Jeho syn, budoucí král Karel VIII. koupil 1494 vinici na pahorku "Pincio" a postavil tam klášter Františkova řádu Nejmenších bratří (paulánů). Roku 1502 začal francouzský král Ludvík XII. v sousedství stavět kostel v pozdně gotickém slohu, stavbu však nedokončil. Papež Sixtus V. dal na jejím místě postavit kostel, snad pod vedením A. della Porty, který byl vysvěcen 1585. Dvojité schodiště naproti kostelu, součást Španělských schodů, vedoucích dolů na "Piazza di Spagna", je dílem D. Fontany. Před kostelem stojí od roku 1789 obelisk, starověká římská kopie podle obelisku na "Piazza del Popolo". Roku 1816 podstoupila stavba důkladnou rekonstrukci a přestavbu. Roku 1828 byl klášter s kostelem svěřen ženskému řádu Dames du Sacré-Coeur, který komplex udržoval do léta 2006; od té doby je pod správou francouzského společenství Communautés Monastiques de Jérusalem.

Popis.

Kostel tvořil součást urbanistického projektu papeže Sixta V., který vybudoval dnešní "Via Sistina", vedoucí na "Piazza Barberini". Vznikl tak dlouhý prospekt, který pokračuje až k bazilice Santa Maria Maggiore. Jednolodní pozdně renesanční stavba se dvěma věžemi v průčelí, s kupolí a s bočními kaplemi. Kaple jsou vyzdobeny freskami a obrazy řady malířů: Daniele da Volterra, Giambattista Noldini, fresky v kupoli maloval Perino del Vaga.

Titulární kostel.

Trinità dei Monti se stal titulárním kostelem 13. dubna 1587.  Seznam kardinálů:

Trinità dei Monti nebo také Santissima Trinità al Monte Pincio je římský titulární kostel zasvěcený Svaté Trojici, který stojí nad Španělskými schody, v rione Campo Marzio. V sousedství je Vila Medici a stanice metra A "Spagna". Před kostelem stojí obelisk.

The church of the Santissima Trinità dei Monti, often called merely the Trinità dei Monti (French: "La Trinité-des-Monts"), is a Roman Catholic late Renaissance titular church in Rome, central Italy. It is best known for its commanding position above the Spanish Steps which lead down to the Piazza di Spagna. The church and its surrounding area (including the Villa Medici) are a French State property.


Život.

Základní školní vzdělání získal ve Štiavnických Baních, gymnázium absolvoval v Banské Bystrici. Po skončení gymnázia požádal Hell o přijetí do jezuitského rádu. V roce 1738 nastoupil do Trenčína do dvouletého noviciátu. Na podzim roku 1740 odešel studovat do Vídně historii, teologii a filosofii. Jako posluchač filosofie na Vídeňské univerzitě a asistent profesora J. Franze (1704–1766), s ním spoluzaložil kabinet – muzeum experimentální fyziky, kde uložil svou sbírku hodin, měřících přístrojů a modely báňských strojů. Během studia se zabýval zejména astronomií a báňským měřičstvím. Přeložil báňské právo z němčiny do latiny. S Josephem Franzem založili společně i univerzitní observatoř.  V roce 1745 přišel do Levoče, kde dva roky působil jako profesor latiny, řečtiny, dějepisu a zeměpisu na jezuitském gymnáziu. Vysvěcen na kněze byl v roce 1750 a v roce 1751 jej řád vyslal do Banské Bystrice, kde učil na jezuitském gymnáziu, krátce i na univerzitě v Trnavě. V roce 1752 ukončil studium na univerzitě ve Vídni, kde byl promován doktorem filosofie. Následně odešel do Kluže, kde kromě přednášení matematiky, fyziky a astronomie vybudoval hvězdárnu a zřídil nové kolegium.  V roce 1755 byl pověřen funkcí ředitele univerzitní observatoře ve Vídni. Funkci vykonával až do své smrti. Observatoř se stala centrem přírodovědeckého bádaní v habsburské monarchii. Byl následníkem dvorního astronoma J. J. Marinoniho (1676–1755).  Maximilián Hell také hrál hlavní roli při vybudování hvězdáren v Trnavě, Kluži a Budíně. Velký význam pro astronomii měla jeho pozorování přechodu Venuše přes sluneční kotouč. Přechod v roce 1761 pozoroval ve Vídni, na jeho základě vyvrátil názor o existenci satelitu Venuše. Uskutečnil expedici za severní polární kruh na dánský ostrov Vardö, kde pozoroval druhý přechod Venuše před slunečním diskem. Na expedici jej pozval dánský král Kristián VI. Hell získal světové vědecké uznání přesným výpočtem sluneční paralaxy. Jeho vypočítaná hodnota byla 8,82', dnešní hodnota je 8,79415'.  Roku 1775 vypracoval návrh k založení Říšské akademie věd ve Vídni, podle mapy Gesta Hungarorum vypracoval historickou mapu Uherska.  Vydával astronomické ročenky "Ephemerides Astronomicae ad meridianum Vindobonensem", dílo o efemeridech v celkem 37 svazcích, které začal vydával od roku 1757 až do své smrti v roce 1792. Průkopnické byly také jeho výzkumy v oblasti polární záře a magnetického pole Země. Kromě toho vydal 26 vědeckých studií.  Maximilian Hell byl členem učených společností v Paříži, Stockholmu, Bologni, Kodani, Göttingenu, Trondheimu a v Londýně. Spolupracoval s anglickou Královskou společností a v roce 1790 mu byl udělen její řád. Jeho jméno nese jeden z měsíčních kráterů – Hell a také Krajská hvězdárna v Žiaru nad Hronom. UNESCO zařadilo v roce 1970 250. výročí jeho narození do kalendáře výročí významných osobností. Maximilian Hell zemřel 14. dubna 1792 ve Vídni a pochován je na hřbitově v Maria Enzersdorfu.  Na počest M. Hella je pojmenován planetka s katalogovým číslem (3727) Maxhell.

Maximilian (Rudolf) Hell (, ; 15. května 1720, Štiavnické Bane – 14. dubna 1792, Vídeň) byl jezuita, astronom, matematik a fyzik slovenského původu.

Maximilian Hell () (May 15, 1720 – April 14, 1792) was a Hungarian astronomer and an ordained Jesuit priest from the Kingdom of Hungary.


Válečné nasazení.

Otto Carius se narodil 27. května 1922 ve Zweibruckenu v jihozápadním Německu. Poté, co ukončil školní docházku, vypukla druhá světová válka a v květnu 1940 dobrovolně vstoupil do armády; byl přidělen do 104. pěšího záložního praporu. Po výcviku byl přidělen k 21. tankovému pluku a během operace Barbarossa v červnu 1941 prožil svoji první bitvu jako nabíječ v tanku Pzkpfw 38. Po roce válečné zkušenosti na Východní frontě byl Carius přijat do kursu důstojnických kandidátů a po jeho ukončení byl v dubnu 1943 přidělen k 502. těžkému tankovému praporu.  V červnu 1943, už v hodnosti poručíka, velel četě těžkých tanků u 502. praporu, prvního praporu, který byl vyzbrojen tanky Tiger. V letech 1943 a 1944 sloužil v severní části východní fronty.  Dne 22. července 1944 nadporučík Carius, již jako velitel roty, postupoval se svou rotou 8 Tigerů směrem k vesnici Malinava (severní předměstí Dunaburgu) s rozkazem zastavit ruský postup. Spolu s Albertem Kerscherem si vzali Kubelwagen, aby ověřili, jestli je už vesnice okupována Rusy, a zjistili, že ano. Carius poznal, že ruské tanky ve vesnici jsou pouze čelo útoku, a že čekají na příjezd hlavních sil. Rozhodl se, že znovu získá vesnici před příjezdem posil. Vrátil se k rotě, aby vysvětlil svůj plán na dobytí vesnice. Rozhodl se, že pro útok na vesnici použije jen dva Tigery, protože zde byla jen jedna cesta vedoucí do vesnice a útok všech jeho Tigerů by mohl být nebezpečný. Šest Tigerů zůstalo v záloze, když se jeho a Kerscherovy tanky tohoto typu přesouvaly směrem k vesnici Malinava. Rychlost byla základem Cariovy strategie a byla rozhodující při zmatení Rusů a znehybnění jejich tanků. Když se Cariův Tiger č.217 přesouval do vesnice, dva tanky T-34/85 právě otáčely své věže. V tu chvíli na ně vystřelil Kerscherův Tiger č.213, který sledoval Caria ve vzdálenosti asi 150 m, a zničil je. Stejně jako poprvé, Carius zaútočil na ruský nejnovější těžký tank IS-1 (možná IS-2). Jejich silueta byla trochu podobná německému Königstigeru (známý jako Tiger II, v němčině název znamená "tygr bengálský") a Carius byl zpočátku zmatený, ale po chvilce váhání vypálil a IS-1 začal hořet. Později Carius vypověděl, že celá bitva netrvala víc než 20 minut. Během krátké chvíle Carius a Kerscher vyřadili 17 ruských tanků včetně nových IS-1. Ačkoliv byli Rusové při útoku překvapeni, Cariovo rychlé a přesné posouzení situace a výborně použitá taktika byly hlavními faktory výsledku bitvy. Cariův úspěch v Malinavě je srovnatelný s Wittmanovým u Villers-Bocage.  O dva dny později při průzkumu terénu byl Carius těžce raněn a tím skončilo jeho působení na východní frontě.  Na počátku roku 1945 byl Carius přeložen na západní frontu k formující se jednotce těžkých stíhačů tanků Jagdtiger a v dubnu 1945 padl do amerického zajetí.

Život po válce.

Po válce Carius vystudoval farmacii a otevřel si lékárnu. V roce 1960 vydal knihu svých válečných vzpomínek pod názvem "Tiger v bažině". Kniha se stala mezi Němci velmi populární, mimo jiné i proto, že její autor se snažil „očištit“ pověst vojáků Wehrmachtu a válku proti SSSR obhajoval jako obrannou válku proti komunismu. Kniha se dočkala šesti vydání, byla přeložena do angličtiny a slavný japonský kreslíř Mijazaki podle ní nakreslil komiks "Otto Carius: Tigers covered with mud".

Odkazy.

Externí odkazy.

Otto Carius (27. května 1922, Zweibrücken − 24. ledna 2015, Herschweiler-Pettersheim) byl německý voják, tankové eso a jeden z nejúspěšnějších velitelů tanku v druhé světové válce. Je mu připisováno více než 150 zničených nepřátelských tanků.

Otto Carius (27 May 1922 – 24 January 2015) was a German tank commander in the Wehrmacht of Nazi Germany during World War II. He was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves.


Život.

Když bylo Jiřímu Raškovi devět let, jeho otec zemřel na leukemii, a matka tak musela následně sama vychovávat čtyři děti. Raškova záliba v zimních sportech nebyla překvapivá; sám uvedl, že "„u nás se říkalo, že se tam děti rodí s lyžema na nohou.“" Bratranec a strýc, aktivní skokani, ho přivedli k jeho budoucí hvězdné disciplíně. Raška ovšem pěstoval i řadu jiných sportů (od fotbalu přes cyklistiku po házenou).  Jako mladý skokan se dostal do legendární party kolem trenéra Zdeňka Remsy, jíž se říkalo "Remsa Boys". Když hrozilo, že Raškovu kariéru zbrzdí vojenská služba na Šumavě, nechal jej převelet do vojenského klubu Dukla Liberec. Právě od Remsy pochází Raškova přezdívka „Franta“, neboť poznamenal, že jeho svěřenec má chůzi jako skokan František Felix. V roce 1964 odjel Raška na ZOH do Innsbrucku, ale plnil pouze roli náhradníka. Sledoval zde boj Josefa Matouše, který po prvním kole vedl a mohl se stát prvním českým vítězem na zimních olympijských hrách, ale nakonec skončil bez medaile.  Díky čtvrtému místu na MS 1966 a druhé příčce na Intersport turné o rok později odjížděl na ZOH 1968 v Grenoblu jako jeden z favoritů. Sám doufal v umístění do pátého místa a i desátou příčku by nepovažoval za zklamání. Spisovatel Ota Pavel popsal jeho skok v závodě na středním můstku takto: "„Byl to nádherný let v nekonečném tichu, který trval kratičký lidský věk. Malíř a redaktor Ota Mašek skoro omdlel, fotoreportér Jarda Skála přestal fotografovat. Trenér Remsa si omýval obličej sněhem a písklavý skokan Nor Wirkola přestal pískat.“" Raška skočil 79 metrů, což sice bylo o metr méně než v případě Rakušana Baldura Preimla, avšak díky lepšímu stylu po prvním kole vedl. Při druhém skoku netrefil odraz a přidal jen 72,5 metru, ale prvenství uhájil a stal se tak prvním českým vítězem na ZOH v historii. K tomu přidal stříbro z velkého můstku, kde jej porazil pouze Rus Vladimir Bělousov. Za vítězství na olympiádě dostal tajně deset tisíc korun a televizor. Nabízený automobil Škoda 1000 MB nesměl jako olympijský amatér přijmout, a tak rok jezdil s továrním číslem a poté „embéčko“ se slevou koupil.  Týž rok dokázal vyhrát šest závodů v řadě. Na mistrovství světa ve Vysokých Tatrách na něj přišlo sto tisíc diváků. Obsadil druhou příčku na velkém a osmou příčku na středním můstku. Byl také signatářem manifestu Dva tisíce slov.  V roce 1969 se na jeden den stal i světovým rekordmanem. Na novém můstku v Planici skočil 164 metrů a o čtyři metry tak překonal den starý rekord svého velkého soka, Nora Bjørna Wirkoly. Nicméně hned následující den mu rekord vzal Manfred Wolf (165 m) z NDR. Další Raškovy úspěchy čítají stříbro na MS na velkém můstku v roce 1970, vítězství v Intersport turné rok poté a bronz na historicky prvním MS v letech na lyžích. Startoval také na ZOH 1972 v Sapporu, kde skončil pátý na středním můstku a desátý na velkém můstku.  V roce 1974 vyšel Otou Pavlem převyprávěný životopis Jiřího Rašky pod názvem "Pohádka o Raškovi".  Od roku 1974 působil jako trenér a z počátku i souběžně skákal. Uvedl: "„Řekl jsem si, že skončím okamžitě, jakmile mě porazí první junior.“" Učinil tak v roce 1976 poté, co ho porazil František Novák. Skokanské lyže naposledy obul při závodě veteránů v roce 1979.  V letech 1994–1996 byl společně s Medalem a poté Malcem trenérem české reprezentace. V devadesátých letech působil i jako trenér české reprezentace, mládeže a místopředseda Svazu lyžařů ČR. V anketě svazu byl zvolen českým lyžařem století, od Českého klubu fair play dostal za rok 2005 hlavní cenu za celoživotní činnost. Dne 28. října 2011 mu prezident České republiky Václav Klaus udělil medaili Za zásluhy.  Raška zemřel po dlouhé nemoci 20. ledna 2012. Dne 28. září téhož roku byly jeho ostatky uloženy na Valašském Slavíně v areálu Valašského muzea v přírodě v Rožnově pod Radhoštěm.

Rodina.

Jeho bratrem byl Zdeněk Raška, nestor leteckého modelářství, konstruktér, aktivní přispěvatel do modelářských časopisů a propagátor nejen historických modelů.  Skokům na lyžích se věnovali i jeho vnuci Jan a Jiří Mazochovi.

Jiří Raška (4. února 1941 Frenštát pod Radhoštěm – 20. ledna 2012 Nový Jičín) byl český skokan na lyžích, olympijský vítěz a český lyžař století.

Jiří Raška (; 4 February 1941 – 20 January 2012) was a Czechoslovakian ski jumper. He is regarded as the most famous Czech ski jumper, Olympic winner of the century.


Historie.

První pokusy.

Prvním pokusem o založení zoologické zahrady v Praze byl otevřený dopis hraběte Mořice Sweerts-Sporcka, který 11. února 1881 otiskl pražský deník Prager Tagblatt. V něm hrabě vyzýval, aby na památku připravovaného sňatku korunního prince Rudolfa byla založena zoologická zahrada. I když se na tuto výzvu přihlásilo několik osob (a přišly i první peníze), byla tato myšlenka po kratších diskusích zapomenuta.  V 19. století se o založení zoo pokoušelo ještě několik osob, mezi nimi i národopisec Vojta Náprstek ze své pozice pražského radního, ale stále zůstávalo jen u prvních plánů. Jedinou výjimkou byla činnost „Spolku pro zoologickou zahradu v Praze“, který v roce 1891 založil JUDr. V. Novák. Po původním plánu umístit zoo na Nebozízku se spolek rozhodl nestavět zoo, ale vystavovat zvířata na několika místech v Praze. První částečně úspěšnou realizací této myšlenky bylo založení jedné takové stanice na Letné v roce 1896. Skládala se z ptačí voliéry, rybníku a opičince (pravděpodobně nikdy nezprovozněného). Fungovala až do roku 1906.

Jiří Janda.

V roce 1904 se diskuse o založení zoo rozproudila silněji. Hlavními protagonisty byl cestovatel Jiří Němec a středoškolský profesor Jiří Janda. Přípravou vybudování zoo byl o dva roky později pověřen primátorem Prahy dr. Grošem Jiří Janda (tehdy se uvažovalo o jejím umístění na vltavském ostrově Štvanici).  Nedostatek vhodných pozemků a válka však odsunuly realizaci na pozdější dobu. V roce 1919 zvolil "Poradní sbor matematicko-přírodovědecký při ministerstvu školství a národní osvěty" komisi k založení pražské zoologické zahrady. Ta v roce 1923 pověřila přípravnými pracemi Jiřího Jandu. Mezitím v roce 1922 daroval velkostatkář Alois Svoboda státu pozemky v Troji s podmínkou, že na nich má být vybudována také zoologická zahrada.  V roce 1926 se konala ustavující schůze "Hospodářského, nákupního a stavebního družstva Zoologická zahrada" a Jiří Janda se stal jeho prvním předsedou (jím zůstal až do roku 1932). Organizoval výstavbu prvních pavilónů, terénní úpravy a další přípravné práce. Musel ale odrážet i útoky oponentů – např. spisovatele Ignáta Hermanna a především svého dlouholetého soka Jiřího Němce, jehož koncepce zoo nebyla magistrátem vybrána.

Otevření zoo.

Zoo byla otevřena 28. září 1931, tehdy ještě jako staveniště zoologické zahrady na ploše 24 hektarů. Jiří Janda se stal jejím prvním ředitelem.  Jako první byla postavena administrativní budova, výběh u hlavního vchodu, který byl původně určen pro vlky a navrhl jej Carl Hagenbeck a nyní slouží pandám červeným, dřevěný pavilónek pro lvy a tygry a voliéra dravců (nedochovala se, zřítila se v roce 1967 pod tíhou sněhu).  Prvním zvířetem v pražské zoo byla vlčice Lotta a po ní mladá lvice Šárka. Dalšími zvířaty byli mj. koně Převalského Minka a Ali (do té doby byli ustájeni na statku v Netlukách u Uhříněvsi). Herec Vlasta Burian daroval v roce 1934 do pražské zoo lachtany kalifornské Hýtu a Batula.

Povodně v roce 2002.

Pražskou zoologickou zahradu velmi poznamenaly ničivé povodně v srpnu 2002, kdy byla zatopena téměř polovina areálu. Zoo podle tehdejšího ředitele Petra Fejka neměla dostatečné informace, připravovala se pouze na padesátiletou vodu. Plná evakuace spodní části zahrady proto začala poměrně pozdě a některá zvířata se již přemístit do bezpečí nepodařilo.  Největší problém představovala evakuace pavilonu velkých savců. Utracen musel být agresivní sloní samec Kadir, u kterého hrozilo, že uplave (sloni jsou výborní plavci) a bude ohrožovat veřejnost. Evakuovat nebylo možné ani trojici hrochů. Samice Barborka se utopila, další samice Lentilka byla utracena, když hrozilo, že uplave. Samec Slávek přežil, po dvou dnech jej ošetřovatelé našli v patře pavilonu, kam jej voda vyplavila. Uhynul i pár hrošíků liberijských. Zachránit se povedlo dvě slonice, které bylo možné ze zaplavovaného pavilonu odvést a které byly uvázány do provizorních boxů v blízkosti hlavního vchodu.  Gorily byly přemístěny do protipovodňové věže. Ukázalo se ovšem, že voda vystoupá i tam, a bylo nutné přistoupit k evakuaci pomocí gumových člunů. Zachránit se ovšem nepodařilo samce Ponga, který ve věži nebyl nalezen. Z velkých šelem byl utracen lev Bert a jeden medvěd, jejichž evakuace byla vyhodnocena jako příliš riskantní.  Symbolem povodní se pak stal lachtan Gaston, který uplaval po Vltavě a podařilo se jej odchytit až u Drážďan. Při převozu zpět však pro velké vyčerpání uhynul. V dolní části zoo má originálně řešený podvodní pomníček.  Celkem zoo ztratila 134 zvířat, materiální škody pak přesáhly 230 milionů korun. Některé zasažené objekty čekala demolice. Namísto poničených objektů však v Troji vyrostlo několik unikátních staveb, které se svým pojetím blíží novému pohledu na funkčnost a smysl zoologických zahrad.

Úvahy o sloučení.

V roce 2008 se objevily zprávy, že již několik let (podle mluvčí botanické zahrady 10 let) se uvažuje o sloučení Zoo Praha a Botanické zahrady hl. m. Prahy. Proti sloučení a výsledkům auditu botanické zahrady se vyslovil například kurátor listnatých dřevin botanické zahrady Pavel Sekerka nebo Karel Jan Štolc. Rada hlavního města Prahy měla návrh projednat v roce 2009; od té doby však rozhodnutí nepadlo.  Uvažovalo se i o tom, že sloučenému subjektu by měl přibýt do správy i Trojský zámek.

Povodně v roce 2013.

Při povodních v roce 2013 došlo opět k zaplavení spodní části zoo. Materiální škody byly znovu velké, díky včasné evakuaci však tentokrát nedošlo k rozsáhlejším ztrátám na životech zvířat. Evakuaci usnadnilo i to, že sloni a hroši byli jen o několik měsíců dříve přestěhováni do nově vybudovaných pavilonů v horní části zoo, a starý pavilon velkých savců byl tak až na terária prázdný. Uhynuly pouze dvě čejky a několik králíků. Gorily tentokrát přečkaly záplavu v protipovodňové věži svého pavilonu. Po opadnutí vody bylo nutné některá zvířata evakuovaná ze zaplavených objektů dočasně přesunout do jiných zoo, než proběhla nutná rekonstrukce.

Orkán Herwart v roce 2017.

V 29. října 2017 přešel přes Česko orkán Herwart. Nevyhnul se ani Zoo Praha, která byla uzavřena (poprvé od červnových povodní 2013) nejen ve zmíněný den, ale také následující den, kdy byly likvidovány škody (otevřena opět 31. 10. 2017). Nedošlo k žádnému zranění zvířat, poškozeno však bylo několik vyhlídek (zejména u vlků) či seník. Polámané větve se staly zpestřením jídelníčku zvířat chovaných v zoo. Kdyby nebylo vichřice, pravděpodobně by byla překonána rekordní návštěvnost zoo z předchozího roku.  10. 2. 2020 došlo po více než dvou letech k uzavření zoo kvůli orkánu Sabine. Tento vítr však zoo nepoškodil.

Koronavirová pandemie v roce 2020.

Během koronavirové pandemie v roce 2020 byly z preventivních důvodů nejprve 10. 3. 2020 zrušeny všechny akce pro veřejnost. 11. 3. 2020 došlo k uzavření všech pavilonů a vnitřních expozic. O dva dny později (13. 3. 2020) byla do odvolání uzavřena celá zoo. V uzavřené zoo se následně pohybovala jen přibližně třetina běžného stavu zaměstnanců tak, aby byla zejména zajištěna péče o zvířata. Za čtyři týdny uzavření byly ztráty vyčísleny na takřka 20 mil. Kč.  Ve snaze přinášet informace o dění v nepřístupné zoo začal ředitel zoo Miroslav Bobek v pondělí 16. 3. natáčet krátká videa. 17. 3. 2020 pak byl založen YouTube kanál Krátce ze zoo jako vlog s těmito videi a dalšími videi od chovatelů, která jsou rovněž stále k vidění na facebooku. Každý den jsou uveřejněna videa o délce od půl minuty do dvou minut. Kanál měl 20. 3. 2020 v 10 h 1,31 tisíce odběratelů. Měsíc po založení odebíralo kanál na YouTube již 5,9 tisíc uživatelů (17. 4. 2020 v 10 h) a některá z videí o slonech, gorilách a ďáblech medvědovitých přesáhla hranici 10 tisíc zhlédnutí. Do Velikonoc bylo na videích k vidění na 80 druhů zvířat.  Původní propagační kampaň tematicky zaměřená na dny zvířat byla přerušena a nahrazena kampaní s výzvou "Přijďte později".V dubnu 2020 se zoo ve své komunikaci soustředila na mláďata narozená v období karantény, a to mj. s cílem motivovat veřejnost k tzv. adopci či sponzoringu zvířat tak, aby byla zoo finančně podpořena. Za první měsíc přišla na svět mláďata přibližně 30 druhů. 21. 4. již bylo hlášeno přibližně 130 mláďat od více než 40 taxonů. Mezi nejvýznamnější mláďata narozená v době uzavření zoo se zařadila samice slona indického, samec tapíra čabrakového či hřebec koně Převalského. Za šest dní od vyhlášení akce se nově zapojilo 197 adoptivních rodičů a 160 individuálních sponzorů, a to s podporou v celkové výši 716 318 Kč. 21. 4. zoo oznámila, že 692 dárců (adoptivních rodičů a sponzorů) přispělo částkou již 1 392 871 Kč.  Zoo byla v omezeném provozu (bez vnitřních pavilonů či klasických restaurací) otevřena 27. 4. 2020, tedy po 45 dnech uzavření areálu. To je nejvíce za celou historii zoo. Dle usnesení Vlády ČR byl zaveden systém on-line nákupu vstupenek bez provozu pokladen. Maximální počet návštěvníků na den byl stanoven na 8500. Ještě před otevřením zoo v 9:00 bylo za živého televizního přenosu pokřtěno mládě tapíra čabrakového. Jelikož se daný den slaví jak Světový den tapírů, tak Den Morseovy abecedy, dostal samec jméno Morse. První den (27. 4.) zoo prošlo 1329 návštěvníků, o den později již 2131 osob.  Za dobu uzavření zoo (resp. od 17. 3. do 26. 4.) bylo na YouTube kanálu Krátce ze zoo zveřejněno 254 videí od 41 autorů (zaměstnanců zoo). Za tu dobu kanál získal 6 418 odběratelů. Celkově 178 705 diváků zajistilo 1 102 313 zhlédnutí. Aktivita na této platformě má fungovat i po otevření zoo.  V pondělí 27. 4. zároveň začal Český rozhlas Dvojka ve spolupráci se zoo vysílat dvanáctidílný seriál 12 mláďat v době karantény (vysíláno po dobu tří týdnů od pondělí do čtvrtka) s cílem představit 12 nejzajímavějších mláďat narozených v době uzavření zoologické zahrady pro veřejnost. V prvních dnech tak byli představeni potomci u slonů indických, lemurů kata a koní Převalského, a to vždy formou rozhovoru s chovatelem.  Vzhledem ke značnému poklesu příjmů a zároveň zájmu návštěvníků zveřejnila zoo v posledním dubnovém týdnu možnost nákupu tzv. Vstupenky na lepší časy za výrazně vyšší ceny, než je obvyklé (až 10 000 Kč) s platností do konce roku 2021. Deset podporovatelů s nejvyšším příspěvkem má být provedeno areálem zoo jejím ředitelem Miroslavem Bobkem.  V době omezeného zpřístupnění se v sobotu 9. 5. 2020 narodilo další slůně, opět samička, čímž se sloní skupina rozrostla na devět členů. Stejného dne bylo dosaženo poprvé od opětovného zpřístupnění k překonání hranice pěti tisíc návštěvníků během jednoho dne.  Pavilon měly být a byly zpřístupněny 25. 5. 2020.  V sobotu 30. 5. 2020 byl otevřen nový expoziční celek Darwinův kráter, který prezentuje australskou faunu a floru. Zároveň se jednalo o první víkendový den, navíc slunečný, bez povinnosti koupě vstupenek online. Zájem o zoo byl obrovský, a tak se areál již ve 13 hodin dostal na denní limit návštěvnosti a zoo nemohla pustit další návštěvníky.  Od 4. 6. byl limit denní návštěvnosti nastaven Ministerstvem zdravotnictví ČR na 250 osob na hektar, v případě Zoo Praha tedy na 14 500 osob na den.

Vývoj stavů zvířat.

Počtem kusů i druhů zvířat patří dlouhodobě mezi největší zoo v Česku i Evropy. Na podzim 2018 byla pražská zoo pravděpodobně 10. druhově nejbohatší evropskou zoo.  Od roku 2005 chová zoo více než 600 druhů živočichů. Počet druhů zvířat se mezi lety 2000 a 2010 zvýšil takřka o 300 druhů, v porovnání s počátkem 90. let 20. století se zdvojnásobil. Od roku 2006 je víceméně dlouhodobě stabilní, pouze s výkyvy ovlivňujícími spíše celkový počet jedinců (často odchovy u plazů, úhyny u ryb apod.).

Návštěvnost.

Zoo Praha je dlouhodobě nejnavštěvovanější českou zoo.  Návštěvnost zoo prvně překročila hranici jednoho milionu návštěv během jednoho roku v roce 2005, a to v návaznosti na otevření pavilonu Indonéská džungle a narození prvního gorilího mláděte v Česku – samičky Moji. Od té doby se pravidelně drží nad touto hranicí a průběžně se zvyšuje. Poprvé přes hranici 1,4 mil. návštěv se návštěvnost dostala v roce 2016, kdy areál zaznamenal 1 448 353 vstupů. V roce 2017 činila návštěvnost o 3227 návštěv méně. Předpokládá se, že pokud by zoo nemusela být uzavřena kvůli vichřici Herward, návštěvnický rekord z roku 2016 by byl překonán. V roce 2018 byl miliontý návštěvník přivítán 21. 8., tedy o dva dny později než v předchozím roce, ale návštěvnost následně opět překonala 1,4 mil. návštěv. Aktuálně platný rekord návštěvnosti byl dosažen v roce 2019: 1 456 526. Tento údaj je tak více než trojnásobný tomu z počátku 90. let 20. století.  18. dubna 2017 byl přivítán jubilejní návštěvník s pořadovým číslem 60 milionů.  <graph>{ }</graph>

Stavby a expozice.

Zatímco horní část zoo má přehledné rozložení s rozlehlými výběhy a několika velkými pavilony, dolní část je v tomto smyslu členitější – velké množství užších cest, řada menších staveb i velkých pavilonů. Ačkoliv je původní areál zoo součástí spodní části, další rozvoj v druhé polovině 20. století směřoval zejména do horního areálu. Dolní část u Vltavy se více rozvíjí opět až od počátku 21. století.

Pavilony.

V Zoo Praha se v červnu 2018 nacházelo 12 veřejnosti přístupných pavilonů. Od září 2019 se počet zvýšil na 13 (otevření Rákosova pavilonu). V červnu 2020 byl otevřen expoziční komplex Darwinův kráter.  V dolní části zoo se jedná o:  V horní části zoo se jedná o:

Indonéská džungle.

Pavilon Indonéská džungle byl postaven v letech 2002–2004 na místě 50 let starého pavilonu opic. Ve své době se jednalo o největší a nejnákladnější pavilon pro zvířata v dějinách českých zoo. Jeho cena přesáhla 185 miliónů Kč. Indonéská džungle byla slavnostně otevřena 29. listopadu 2004.  Stavba – eliptický skleník – budí dojem džungle s úzkými cestičkami pro návštěvníky. Dvoupatrová expozice zahrnuje v horním patře vyhlídkové terasy na orangutany a makaky na ostrovech spolu s několika menšími terárii. V spodním patře jsou umístěna velká akvária, dva výběhy pro varany komodské a především rozsáhlé vodní plochy s vodopády a ostrovy, na kterých žijí makakové, vydry a binturongové. Přechodovou část tvoří jeskynní chodby, kde lidé mohou nahlédnout do života nočních tvorů – kromě kaloňů zde žijí např. velemyši, kuskusové nebo outloňové.

Velemlokárium.

V červnu 2014 byl otevřen unikátní pavilon pro 33 kriticky ohrožených velemloků čínských, včetně tří dospělých jedinců, hlavní atrakcí je největší velemlok v Evropě.

Průchozí expozice.

V Zoo Praha se v červnu 2018 nacházelo 9 průchozích expozic. V září 2019 přibyla desátá a jedenáctá v rámci Rákosova pavilonu. V červnu 2020 byla otevřena průchozí voliéra ptáků a průchozí výběh klokanů v rámci expozičního celku Darwinův kráter.

Budované a plánované expozice.

V plánech byl i pavilon pro pandy velké. O zapůjčení pand velkých jednalo Česko s Čínou, stavební povolení mohlo být dle informací z léta 2017 vyřízené v roce 2019.

Činnost.

Zoo Praha je členem Světové asociace zoologických zahrad a akvárií (WAZA) a jiných organizací a účastní se mnoha záchovných a reintrodukčních programů. Mezi české patří záchrana čápů bílých i černých, sovy pálené, sýčků, puštíků a syslů.  Mezi mezinárodní projekty patří návrat koně Převalského, orlosupů a zubrů do volné přírody. V rámci Evropského záchovného programu (EEP) chová pražská zoo mnoho druhů zvířat, např. slony indické, gorily nížinné, levharty, lvíčky zlatohlavé, orangutany, pandy červené, žirafy Rothschildovy, tučňáky Humboldtovy a mnoho dalších. Pražská zoo vede mezinárodní plemenné knihy koně Převalského a leguána kubánského. Od roku 2004 je Zoo Praha i oficiálním záchranným centrem CITES pro zabavená zvířata.  Pražská zoo nabízí mnoho vzdělávacích programů jak pro školy, tak i pro širokou veřejnost. Mezi ně patří i přednášky v budově vzdělávacího centra, průvodci po zoo, komentovaná krmení zvířat a mnoho dalších. Zoo Praha také spolupracuje s Přírodovědeckou fakultou Univerzity Karlovy, Českou zemědělskou univerzitou a jinými vysokými školami. V rámci vzdělávacího poslání se také snaží jít příkladem a praktikovat ekologické přístupy. Od září 2018 nechává rozdrtit a následně kompostuje rozložitelné použité nádobí.  V zoo ke konci roku 2018 pracovalo 234 osob (v hlavní činnosti), nejvíce z nich v chovatelských odděleních zoologického útvaru.  Celkové náklady Zoo Praha za rok 2018 dosáhly 443 mil. Kč.

Ochranářské aktivity.

Moderní zoologické zahrady se snaží plnit několik úkolů. Jedním z těch, jejichž role stále více stoupá, je ochranářská práce. Ochrana přírody může probíhat buď ex-situ (tj. vlastní odchov zvířat v zoo), nebo in-situ (ochrana druhů a biotopů v místě původu/výskytu). Ne všude je však ochrana přímo v místě původního rozšíření možná, a tak je nutné budovat záložní populace v zoologických zahradách.  Na počátku roku 2020 se zoo zapojila do osvětové ochranářské kampaně Ukradená divočina, která je zaměřena na problémy ilegálního obchodu se zvířaty. U vzdělávacího centra byla instalována výstava fotografií.

Ochrana ex-situ.

Pro chov zvířat v lidské péči je nezbytná vzájemná spolupráce mezi zoologickými zahradami a dalšími zařízeními, zvláště pak u ohrožených druhů. Zoo Praha se zapojuje do evropských i mezinárodních programů, v rámci nichž je koordinován chov řady ohrožených druhů živočichů. Některé tzv. záchovné programy a plemenné knihy vede přímo Zoo Praha. Jiné druhy, v jejichž chovu je úspěšná, může koordinovat jiná významná zoo. Pro některé ohrožené druhy ale není záchovný program (popř. plemenná kniha) připraven, neboť je počet úspěšných chovatelů příliš malý. Na jaře 2018 spravovala zoo celkem 15 plemenných knih.

Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih.

Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2019:  Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2018:  Celkové zapojení do záchovných programů a plemenných knih – stav k 31. 12. 2016:  Zapojení do ochranářských programů  – stav k 31. 12. 2019:  – stav k 31. 12. 2018:  – stav k 31. 12. 2016:

Ochrana in-situ.

Zoo Praha se dlouhodobě a zejména pak v posledních letech snaží zapojovat do mezinárodních in-situ projektů, a i několik vlastních projektů vytvořila. Marketingově jsou tyto aktivity prezentovány pod sloganem „Pomáháme jim přežít“. Projekty podporuje i veřejnost podpořit pomocí DMS nebo odevzdáním starého mobilu (na ochranářské konto jde 10 Kč za každý kus, od roku 2010 se podařilo vybrat do konce léta 2018 již takřka 700 000 Kč, dle zprávy z počátku září 2018 jde o peníze z konkrétně 69 280 ks telefonů).  Vybrané mezinárodní in-situ projekty  Přehled nejvýznamnějších in-situ projektů, v nichž je zapojena Zoo Praha:  Ochranářské projekty na území Česka

Sbírka na pomoc Austrálii.

V reakci na rozsáhlé požáry v Austrálii vypsala Zoo Praha na počátku ledna 2020 sbírkovou akci Pomáhejte s námi australské fauně postižené požáry! jako speciální část dlouhodobého projektu (sbírky) Pomáháme jim přežít. Za dva a půl dne se podařilo získat přes jeden milion Kč; za dva a půl týdne pak téměř 13,5 mil. Kč. Za první měsíc sbírky byla pokořena hranice 20 mil. Kč. Na částce se v tu dobu podílelo 17 tisíc dárců, nejvyšší dar činil jeden milion Kč. Hned v úvodu akce věnovala Zoo Praha 160 000 Kč z tzv. Tří korun ze vstupu, a to konkrétně na sbírku Bushfire Emergency Wildlife Fund. Akce je plánovaná jako dlouhodobá na podporu přírody Austrálie.  V průběhu ledna a února 2020 byly podpořeny tyto organizace a aktivity:  Na podpoře se v únoru 2020 rovněž podílela chovatelka Zoo Praha přímo v Austrálii, konkrétně v Healesville Sanctuary.  Tuto sbírkovou akci podpořily rovněž další české zoologické zahrady, např. Zoo Na Hrádečku či Zoo Ostrava.

Významné chovatelské úspěchy.

Ocenění.

Ocenění v soutěži Bílý slon o odchovek roku mezi českými a slovenskými zoo:

Ředitelé.

Ředitelé Zoo Praha od doby jejího otevření.

Doprava.

K trojské zoologické zahradě již desítky let jezdí autobusová linka 112 z Holešovic, doplňovaná midibusovou linkou 236 ze sídliště Bohnice. V minulosti sem bývaly v sezóně provozovány jako posila i speciální (tzv. účelové) zrychlené autobusové linky. Dnem 5. dubna 2008 byla zahájena doprava na lince tzv. zoobusu, rychlíkové linky, které bez zastavování v mezilehlých zastávkách jezdí po trase Nádraží Holešovice – Zoologická zahrada. Linku objednává a platí zoologická zahrada (ročně 900 000 Kč), pro cestující je přeprava bezplatná, dopravcem je Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Linka jezdí o sobotách, nedělích a svátcích, a to v desetiminutovém intervalu. Linka je označena písmeny ZOO. Od roku 2010 jezdí tuto linku dopravce DPÚK.  Turisticky atraktivní je doprava lodí, které mají nedaleko zoo přístaviště pravidelných plaveb. Podél Vltavy jsou parkoviště pro zájezdové autobusy a osobní automobily. Oblast je i cyklisticky atraktivní – po břehu řeky vede značená cyklotrasa č. 2 Praha – Drážďany. Zoo je vybavena stojany na jízdní kola a lze zdarma zapůjčit zámky pro jejich uzamčení. Z důvodu velké vytíženosti linky 112 uvažoval pražský magistrát i o tramvajové trati k jižní části zoo (podél Vltavy). V nejbližších letech však její výstavba není pravděpodobná.  Horní a dolní část zoologické zahrady spojuje od roku 1977 sedačková lanová dráha, kterou provozuje Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. Po zahradě jezdí také silniční vláček. Pro děti je v dolní části zoo určena i dětská tramvaj.

Zoo Praha (oficiálně Zoologická zahrada hl. m. Prahy) je zoologická zahrada v dolní části pražské Troje, otevřená 28. září 1931. Jedná se o příspěvkovou organizaci, jejímž zřizovatelem je Magistrát hlavního města Prahy. Jde o zoo s moderními pavilony a expozicemi, která se snaží představovat zvířata v podmínkách, které se co nejvíce blíží jejich přirozenému prostředí, což umožňuje její členitý terén. Podílí se na záchraně mnoha ohrožených živočišných druhů a u některých vede jejich celosvětové plemenné knihy. Světový věhlas získal chov koně Převalského; od roku 2011 se realizuje ochranářský projekt Návrat divokých koní.

Prague Zoological Garden (Czech: "Zoologická zahrada hl. m. Prahy") is a zoo in Prague, Czech Republic. It was opened in 1931 with the goal to "advance the study of zoology, protect wildlife, and educate the public" in the district of Troja in the north of Prague. In 2013, the zoo occupied with in use for exhibits, and housed around 5,000 animals from just 676 species, including 132 species listed as threatened.


Geografická charakteristika.

Nachází se ve vnitrozemí Jižní Ameriky, převážně na území Bolívie a Peru; částečně zasahuje do Chile a na sever Argentiny. Rozloha náhorní plošiny činí okolo 170 000 km2, průměrná nadmořská výška je 3600 m.  Západní a východní stranu ohraničuje horský pás And (Cordillera Occidental a Cordillera Central) s mnoha aktivními vulkány, severní jezero Titicaca a na jihu se nachází jedno z nejsušších míst na zeměkouli – poušť Atacama. Samotná oblast Altiplana je řídce osídlená, hustěji zalidněná jsou jen území v okolí jezera Titicaca a hornické oblasti (nacházejí se zde poměrně velká ložiska stříbra, mědi, cínu a zinku). Altiplano je známé též nejvýše položenou železniční tratí na americkém kontinentu, spojující města Cuzco a La Paz.  V oblasti leží několik velkých jezer – na severu jezero Titicaca, v centrální části jezero Poopó a Coipasa, v jižní části slané jezero Salar de Uyuni nebo Laguna Verde. Altiplano je bezodtoká oblast, všechny řeky se vlévají do zmíněných jezer.

Podnebí.

Podnebí je chladné (průměrná roční teplota dosahuje jen 3 °C v západní části a asi 12 °C v oblasti okolo jezera Titicaca) a polosuché. Příčinou je clonění And, které zachytávají srážky proudící od Pacifiku. Roční úhrn srážek představuje 200 až 800 mm/m2.

Vznik.

Vznik Altiplana je datován do konce druhohor, kdy vlivem tektonických pohybů nastal v oblasti pokles a následná masivní sedimentace. Později, v miocénu, započala vulkanická aktivita v Cordillera Occidental, která překryla vrstvu sedimentů lávovými proudy a dalšími sopečnými produkty. V období pleistocénu byla celá oblast zalita vodou – jezero Ballivián. Začátkem holocénu jezero vyschlo, jeho zbytky představují jezera Titicaca a Poopó a oblast dostala dnešní podobu.

Altiplano (španělsky "vysočina", "náhorní rovina") je rozsáhlá náhorní plošina oddělující horské masivy západních a východních And. Po Tibetské plošině je druhým nejrozsáhlejším útvarem tohoto typu na Zemi.

The Altiplano (Spanish for "high plain"), Collao (Quechua and Aymara: Qullaw, meaning "place of the Qulla") or Andean Plateau, in west-central South America, is the area where the Andes are the widest. It is the most extensive area of high plateau on Earth outside Tibet. The bulk of the Altiplano lies in Bolivia, but its northern parts lie in Peru, and its southern parts lie in Chile and Argentina.