Příprava.

V roce 1864 císař Napoleon III. rozhodl, že se příští světová výstava bude konat v Paříži v roce 1867. Financování bylo zajištěno ze strany vlády, města Paříže a ze soukromých darů. Napoleon III. jmenoval komisi složenou z významných osobností politického a hospodářského života druhého císařství, která měla organizaci výstavy na starosti. V čele komise stáli císařův bratranec Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte a inženýr Frédéric Le Play (1806-1882). Jako místo konání bylo vybráno vojenské cvičiště Champ-de-Mars s rozlohou 50 ha. Komise jmenovala v březnu 1867 italského skladatele Rossiniho čestným předsedou Výboru hudební kompozice. Jeho "Óda na Napoleona III. a jeho statečný lid" (L' Hymne à Napoléon III et à son vaillant peuple) se stala oficiální hymnou výstavy. Oficiálním fotografem výstavy byl jmenován Pierre Petit.

Výstavba výstaviště.

Inženýr Jean-Baptiste Krantz a architekt Léopold Hardy řídili od roku 1865 výstavbu mohutné oválné budovy o rozměrech 490x380 metrů. Stavba byla dokončena za pouhé dva roky a podílelo se na ní 26.000 dělníků. Budova byla zděná se železnou konstrukcí a byla rozdělena na šest tematických galerií. Kolem hlavní budovy se rozprostíral park, který navrhli inženýr Jean-Charles Alphand a krajinářský architekt Jean-Pierre Barillet-Deschamps, a kde stály menší národní a průmyslové pavilony. Tehdy mladý Gustave Eiffel byl pověřen stavbou "Galerie des machines" (Pavilon strojů). Při stavbě bylo nutné upravit terén. Bylo postaveno nádraží a malá železnice usnadňující přepravu osob a materiálu.

Expozice.

Muzeum historie práce představovalo vývoj průmyslových odvětví. Zvláštní sekce byla věnována zlepšování morální a materiální situace pracovníků s prezentací zboží pro domácnost. Zástupci dělníků byli vyzváni, aby informovali o zkušenostech ve svých profesích.  Velký prostor na výstavě dostaly francouzské kolonie. Maroko, Tunisko a Alžírsko vystavovaly v centrálním pavilonu, a dokonce měly svůj vlastní výbor a porotu pro udělování zvláštních cen. Výstavní komise požádala každou kolonii o vytvoření exotického prostředí, které by umožnilo návštěvníkům poznat jejich zemi.  V galerii nových materiálů přitahoval zvědavost nový kov - hliník a také ukázky využití ropy.  Na výstavě rovněž představil archeolog a egyptolog Auguste Mariette, člen komise egyptského místokrále výsledky své vědecké práce.  Američané Charles a Norton Otisovi představili výtah opatřený bezpečnostní brzdou vhodný pro výškové budovy.  V oblasti hudebních nástrojů Josef Gabriel Gaveau představil klavír, jehož část byla nahrazena jednostranným zrcadlem, které umožňovalo pozorovat detaily vnitřního mechanismu.  Francouzský vynálezce Henri Giffard nabídl výstup v balonu plněném vodíkem (5000 m). Balon se nacházel na "Avenue de Suffren" a návrat zpět na zem zajišťoval parní naviják.  Podmořská společnost z New Yorku představila skafandr.

Návštěvníci.

Výstavu zhlédlo přes deset milionů platících návštěvníků. K významným návštěvníkům patřili portugalská královna Marie Pia Savojská, švédský princ Oskar, belgický král Leopold II. a královna Marie Jindřiška Habsbursko-Lotrinská, ruský car Alexandr II., osmanský sultán Abdulaziz, princ waleský Eduard, král Ludvík II. Bavorský, alžírský emír Abd al-Kádir, německý korunní princ Vilém nebo Otto von Bismarck.

Světová výstava 1867 byla v pořadí čtvrtá světová výstava a zároveň druhá, která se uskutečnila v Paříži. Trvala od 1. dubna do 3. listopadu 1867 na Champ-de-Mars. Nazývala se "Světová výstava umění a průmyslu" (Exposition universelle d'Art et d'industrie) a zúčastnilo se jí 50 226 vystavovatelů z 41 zemí.

The International Exposition of 1867 (), was the second world's fair to be held in Paris, from 1 April to 3 November 1867. A number of nations were represented at the fair. Following a decree of Emperor Napoleon III, the exposition was prepared as early as 1864, in the midst of the renovation of Paris, marking the culmination of the Second French Empire. Visitors included Tsar Alexander II of Russia, a brother of the emperor of Japan, King William and Otto von Bismarck of Prussia, Prince Metternich and Franz Josef of Austria, Ottoman Sultan Abdülaziz, and the Khedive of Egypt Isma'il.


Typy.

Operacemi očních svalů se obvykle napravuje šilhavost (strabismus) a patří k nim následující operace:  Operace strabismu je jednodenní zákrok. Pacient tráví v nemocnici jen několik hodin s minimální předoperační přípravou. Doba trvání operace je různá. Po operaci lze očekávat bolestivost a zarudnutí. Opakované operace bývají bolestivější. Resekce svalů je v pooperačním období bolestivější než retropozice. Rovněž zanechává zarudnutí, které trvá déle a může způsobit zvracení v časném pooperačním období.  Operující chirurg poskytne pacientovi krytí očí tak, aby do nich nevnikalo světlo. Je vhodné, aby pacient krytí nosil, protože stimulace oka ( "např." světlo, pohyby očí) jsou nepříjemné.

Výsledky.

Postavení očí a funkční změny.

Nadměrná a nedostatečná náprava: Chirurgický zákrok může vést ke zcela správnému postavení očí (ortoforie) nebo k téměř správnému postavení, ale může dojít i k nadměrné nebo nedostatečné nápravě, která bude vyžadovat další léčbu nebo další chirurgický zákrok. Pravděpodobnost, že oči zůstanou dlouhodobě ve správném postavení je vyšší, pokud je pacient schopen po chirurgickém zákroku dosáhnout určitého stupně binokulární fúze než pokud tomu tak není. Ve studii pacietů s infantilní esotropií, kteří měli isotropii s malým úhlem (8 dioptrií ) nebo esotropii se stejně malým úhlem, bylo zjištěno, že u těch, kteří měli esotropii malého úhlu, byla větší pravděpodobnost správného postavení očí pět let po zákroku než oči s esotropií s malým úhlem. Existují předběžné důkazy, že pacienti s infantilní esotropií dosahují po operaci lepšího binokulárního vidění, pokud je chirurgická léčba provedena včas ( "viz:" infantilní esotropie # operace ).  Jiné deviace: U operace strabismu při poruchách šikmých svalů může dojít k postupnému zvětšení deviace postavení očí. Zaprvé se může vyskytnout disociovaná vertikální deviace. Existují náznaky, že závažnost takové deviace může být nižší, pokud dítě absolvuje operaci ve velmi raném věku Zadruhé může být důsledkem operace strabismu také subjektivní a objektivní cyklodeviace, která může případně vést k cyklotropii a rotačnímu dvojitému vidění (cyklodiplopii), pokud ji zrakový systém nedokáže kompenzovat. Je známo, že u operací, které se týkají pouze horizontálního přímého svalu, lze očekávat vertikální deviace, vzorce A a V a cyklotropii; lze jim však předcházet pomocí určitých preventivních chirurgických opatření.  Úvahy z hlediska funkčnosti: Častým výsledkem operace strabismu je následná mikrotropie (známá také jako monofixační syndrom).  Funkční zlepšení a další přínosy: Dlouhou dobu převládal názor, že u pacientů s dlouhotrvajícím strabismem lze dosáhnout pouze kosmetického zlepšení; v posledních letech se však vyskytly případy, kdy došlo k senzorické fúzi i u tohoto typu pacientů, pokud je ovšem pooperačně do velké míry správná motorika postavení očí. V případě předoperačního sbíhavého šilhání náprava rozšíří binokulární zorné pole pacienta a zlepší periferní vidění.  Obnovení správného postavení očí dále může pro pacienta znamenat psychosociální a ekonomické přínosy (viz také: Psychosociální účinky strabismu ).

Komplikace.

Diplopie se vyskytuje poměrně často v prvních několika týdnech po operaci.  Mezi komplikace, které se vyskytují zřídka nebo velmi zřídka po chirurgickém zákroku, patří: oční infekce, krvácení v případě perforace bělimy, posunutí nebo uvolnění svalu nebo dokonce ztráta zraku.  Operace okohybných svalů způsobuje zjizvení (fibrózu). Je-li zjizvení rozsáhlé, může být patrné jako vyvýšená a zarudlá tkáň na bělmu oka. Fibrózu lze snížit použitím mitomycinu C během chirurgického zákroku.  Relativně novou metodou, kterou původně vypracoval švýcarský oftalmolog Daniel Mojon, je minimálně invazivní operace strabismu (MISS), která by mohla snížit riziko komplikací a vede k rychlejší rehabilitaci zraku a hojení ran. Řezy ve spojivce, prováděné pod operačním mikroskopem, jsou mnohem menší než při konvenční operaci strabismu. Studie publikovaná v roce 2017 doložila nižší počet komplikací v podobě otoku očního víčka a spojivky bezprostředně po operaci MISS, přičemž dlouhodobé výsledky byly podobné u obou skupin. MISS lze použít k provádění všech typů operace strabismu, zejména retropozice, resekce, transpozice a plikace přímého svalu, a to i v případě omezené pohyblivosti.  U operace strabismu se mohou z okulokardiálního reflexu velmi vzácně vyskytnout komplikace případně ohrožující život.

Operace strabismu (také: "operace okohybných svalů, operace" "očního svalu" nebo "operace narovnání očí" ) je operace okohybných svalů za účelem napravení šilhání - strabismu, asymetrického postavení očí. S přibližně 1,2 milionu zákroků každý rok je operace okohybných svalů třetí nejčastěji prováděnou operací oční chirurgie ve Spojených státech. Je známo, že první úspěšný chirurgický zákrok strabismu byl proveden 26. října 1839 Johannem Friedrichem Dieffenbachem u sedmiletého esotropického dítěte; několik dřívějších pokusů provedl v roce 1818 William Gibson z Baltimoru, všeobecný chirurg a profesor na Marylandské univerzitě.

Strabismus surgery (also: "extraocular muscle surgery", "eye muscle surgery", or "eye alignment surgery") is surgery on the extraocular muscles to correct strabismus, the misalignment of the eyes. With approximately 1.2 million procedures each year, extraocular muscle surgery is the third most common eye surgery in the United States. The earliest successful strabismus surgery intervention is known to have been performed on 26 October 1839 by Johann Friedrich Dieffenbach on a 7-year-old esotropic child; a few earlier attempts had been performed in 1818 by William Gibson of Baltimore, a general surgeon and professor at the University of Maryland.


Kvantitativní hodnocení (známkování).

Za kvantitativní hodnocení je považováno hodnocení vyjádřené známkou, tedy numerického označení nějakého výkonu (či použitím jednoznačného slovního čí písmenného ekvivalentu). Jde o nejčastější formu hodnocení na školách (jednoduchost, přehlednost, rychlá orientační hodnota). Poprvé jej v 18. století užil William Farish na Univerzitě v Cambridgi. Známkování (stejně jako slovní hodnocení) není metoda, ale způsob hodnocení a záleží na učiteli, jak jej použije. Zároveň je i odraz učitelovy práce. Známka je pro rodiče signál, zda vše probíhá, jak má. Učitel hodnotí nejen vědomosti a dovednosti žáka, zahrnuje i motivy, vyjadřovací schopnosti, chování apod., což je problém, který vede k mnoha úskalím. Ježová ve své práci zmiňuje, že někteří pedagogové a psychologové poukazují na zápory známkování – rozdílné požadavky učitelů, učení se „kvůli známkám“, děti si získané informace samy nedoplňují a nezdokonalují. Oproti tomu stojí klady, nad kterými jednoznačně stojí zvyklost veřejnosti na klasické škále známek (například 1–5), ve kterých je jasně vidět ne/úspěch dítěte. Jednotnost klasifikace je pak používána ke srovnání mezi školami i u přijímacích řízení na vyšší stupně.  Známkování probíhá na základě vztahové sociální normy = probíhá srovnání s ostatními spolužáky. Určuje postavení žáka ve třídě (role úspěšného, průměrného, podprůměrného). Výhodou je porovnávání žáků mezi sebou, nevýhodou škatulkování (trojkaři, čtverkaři apod.), jelikož je obtížné danou „škatulku“ opustit. Známky mají daleko větší význam, když jsou žákům vysvětleny. V poslední době probíhají diskuse o způsobech hodnocení a pokusy změnit jeho tradiční způsoby. Funkcí známkování podle Vališové a Kasíkové (2007) je:  Známka však neposuzuje myšlení, samostatnost, kreativitu, schopnost spolupráce, neukazuje příčinu žákových problémů ani jejich vznik, nenabízí řešení. Neposkytuje žádné informace o tzv. sociální kvalifikaci žáka (schopnostech kooperovat v pracovním kolektivu) o jeho píli, tvořivosti, vytrvalosti v učení apod. Známkování je neobjektivní (různí učitelé hodnotí žákův výkon rozdílně). Další nevýhodou je generalizace, jednou známkou je obsaženo všechno od výkonu, chování, postojů, motivů atd. Nezahrnuje snaživost žáka.<ref name="https://dspace.tul.cz/bitstream/handle/15240/6563/bc_16918.pdf?sequence=1"></ref>

Kvalitativní hodnocení (slovní).

Kvalitativním hodnocením se rozumí alternativní slovní hodnocení, což je rozsáhlejší vyjádření o úrovni a možnostech dítěte ve vztahu k cíli vyučování. Slovní hodnocení bylo v ČR zavedeno v roce 2005. Učitel usměrňuje žákovu činnost a navrhuje cestu ke zlepšení výkonu. Krejčířová uvádí, že mezi negativa této formy hodnocení je řazena časová náročnost, může docházet k typizování (roztřiďování) žáků a neumožňuje porovnávání výkonů, což je možné chápat i jako klad, nediskriminuje výkonnostně slabší žáky. Mezi klady se dále řadí již zmíněná možnost doporučení cesty k lepšímu výkonu a pomoc při motivaci. Ovšem ani slovní hodnocení není zárukou objektivity (jde o subjektivní hodnocení učitele).

Další formy hodnocení.

Mezi další možnosti a způsoby hodnocení žáka lze zařadit:

Příklady.

Příklad klasifikace na základních a středních školách.

Zatímco na prvním stupni základní školy (od 1. do 5. třídy) jsou děti hodnoceny škálou od 1 do 5, na druhém stupni a středních školách jsou žáci hodnoceni slovními výrazy.

Příklad klasifikace na vysokých školách.

Každý předmět na vysoké škole je zakončený buď zkouškou (která může být ústní, může však být i písemná, případně mít písemnou a ústní část, tedy kombinovaná), kolokviem (rozprava ve skupině) či zápočtem (písemný test, semestrální práce, referát, účast na přednáškách/cvičeních/seminářích). V rámci studia je pak na jeho konci též uzavírán příslušný typ státní zkoušky.

Typy hodnocení.

Protože typů hodnocení existuje celá řada, jsou zde uvedené pouze některé, o kterých se zmiňuje Vališová v Pedagogice pro učitele:

Funkce hodnocení.

Na základě hodnocení žáků podle Koláře:

Klasifikace ve školství je hodnocení žáka spojené s pedagogickou evaluací (hodnocením), tedy zjišťováním, porovnáváním a vysvětlováním informací charakterizujících stav, kvalitu a efektivnost činnosti. Možností, jak se dá žák (student) klasifikovat, je mnoho. Jako dvě nejčastější formy hodnocení se uvádí klasické známkování, proti němuž stojí slovní hodnocení (tedy kvantitativní vs. kvalitativní). V praxi se však tyto i další níže zmíněné formy propojují. Známkování je využíváno především na základních a středních školách (event. na vyšších odborných školách či konzervatořích), některé střední školy ale už kromě známkování používají i hodnocení slovní či bodové, příp. některé způsoby prolínají. Na vysokých školách je využíván způsob hodnocení na standardní klasifikační stupnici ECTS.

Grading in education is the process of applying standardized measurements of varying levels of achievement in a course. Grades can be assigned as letters (for example, A through F), as a range (for example, 1 to 6), as a percentage, or as a number out of a possible total (for example, out of 20).


Historie.

Na jaře roku 1968 byli Beatles v indickém Rišikéši, kde mohli používat pouze akustické kytary. Tato skutečnost měla přímý vliv na vznik několika písní, které se později objevily na dvojalbu "The White Album". Kromě písně „Blackbird“ se dále jedná o písně „Mother Nature's Son“, „Dear Prudence“, „Happiness Is A Warm Gun“ a „Julia“.  Existují dvě teorie o vzniku písně. Podle první byl McCartney v Rišikéši jednoho dne brzy ráno probuzen zpívajícím kosem. Podle druhé je píseň metaforou boje amerických černochů za rovnoprávnost.

Hudební stránka.

Píseň byla složena a nahrána na přelaďované kytaře - obě struny E byly podladěny na D. Doprovod byl zahrán prstovým kytarovým stylem, typickým pro folkové kytaristy.  Do nahrávky byly přimíchány zvuky ptáků, které pocházejí z pásku EMI se zvukovými efekty nazvaného "Volume Seven: Birds Od A Feather".  Paul McCartney pořídil tuto nahrávku 11. června 1968 ve studiu číslo 2 na Abbey Road. Žádný další člen skupiny se na nahrávce nepodílel. John Lennon ve stejnou dobu pracoval ve studiu číslo 3 na experimentální nahrávce „Revolution 9“.  Píseň si vyžádala 6 hodin nahrávání, bylo pořízeno celkem 32 záznamů, přičemž pro výslednou nahrávku byl použit záznam číslo 32.  Producentem nahrávky byl George Martin.

Vydání.

Píseň byla vydána ve Velké Británii 22. listopadu 1968 EMI-Apple Records na dvojalbu "The Beatles" pod katalogovými čísly PCS 7067 a PCS 7068. Ve Spojených státech amerických vyšlo toto album 25. listopadu 1968 na značce Capitol pod katalogovým číslem SWBO 101.  Album bylo 22. července 1987 vydáno na CD pod katalogovým číslem CDS 7 46443 8.  Předtím nevydaný záznam číslo 4 byl vydán na albu The Beatles Anthology 3 dne 21. října 1996.  Vydavatelská práva vlastní od roku 1968 společnost Northern Songs Ltd.

„Blackbird“ je píseň britské skupiny The Beatles. Píseň je podepsána autorským tandemem Lennon/McCartney, jejím skutečným autorem je však výhradně Paul McCartney.

"Blackbird" is a song by the English rock band the Beatles from their 1968 double album "The Beatles" (also known as "the White Album"). It was written by Paul McCartney and credited to Lennon–McCartney, and performed as a solo piece by McCartney. When discussing the song, McCartney has said that the lyrics were inspired by hearing the call of a blackbird in Rishikesh, India, and alternatively by the unfortunate state of race relations in the United States in the 1960s.


Geologie.

Snake River Plain může být rozdělena na tři základní celky : západní, centrální a východní.  Západní část je velká tektonická propadlina nebo riftové údolí široké 48 až 64 km a vyplněné několik kilometrů mocnými sedimenty, které leží na ryolitu a bazaltu a jsou překryty bazaltem. Západní oblast byla zformována přibližně 11 až 12 miliónů let během erupce ryolitové lávy a /Ignimbrite/. Západní planina není stejná jako "North American Plate" a leží ve "vyšším úhlu" k centrální a východní části.  Východní část sleduje cestu "North American plate" přes geologické hot spoty nyní soustředěné v Yellowstonském národním parku. Topograficky je tato oblast depresí, která přerušuje pánev a pásové pohoří. Podklad je tvořen převážně bazalty, které byly vyvrženy během erupce velkého štítového vulkánu. Pod bazalty se nachází ryolity a ignimbrity, které vznikly během přechodu litosféry přes hot spot. Východní část je velmi podobná oblasti Tempe Terra na Marsu, pro kterou slouží jako srovnávací oblast.  Centrální oblast je podobná té východní, ale jsou zde rozdíly v tloušťce vrstvy jezerních a říčních sedimentů, které jsou slabší, včetně známé "Hagerman fossil beds".  "Island Park" a "Yellowstone Calderas" vznikly jako pozůstatek enormně silné ryolito-ignibritové erupce, během které se uvolnilo až 2 500 km popela. Mladší sopky, které soptily po hot spotu, překryly planinu mladými výlevy bazaltické lávy, včetně oblasti známé jako Craters of the Moon National Monument and Preserve.

Dopad na klima.

Oblast ovlivňuje klima v YNP a přilehlých oblastech jižně a západně od YNP. Jak Yellowstone hot spot postupovala skrz Idaho zanechal za sebou 70 km široký kanál skrz Rocky Mountains. Tento kanál tvoří mezeru mezi Cascade Range a Sierra Nevada.

Snake River Plain je unikátní geologická lokalita převážně v americkém státu Idaho, která se táhne do vzdálenosti okolo 640 kilometrů. Oblast se nachází poblíž Yellowstonského národního parku a v historii se zde uplatňoval silný vulkanismus, který vytvořil téměř všechny vulkanické jevy na jednom místě. Planina se navíc velmi nápadně podobá mnohým oblastem na Marsu, což má za následek zvýšený zájem ze strany planetologů a geologů, kteří se snaží porozumět zdejším procesům, aby je pak mohli použít pro modelování procesů na jiných planetách.

The Snake River Plain is a geologic feature located primarily within the U.S. state of Idaho. It stretches about westward from northwest of the state of Wyoming to the Idaho-Oregon border. The plain is a wide, flat bow-shaped depression and covers about a quarter of Idaho. Three major volcanic buttes dot the plain east of Arco, the largest being Big Southern Butte.


Původ.

Dcera Julia Františka vévody Sasko-Lauenburského a Hedviky Marie Augusty von Pfalz-Sulzbach se narodila 13. června 1672 v Ostrově nad Ohří. Jejím rodičům, kteří po sobě zanechali pouze dva potomky doživší se dospělosti – Annu Marii Františku a její sestru Sybillu Marii Augustu, patřila různá území v západních, středních i severních Čechách, například byli vlastníky panství zákupského, ploskovického, hornopolického, buštěhradského, dále Ostrova nad Ohří, Svádova, Zvoleněvsi, Míkovic atd. Tento majetek byl po smrti Julia Františka v roce 1689 rozdělen mezi dvě dcery. Zatímco o tři roky mladší Sybille Marii Augustě připadne jen panství Ostrov nad Ohří, dědí starší sestra většinu statků, které její otec během svého úspěšného života nashromáždil, což z Anny Marie Františky činilo velmi atraktivní nevěstu.

První manželství.

1. října 1690 se zasnoubila s Filipem Vilémem Augustem princem a falckrabětem z Neuburgu, švagrem císaře Leopolda I., se kterým ji sezdal ještě během října téhož roku na lobkovickém zámku v Roudnici nad Labem tamní probošt Horneck. Novomanželé si za své sídlo zvolili zámek v Zákupech, který v té době byl právě upravován významným italským barokním architektem, působícím především v severních Čechách, Giuliem Broggiem, u něhož si zakázku objednal ještě předchozí majitel a otec Anny Marie Františky: Julius František. Z dnes dostupných informací můžeme soudit, že manželství bylo relativně šťastné, a že si manželé rozuměli i po stránce citové. Téměř na den přesně rok po svatbě se narodila jejich první dcera, Leopoldina Eleonora, která ale zemřela ještě v batolecím věku v roce 1693. Ve stejný rok se narodila druhá dcera, Marie Anna Karolína, která se dožila dospělosti, ale krátce po jejím narození zemřel její otec, ani ne pětadvacetiletý Filip Vilém August, manžel Anny Marie Františky, která se tak v jednadvaceti letech stala vdovou.

Druhé manželství.

Na naléhání svého švagra, císaře Leopolda I., se v Düsseldorfu roku 1697 znovu provdala, přestože byla původně rozhodnuta zůstat vdovou, a to za posledního mužského potomka velkovévodského toskánského rodu Medici, jehož jí zprostředkovali její bavorští příbuzní a sestra ženicha, Giana Gastona. Tento svazek byl uzavřen z politických důvodů, jeho cílem bylo přivést na svět mužského potomka, což naprosto selhalo. Manželé se shodovali ve vysokých nárocích na život v luxusu, ale měli rozdílné zájmy, manželka se Gastonovi jevila jako neforemně tlustá, závislá na nepatřičné vášni pro lov a především Gaston byl homosexuál, který o manželské povinnosti neměl zájem. Život v Čechách bez vlastní společnosti ho po několika letech omrzel a roku 1708 se odstěhoval do Florencie, kde dožil roku 1737, aniž by s manželkou později setkal. Podle manželské smlouvy po něm ovdovělá Anna Marie Františka nic kromě titulu nedědila, avšak její statky nv Čechách tvořily dosti pevnou ekonomickou jednotku, která jí vynášela dostatečné prostředky na pokrytí obrovských výdajů na úpravy, rekonstrukce a rozšiřování jejích statků, jakož i podporu dvorského luxusu a duchovního života.

Zbytek života.

Jak lze vyčíst z již zmíněného, většinu života věnovala velkovévodkyně zvelebování svých panství. Stavěla nové zámky, fary, kostely, zakoupila ostatky několika svatých (např. sv. Pavla, sv. Kristýny) z Říma do kostelů na svých državách. Dokonce roku 1718 koupila palác vystavěný hrabětem Thunem na pražském Hradčanském náměstí, dnešní Toskánský palác, sídlo Ministerstva zahraničních věcí ČR. Je také znám její vlídný vztah k sedlákům, hajným a dalším lidem, kteří měli podíl na správě jejích majetků. Ačkoliv milovala luxus a přepych, měla také sociální cítění a pravidelně navštěvovala své poddané, což u nich budilo respekt. V Zákupech žila 52 let, dala zde postavit roku 1708 sousoší Nejsvětější Trojice a po ničivém krupobití v roce 1725 dala vybudovat zámecký rybník. Vévodkyně, v Zákupech nazývaná časem „Stará výsost“, měla na zámku 120 dvořanů, řemeslníků a služebníků, vydržovala si zde i stáj pro velbloudy.  Další smrt v rodině Annu Marii Františku velmi zasáhla, neboť to byla smrt její sestry Sybilly Marie Augusty v roce 1733, se kterou si byla velmi blízká. O pět let později, když zemřel manžel její dcery Marie Anny Karolíny Ferdinand, vévoda Bavorský, se její dcera přestěhovala zpět do Zákup, kde žila se svou matkou až do 15. října 1741, kdy Anna Marie Františka umírá. Byla pohřbena pod sakristií děkanského kostela sv. Fabiána a Šebestiána v Zákupech, kde leží oděna do roucha celestýnek po boku svého prvního manžela. Většinu majetku dědila její dcera, další velkovévodkyní toskánskou se ovšem stala císařovna Marie Terezie.

Potomci.

Z prvního manželství s Filipem Vilémem, falckrabětem z Neuburgu se velkovévodkyni narodila dne 30. ledna 1693 jediná dcera Marie Anna Karolína. Ta se roku 1719 provdala za Ferdinanda, vévodu bavorského z rodu Wittelsbachů, bratra Karla VII. Bavorského.

Anna Marie Františka Terezie, princezna Sasko-Lauenburská, hraběnka z Neuburgu a velkovévodkyně Toskánská (13. června 1672, Ostrov nad Ohří – 15. října 1741, Zákupy) patřila k nejvýznamnějším šlechtičnám barokního období v Českém království. Proslula svou zbožností, ale také luxusním životem a velmi nákladnou přestavbou svých sídel.

Anna Maria Franziska of Saxe-Lauenburg (13 June 1672 – 15 October 1741) was the legal Duchess of Saxe-Lauenburg in the eyes of the Holy Roman Emperor, the overlord of Saxe-Lauenburg, from 1689 until 1728; however, because her distant cousin George William, Duke of Brunswick-Lüneburg, conquered the duchy by force in 1689, she exercised no control over the territory, instead living in her manors in Bohemia.


Vznik, charakteristika a historie.

Dne 5. července 1855 otevřel Jacques Offenbach své divadlo Théâtre des Bouffes-Parisiens. Probíhající světové výstavě přispěla k tomu, že se toto divadlo stalo rychle fenoménem pařížského kulturního života a jeho návštěva společenskou nezbytností. I když úvodní program divadla – hudební aktovky "Probdělá noc", "Dva slepci" a pantomima "Harlekýn holičem" – měly úspěch, musel program ještě během léta postupně obměňovat. Tak přišly na řadu "Sen letní noci", pantomima "Pierot klaunem", komická opereta "Une pleine eau" a konečně "Čarovné housle", jež měly premiéru v poslední srpnový den.  Myšlenka na toto dílo měla původně podobu monologické scénky pro zpěváka Bouffes-Parisiens Josepha Darciera (1819–1883), představitele bretaňského hudce Mathieua, která však libretistům – Offenbachovu dávnému příteli, novináři a spisovateli Émilu Cheveletovi a tajemníkovi Bouffes-Parisiens Eugènu Mestépès – nakonec vyrostla na nedlouhou jednoaktovou scénu, v níž vedle hlavní postavy vystupoval mladý pár. Jeho mužskou část, nedovtipného mladíka Pierra, získal Jean Berthelier, hvězda tehdejšího Offenbachova souboru, který také pro dívčí roli Reinette navrhl mladou herečku a svou tehdejší milenku Hortense Schneiderovou, nedávno přišlou do Paříže z Bordeaux a pozdější offenbachovskou interpretku par excellence.  V repertoáru Bouffes-Parisiens se jedná o první dílo, které se v takové míře dovolává citu diváků. Libreto hodnotí i Offenbachův životopisec Jean-Claude Yon jako „fádní a sentimentální“, ale hudba je značně obohacuje; už první kritiky v časopise "Le Ménéstrel" hovořily o „triumfu hudby a slz“ a tvrdily, že dílo je „proniknuto odstínem něžné melancholie, který zušlechťuje jeho veselí a činí jeho bolesti dojemnějšími“. Kritický úspěch byl zcela sdílen obecenstvem; i když dílo nedosáhlo v popularitě "Dvou slepců", zůstalo na trvalém repertoáru divadla i poté, co roli Hortense Schneiderové – pro niž se tento debut stal začátkem hvězdné kariéry – v roce 1860 převzala Marie Cico.  Offenbach vydal "Čarovné housle" již roku 1855 v nakladatelství Brandus & Cie. V roce 1860 pak vydal i německojazyčnou verzi v berlínském nakladatelství Ed. Bote & G. Bock. Tu textově podstatně upravil Adolf Bahn : děj se přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose; rovněž název byl pozměněn, a to na "Martin der Geiger" ("Houslista Martin"), s podtitulem "Die Zaubergeige" ("Čarovné housle"). Znalec a vydavatel Offenbachova díla Jean-Christophe Keck mezi prameny skladatelovy tvorby k těmto dvěma verzím připočítává též úpravu pro londýnská představení Bouffes-Parisiens z roku 1857 a Treumannovu/Binderovu vídeňskou úpravu z roku 1858. V anglicky mluvícím světě se rozšířila verze, kterou připravil adaptátor řady francouzských operet Henry Brougham Farnie. Pod názvem "Breaking the Spell" měla premiéru 2. května 1870 v londýnském Lyceum Theatre  Opereta má předehru a osm zpěvních čísel.  Karl Kraus zmiňuje "Čarovné housle" ve své obdivné básni "Offenbach" z roku 1923.

Inscenační historie.

Bouffes-Parisiens uvedly "Čarovné housle" na zájezdě v Londýně (St.James's Theatre) v létě 1857 a na první letní sezóně v mondénním lázeňském středisku Bad Ems v létě 1858. 27. dubna 1860 divadlo hostovalo v budově Théâtre-Italien s programem, který mimo jiné (především "Orfea v podsvětí") obsahoval i "Čarovné housle"; představení byl přítomen i císař Napoleon III. a císařovna Evženie. Toto dílo patřilo také mezi první, kterých se chopila provinční francouzská divadla: již v lednu 1856 se "Čarovné housle" hrály v Bordeaux.  Ze zahraničních divadel uvedlo "Čarovné housle" jako první vídeňské divadlo Carltheater. To od obrovského úspěchu "Zasnoubení při lucernách" v říjnu 1858 uvádělo v rychlém sledu další díla z repertoáru Bouffes-Parisiens. Na "Čarovné housle" ("Die Zaubergeige", odtud i pozdější český název) došlo 30. dubna 1859. Podobně jako u jiných Offenbachových děl, které byly v Carltheater uvedeny, text přeložil Carl Treumann a hudbu upravil a pro podmínky svého divadla z klavírního výtahu znovu instrumentoval kapelník Carl Binder; mimo jiné v této úpravě poprvé je úloha Pierra (překřtěného na Antoina) pojednána jako kalhotková role, tj. pro ženský hlas, na což pak navazovaly i pozdější inscenace ve středoevropském prostoru (kde byl vysoký tenor francouzského typu málo pěstovaným oborem). Z autorskoprávního i uměleckého hlediska to byl povážlivý přístup, který se upravil až Offenbachovou smlouvou s Treumannem v roce 1860. V této podobě dostal'poprvé i název ', tj. "Čarovné housle", který byl později převzat i pro českou podobu. Dílo se líbilo, i když kritika se pozastavovala nad textem, který nebyl tak humorný a pikantní jako u dřívějších děl. „Těžko pochopit, jak se takový obrat v závěru, který je úplně cítit Kotzebuem, dostal na prkna Bouffes-Parisiens,“ psala "Die Presse". Velkou společenskou i uměleckou událostí se stalo, když 28. a 30. ledna 1861 v Carltheater dirigoval "Čarovné housle" a "Svatbu při lucernách" sám Offenbach; divadlo pro tuto příležitost přešlo na Offenbachovu původní instrumentaci. Inscenace zde dosáhla dosáhla celkem dvaceti představení a dalších osmnácti pak ve Franz-Josefs-Kai-Theater (Treumann-Theater), kam velká část personálu Carltheater roku 1860 přešla. Zde také 21. června 1862 mohlo obecenstvo spatřit původní pařížskou inscenaci, kterou soubor Bouffes-Parisiens zařadila na program svého vídeňského turné.  Z Vídně se "Čarovné housle" brzy rozšířily, a to i do Uher a do českých zemí. Roku 1860 se hrály například v zemském divadle v Lublani. V Budapešti je nejprve hrálo 8. června 1859 německy v budově letního divadla hostující vídeňské Carltheater, v červnu 1860 je nastudovalo přímo německojazyčné Městské divadlo v Pešti, 14. března 1861 pak byly uvedeny maďarsky v pešťském Národním divadle jako '. Ještě v roce 1861 je maďarsky uvedla i divadla v Košicích a Kluži, roku 1866 pak poprvé divadlo v Debrecíně. Již roku 1860 vydal Offenbach svou partituru u svého německého nakladatele, nakladatelství Bote & Bock, ve textové úpravě Adolfa Bahna pod názvem ("Houslista Martin"). V ní se děj přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose. A protože jistá sentimentalita, mytizace hudby a vojenská tematika (již "Čarovné housle" obsahovaly zejména ve scéně Reinettina vojenského cvičení) byly oblíbené prvky německého lidového divadla, získalo si toto dílo v Německu trvalou popularitu, byť se neřadilo k nejhranějším Offenbachovým kusům. V polštině se tato opereta hrála pod názvem'nebo "" poprvé roku 1865 ve lvovském Skarbovského divadle, poté například roku 1867 v městském divadle v Krakově, roku 1871 ve varšavském divadle Tivoli a roku 1873 v Lodži.  V Dánsku "Čarovné housle" uvedlo poprvé 6. února 1874 kodaňské divadlo Casino. Libreto přeložil Julius Petersen pod názvem '. Později je v Kodani hrál Nørrebros Teater pod názvem'(1887) a Det intime Teater pod názvem " (1920). Divadelní společnosti je hrály i mimo Kodaň (Aarhus 1874, Vejle 1884).  Ve Španělsku ji poprvé uvedlo madridské divadlo Teatro de la Zarzuela roku 1870 pod názvem ", překlad pořídili Mariano Pina Dominguez a Federico Jacques. Již předtím – roku 1865 – však byly "Čarovné housle" hrány v kubánské Havaně.  "Čarovným houslím" připadla také čestná úloha na velkém koncertu dne 18. listopadu 1880 v Théâtre de la Gaîté, kterým se Offenbachovi spolupracovníci z různých údobí jeho kariéry rozloučili s nedávno zesnulým skladatelem. Vedle árií a úryvků z různých jeho děl zazněly celé "Čarovné housle", v nichž trojici úloh zazpívali Victor Maurel, Victor Capoul a Jeanne Granier.  Jako řada Offenbachových raných a nevelkých děl zmizely "Čarovné housle" po jeho smrti z repertoáru velkých divadel (výjimkou je například inscenace Théâtre de l'Opéra-Comique v letech 1901–1902). Na menších a amatérských scénách však je tato „bretaňská legenda“ dosud živá. Roku 2005 byla uvedena koncertně na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems.

"Čarovné housle" v českých zemích.

V českých zemích jako první uvedlo "Čarovné housle" již 30. října 1859 brněnské městské divadlo ve vídeňské Treumannově verzi. V pražském Stavovském divadle byly "Čarovné housle" uvedeny s téměř tříměsíčním zpožděním, přičemž se divadlo přidrželo berlínské Bahnovy úpravy. Kritika pražského listu "Bohemia" dílo odsoudila: „Slabší zmetek, než takzvanou operetu – sit venia verbo – "Martin der Geiger" si lze stěží představit, jak co do hudby, tak co do textu.“ V porovnání se třemi vynikajícími Offenbachovými díly, které Praha do té doby poznala – "Svatba při lucernách", "Děvče z Elizonda" a "Orfeus v podsvětí" – se listu zdálo, „jako by nějaký břídil pod triviální výplod své fantazie načmáral "Offenbach feci"“. "Čarovné housle" hrála rovněž další německá divadla v českých zemích (Plzeň 1869).  Offenbachova díla byla v 50. a 60. letech 19. století velmi oblíbena i českými diváky, a proto se jich řada záhy dostala na repertoár Prozatímního divadla (založeno 1863). Mezi ně patřily i "Čarovné housle". Prozatáímní divadlo použilo materiály od nakladatelství Bote & Bock, tedy ve zmíněné úpravě Adolfa Bahna, avšak „volně zčeštěné od B. P.“ s využitím Treumannova překladu, totiž ponechávající francouzské dějiště a jména (ovšem z vídeňské, ne pařížské verze). Poprvé byly uvedeny 18. května 1867 v kombinaci se Škroupovým "Dráteníkem". "Národní noviny" (nahrazující v té době zastavené "Národní listy") přivítaly novinku jen podmínečně; podle referenta tato „jednoaktová operetka [...] náleží k lepším plodům zhýralé musy Sekvanského skladatele a poněkud lépe na naší půdě se vyjímá, než nedávno provedená vší umělecké vážnosti a ceny prostá práce "Dafnis a Chloé", za podobné novinky nemůžeme být nikterak povděčni, co se hodí pro Paříž nebo Vídeň, dávno se ještě nehodí pro obecenstvo naše“. Kritika zjevně považovala pro české obecenstvo za vhodnější sentimentální "Čarovné housle" před "Dafnisem a Chloé" uvádějícím na scénu nevázanou milostnou hru, obecenstvo však rozhodlo ve prospěch druhého zmíněného kusu a "Čarovné housle" se dočkaly jediné reprízy 11. června téhož roku.  Po Praze uvedlo "Čarovné housle" v češtině také plzeňské městské divadlo, a to poprvé 24. října 1870.  V roce 1964 pořídil Československý rozhlas Praha rozhlasovou nahrávku operety v novém překladu pod názvem "Šumař".

Děj opery.

(Náves v Bretani) Dřevákář Pierre přichází ve špatné náladě. Právě byl odveden k vojsku, jak svědčí číslo připevněné na jeho klobouku. Nechce se mu na vojnu a už si představuje, jaká nebezpečí mu v bitvách hrozí (č. 1 árie "Conscrit! Conscrit!... Il m' sembl' déjà que la bataille"). Tady na návsi jej nalézá jeho milá Reinette. Pierre jí vypráví o svém zklamání. Jeho zámožný strýc, na nějž spoléhal, že ho z vojny vyplatí, mu prásk dveřmi před nosem. Reinette se nabízí, že požádá o pomoc svého kmotra Mathieua, vesnického šumaře, ale Pierre horlivě odmítá. Domnívá se totiž, že kmotr Mathieu je čaroděj. Peníze, které má, přece nemohl vydělat jen hudbou, a navíc jej prý Pierre jednou o půlnoci potkal na lesní mýtině, kde Mathieu nejprve hrál na housle tak, že to člověka u srdce bralo, a pak se rozplakal a vyprávěl sám sobě, že mu kdysi otec radil, aby v nejvyšší nouzi housle rozlomil, a tak že najde štěstí. Ale kmotr Mathieu má své housle příliš rád, než aby se k tomu odhodlal (č. 1a melodram). Reinette je příhodou dojata, ale Pierra jenom utvrdila v tom, že kmotr Mathieu má spolky s ďáblem.  Reinette má tedy jiný nápad, jak Pierra před vojnou zachránit. Proti zvyklostem sama nabízí mladíkovi manželství: novomanžela přece neodvedou. Pierre nadšeně souhlasí (č. 2 duettino "J' sais bien que c' n'est pas l'usage... Allons, mon cousin"). Mladý pár nachází v objetí kmotr Mathieu. Reinette jej vítá a dává mu kmotřenecké políbení, Pierre se mu však co možná vyhýbá a drží se stranou. Mathieu vypráví, že dnes má hrát na zámku na svatbě krásné a hodné zámecké slečny. Proto s sebou nese i své milované housle, které by neprodal ani za pytel zlaťáků. N a Reinettino přání jí Mathieu hraje a zpívá své rondo (č. 3 "Le violoneux du village... Eh lon lon la, Dieu vous donna les jambes"). Krásná melodie dojme i Pierra, ale jakmile dozní, mlídenec se raději vytratí.  Reinette vypráví nyní kmotrovi o nastávajících zásnubách. Ale co když to na vojenské úřady neudělá dojem a Pierra stejně odvedou? V tom případě je Reinette rozhodnuta odejít k vojsku sama jako kuchařka. Nemá sice mužskou sílu, ale zato více odvahy než její snoubenec. Za doprovodu kmotra Mathieua pak na důkaz svých slov předvádí přísné vojenské cvičení (č. 4 duet "Le clairon sonne à la parade... Rataplan, plan, plan"). A protože pokud by Reinette skutečně odešla k vojsku, zůstal by kmotr ve vsi sám, vydává se Mathieu na zámek, aby se pokusil pro Pierra něco zařídit. Housle prozatím nechává na opatrování Reinettě.  Pierre se vrací a je rozezlen, když vidí, jak se Reinette laská s houslemi. A jednak z touhy zničit očarovaný nástroj, jednak ze zvědavosti, jakého že štěstí se dočká ten, kdo je rozlomí, jí housle sebere a rozbije o kámen (č. 4a duet "Qué qu' je vois!... V'là qu'à c't' heure"). Kmotr Mathieu se právě vrací. Vyprosil si na zámku osvobození Pierra od vojenské služby a teď vidí své milované housle zničené jeho rukou (č. 5 cantabile "Je t'apportais ta délivrance"). Je zdrcen. Reinette nachází v rozbitých houslích dopis od Mathieuova otce; obsahuje dokládající nárok kmotra Mathieua na zámek Kerdrel, k jehož panství patří i jejich vesnice. Mathieua však zámek nezajímá – ať zůstane jeho svývajícím obyvatelům. Ničí dopis a vrací se v slzách ke svým houslím. Pierre je zahanben a nešťasten a slibuje svému dobrodinci, že housle opraví, aby Mathieu mohl zůstat tím, čím je a čím chce být – prostým vesnickým šumařem. Mathieu mu promíjí a žehná mladému páru (č. 6 melodram a finále-kuplet "Tout petit dans ce village").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Čarovné housle (též překládáno jako Šumař, ve francouzském originále je opereta – autoři ji žánrově označují jako „bretaňská legenda“ („légende bretonne“) – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Eugèna-Gastona Mestépèse a Émila Chevaleta z roku 1855.

Le violoneux is a one-act operetta (« légende bretonne » - Breton legend) by Jacques Offenbach to a French libretto by Eugène Mestépès and Émile Chevalet, first performed in 1855.


EPPO kód.

CRONRI

Zeměpisné rozšíření.

Původní v Asii. (Foster and Wallis, 1974). Scharpf (1993) uvádí, že nákaza byla zavlečena do Severní Ameriky v roce 1900 na sazenicích "Pinus strobus" pěstovaných v Evropě. Věřil že byla zavlečena do Evropy z Asie. "C. ribicola" je nyní rozšířen v západní a severovýchodní části USA. C. ribicola byla nalezena i v Britské Kolumbii v roce 1910 a rozšířila se odtamtud na většinu borovice bělokmenných ("Pinus albicaulis") v regionech Washington, Idaho, Montana, Wyoming, Oregon, a Kalifornie.

Výskyt v Evropě.

Tato rez se vyskytuje běžně na euroasijském kontinentu. Nejčastěji byla sledována u borovice limby a jejím sibiřském poddruhu.

Výskyt v ČR.

Rez vejmutovková v Česku škodí téměř výlučně pouze na vejmutovce, borovice limba v ČR není rzí vejmutovkovou vážněji ohrožována.

Hostitel.

Euroasijské druhy pětijehličných borovic, které prodělaly koevoluci s touto rzí, nebývají napadány. V případě, že ano, infekce napadá pouze větve, které usychají a infekce se dále nešíří. V případě amerických druhů, (které se ve svém vývoji s touto rzí nikdy nesetkaly), se však rez šíří dále ke kmeni a je-li napadena bazální část kmene, usychá celý strom nad napadenou částí. Nejcitlivější je borovice bělokmenná ("Pinus albicaulis"), dále borovice Lambertova, borovice vejmutovka, borovice ohebná a nejméně napadaná je borovice osinatá.

Zimní stádium rzi.

Rod borovice "Pinus", zde se tvoří na jaře aecidospory.

Letní stádium rzi.

Na hostiteli se tvoří uredospory a teleutospory.

Význam.

Podle Fostera a Wallise (1974), houba roste v lýka a kůry bez viditelných příznaků po dobu nejméně tří let, než jako houbové plodnice (aecia) prorazí kůru. C. ribicola je obzvláště závažné u mladých stromů, velmi málo přežije infekci a uhyne během několika let. Vředy na mladých stromech se obvykle vyskytují ve výšce 2,5 m nad zemí, kde jsou příznivé podmínky prostředí. Vzrostlé stromy na otevřeném prostranství budou pravděpodobněji napadeny než stromy v hustých porostech. U starších stromů se rez často omezuje na izolované větve nebo horní část koruny, takže pouze část stromu je zničena. Podle Scharpf (1993), některé oblasti výskytu borovice byly kompletně zničeny v západních Spojených státech a Kanadě. C. ribicola způsobila více škody a je nákladnější na ošetření než jakákoliv jiná choroba jehličnanů v Severní Americe.  Vlivem předčasného opadávání listů u rybízu dochází k postupnému snižování výnosů a ke špatnému vyzrávání dřeva, což má vliv zejména na následnou mrazuvzdornost rybízů.

Příznaky.

Borovice.

Na borovicích může být prvním příznakem malé, žluté nebo červené skvrny na jehlicích, ale ty je těžké najít. Na větvích a kmenech se do roka tvoří nápadné zduřeniny. Ty mohou být trochu oteklé a mohou mít nažloutlé okolí. Během jednoho roku nebo dvou, jsou zřetelné nádory na větvích. Vředy v blízkosti kmene mohou přecházet na kmen.  Při napadení celého obvodu dochází ke strangulaci. Pokud je kmen nebo větve ohraničena po celém obvodu, všechna vodivá pletiva na napadeném místě borovice jsou nevratně porušena a celá část větve (stromu) nad tímto místem usychá. Z dálky je vidět příznaky jako je chloróza, zakrslost nebo odumřelé větve a mrtvé vrcholky.

Biologie.

Rez přezimuje jako mycelium v postižených dřevních částech borovice. Na jaře se na větvích tvoří spormogonie a aecidie. Aecidiospory vítr přenáší během května na listy rybízu. Na listech rybízu se tvoří uredospory jimiž se rozšiřuje patogen dále v porostu. Od června se na spodní straně listů rybízu tvoří teleutospory. Teleutospory klíčí na větvích borovic a basidiospory infikuji jehlice hostitele. Mycelium prorůstá do dřevních částí, kde vznikají nápadné zduřeniny.

Mechanismus napadení a ekologie rzi.

Basidiospory této rzi, vylétající z listů rybízu, infikují nejčastěji větev borovice a tvoří podhoubí, které časem způsobuje ztloustnutí napadené části. Brzy na jaře (počátkem května) se zde vytvářejí žlutooranžové měchýřky, které po 2 týdnech pukají a z nich se sype žlutý prášek – aeciospory, které jsou unášeny větrem a infikují rybíz.

Šíření.

Především větrem. Prášivé kupky aecidospor na hostiteli jsou uvolňovány a neseny větrem. Tyto spory jsou trvanlivé a bylo známo, že infikují "Ribes" spp. ve vzdálenosti větší než 160 km. Jarní výtrusy, infikující druhy rodu "Ribes", jsou však podle některých zdrojů schopné infekce i na vzdálenost více než 500 km.(Uhlířová, H.)Z rybízu podle jiných zdrojů se zřídkakdy spory rozšíří do vzdálenosti přes 1,5 km.  Na zvířatech. Člověkem s infikovanými rostlinami.  Infekce je ovlivněna topografickými prvky v kombinaci s mikroklimatem, jako například v sedlech nebo na vrcholcích hor bývají v pozdním létě mlhy (NRC), které zřejmě fungují jako přenašeč pro spory.

Ochrana.

Spolehlivá ochrana není dosud známa.

Prevence.

Rez vejmutovková je rez s úplným životním cyklem, potřebující ke svému životu střídání hostitelů. Proto se nabízí možnost odstranění druhého hostitele (nejčastěji černého rybízu) a tím i přerušení vývojového cyklu parazita. V praxi však lze rozsáhlejší likvidaci černého rybízu těžko požadovat vzhledem k tomu, že se jedná o ovocnářsky významnou bobulovinu. Vzdálenost nejméně 1,5 km je třeba dodržet u rostlin černého rybízu pěstovaných v okolí školkařských zařízení, kde se pěstují vejmutovky. Tak, aby nedocházelo k masivním infekcím již ve školkách.  Nevysazovat náchylné odrůdy rybízu.

Chemická ochrana.

Ve školkách lze zároveň ještě provést v pozdním létě a na podzim, tedy v době produkce basidiospor rzi, opakované preventivní postřiky mladých vejmutovek fungicidními přípravky.

Agrotechnická opatření.

Vzhledem k nízké odolnosti basidiospor vůči suchu a slunečnímu záření lze doporučit pěstovat vejmutovky nejlépe s významnější příměsí jiných dřevin, přednostně na sušších a teplejších lokalitách, v nepřehoustlých porostech. I vyvětvování snižuje riziko jejich napadení rzí.

Rezistentní odrůdy.

Největší naděje do budoucna jsou vkládány do vyšlechtění rybízů a borovic rezistentních vůči rzi. V roce 2013 nejsou rezistentní odrůdy dostupné.

Biologický boj.

Jedním ze směrů ochrany rostlin byla snaha využít biologického boje pomocí hyperparazitické houby "Tubercularia maxima" Rostr., která roste na ložiscích jarních výtrusů - zatím však bez větších úspěchů.

Opatření při výskytu.

Agrotechnická opatření.

Chemická ochrana není zcela účinná. Lze aplikovat postříky rybízu už před květem, opakované postřiky po odkvětu, zejména v červnu. Počet postřiků a interval by měl zohlednit skutečné ohrožení.  Odřezání napadených větví borovice.

Rez vejmutovková ("Cronartium ribicola") je dvoubytná rez, napadající pětijehličné druhy borovic a hostující na druzích rodu "Ribes", nejčastěji na černém rybízu. Potřebující ke svému životu střídání hostitelů.

Cronartium ribicola is a species of rust fungus in the family Cronartiaceae that causes the disease white pine blister rust. Other names include: (French), (German), (Spanish).


Cíle linkbuildingu.

Linkbuilding tedy zvyšuje obchodní cenu webové stránky.

Linkbuilder.

Linkbuilder je člověk, který si udržuje mnoho kontaktů, má přehled o trhu klienta, pro kterého pracuje, a je kreativní ve své práci. Díky tomu je schopen komunikace a navazování spolupráce s partnery (například majiteli webových stránek). Jeho prací je vytvářet přidanou hodnotu webovým stránkám, která ústí ve zvýšené návštěvnosti a konverzích aj.

Placený a neplacený linkbuilding.

Neplacené pozice získané linkbuildingem mají vyšší efektivitu a jsou bezpečnější. Je za nimi však velké úsilí a spousta času, neboť je potřeba správně vymyslet partnerství, navrhnout je a navázat, proto by měl být linkbuilder kreativní.

Nepřímý linkbuilding.

Tuto formu linkbuildingu je možné využít v případě komerčního webu, neboť ty mají problém se sháněním výměnných odkazů. Systém nepřímého linkbuildingu není nikterak složitý. Jeho úkol spočívá v tom, že neodkazuje na komerční web, ale na web, jež na tyto internetové stránky odkazuje. Je však zapotřebí počítat s tím, že nepřímý odkaz má ve většině případů mnohonásobně nižší hodnotu než přímý neboli klasický linkbuilding.

Aktivity spojené s budováním zpětných odkazů.

K linkbuildingu patří následující aktivity:

Proces budování zpětných odkazů.

Jednotlivé kroky procesu linkbuildingu se mohou v závislosti na linkbuilderovi lišit, avšak obecně by se daly rozdělit takto:

Strategie linkbuildingu.

Prvním krokem pro určení strategie linkbuildingu je analýza odkazového profilu webových stránek klienta a partnerů. Tak lze najít potenciál pro další zkvalitňování. Následně je provedena analýza celého trhu působnosti klienta, především jeho konkurentů. Na tomto základě je stanovena strategie linkbuildingu, tj. soubor jednorázových i dlouhodobých aktivit.

Taktika linkbuildingu.

Strategie linkbuildingu je tvořena několika taktikami pro získávání odkazů. Taktiky se dají rozdělit do dvou skupin. První skupina dokáže garantovat umístění odkazu. Například využívá-li firma služby vzdělávací agentury, lze se propojit pomocí odkazování na „reference“, „napsali o nás“ apod. v závislosti na webu partnera.  Druhou taktikou je linkbaiting, česky vábení odkazů. Jde o to, jak nalákat lidi cílové skupiny na svoje stránky. Jelikož firma zná potřeby a požadavky této skupiny, stejně tak jako místa, která na internetu tito lidé navštěvují, stačí pouze promyslet, jakým způsobem je dostat z těchto míst na vlastní webové stránky, tj. typ a formu obsahu, který pro ně bude atraktivní, v nejlepším případě který budou chtít sdílet s přáteli. Jedná se o obtížnější cestu pro budování odkazů.  V souvislosti s vytvářením taktiky linkbuildingu by se také dalo mluvit o etice linkbuildingu, tj. o hranicích, které říkají, co je zakázáno, jako například:

Rizika spojená s linkbuildingem.

Z předchozích let je známo, že zapojení do odkazových schémat poškodilo web, na němž byly odkazy umístěny a Google je považoval za nepřirozené.  V současnosti jsou pro weby mnohem nebezpečnější příchozí odkazy, které můžou vést k manuální penalizaci, která se projevuje především snížením návštěvnosti z vyhledávačů a s tím souvisejících dopadů, jež z toho plynou.  Je potřeba zamyslet se a uvědomit si jakými taktikami si může podnik nejvíce ublížit. Následně je zapotřebí vyvarovat se následujícím rizikům:

Vyhodnocení linkbuildingu.

Aby bylo možné linkbuliding vyhodnotit, je nutné znát stav, který byl před začátkem všech linkbuildingových aktivit. Tím je prvotní audit odkazového profilu stránek a následně vytvořená linkbuildingová strategie, která stanoví nejefektivnější linkbuildingové techniky. Za pomoci auditu a strategie je možné jak v průběhu, tak až po ukončení všech prací vyhodnotit, zdali byl linkbuilding efektivní.  Samo vyhodnocení se zakládá na srovnání pozic dotčených stránek ve výsledcích vyhledávání (SERP) na předem stanovená klíčová slova a vyhodnocení návštěvnosti za pomoci měřících systému, jako je například Google Analytics.

Budování zpětných odkazů (neboli linkbuilding) je jednou z off-page metod optimalizace pro vyhledávače. Cílem je propagace daného webu. Tato technika je považována za nejvýznamnější off-page faktor. Zatímco on-page techniky SEO představují úpravy přímo na stránkách, které optimalizujeme, off-page techniky představují optimalizaci mimo tyto stránky, a kromě samotného linkbuildingu sem patří například reputace stránky, její důvěryhodnost nebo geografická poloha návštěvníků stránky.

In the field of search engine optimization (SEO), link building describes actions aimed at increasing the number and quality of inbound links to a webpage with the goal of increasing the search engine rankings of that page or website. Briefly, link building is the process of establishing relevant hyperlinks (usually called links) to a website from external sites. Link building can increase the number of high-quality links pointing to a website, in turn increasing the likelihood of the website ranking highly in search engine results. Link building is also a proven marketing tactic for increasing brand awareness.


Název.

Jméno tohoto umění lze nejlépe přeložit jako „Věčné jaro“; často se také nepřesně uvádí význam „Krásné jaro“. Slovo "jung" (wing) znamená „věčný, stálý“ a má navozovat představu nikdy nekončícího procesu; "čchun" (chun) znamená „jaro“ – symbolizuje zrod, vznik. Přeneseně by se tedy dalo hovořit o „věčném jaru“ jakožto neustálé, návazné, nekončící akci, která se znovu a znovu rodí podle toho, jakou techniku používá protivník.

Historie Wing Chunu.

Začíná v klášteře Šao-lin, v místě s mnohasetletou tradicí vývoje a praktikování bojových umění. Největšího rozkvětu bylo dosaženo v období dynastie Ming (1368–1644). Právě v té době se v Šao-linu téměř každý mnich věnoval cvičení wu-šu a právě tehdy také doznala bojová organizovanost osazenstva kláštera nejvyššího stupně. Mingové spatřovali v bojovém umění národní klenot a proto jej všemožně podporovali. Nezřídka byli mniši ze Šao-linu členy expedičních skupin pohybujících se v hraničních oblastech státu. Poté, co byla dynastie Ming pokořena Mandžuy (dynastie Čching (1644–1911)), proběhly celou zemí represivní zásahy vůči jakýmkoliv formám odporu proti novému pořádku. V Šao-linu, jako v organizované, bojově velmi zdatné enklávě, spatřovala nová vláda velké nebezpečí a tak nechala klášter srovnat se zemí. Mnoho mnichů se navzdory mandžuskému běsnění zachránilo a rozprchlo se do různých koutů země. Stali se pak součástí tajných spolků (někdy je i sami zakládali) ve víře, že se jednoho dne vrátí k moci dynastie Ming.  Starý šaolinský styl, "Chung Fa-ťi", který se podařilo uprchlým mnichům rozšířit do všech koutů Číny, byl pravděpodobně kolébkou, ze které, kromě jiných, vzešlo také umění Wing Chun. Po zničení kláštera a s ním i budovy Jung-čchun tchung v jeho areálu, přejal část tohoto jména nově se rodící styl.

Popis umění.

Ačkoliv se Wing Chun snaží v rámci obranných technik tvářit jako měkké bojové umění, tedy umění, které nejde proti síle silou, jeho útočná stránka je velice destruktivní. Využívá se tvrdých úderů na citlivá místa, jako je krk, čelist, nos, solar či genitálie a to nejen pěstí, ale i lokty nebo koleny. V systému je použit nácviku boje proti jednomu neozbrojenému protivníkovi, přes boj na zemi až po boj proti více lidem se zbraněmi. Ve výsledku se tedy jedná o velice tvrdý bojový styl použitelný pro nekompromisní sebeobranu.  Genialita tohoto umění tkví hlavně ve snaze držet se snadných, ale co nejefektivnějších pohybů a úderů. Tím odpadá nutnost se před použitím boje složitě rozcvičovat např. pro techniku vysokých kopů, což je opět výhoda při sebeobraně. Základní obranné techniky, které jsou poměrně rychle zvládnutelné, dokáží velice účinně pokrýt hlavní tělesné partie před úderem a zároveň dostat obránce do výhodné polohy k protiútoku. Hlavní bojový postoj (Iras, který oceňuje mnoho jiných bojových umění, jelikož vytváří třetí stabilní bod) se snaží myslet na stabilitu a ochranu genitálií.  Specialitou Wing Chun je spojení útočné i obranné stránky v každé technice a boj na velmi krátkou vzdálenost. Techniky Wing Chun od sebe neoddělují obranu a útok, ale při každém pohybu usilují o obojí a neustálou kontrolu protivníka. Specifikou útočné stránky Wing Chun je boj o středovou linii (tedy o přímou, nejkratší cestu pro útok) a řetězové údery, které při dobře zvládnuté technice nemilosrdně zasypou protivníka ohromným počtem ran (sérií navazujících ran - řetězem ran) za relativně krátký čas, ale zároveň tvoří kryt obránci a nutí protivníka k přechodu do defensivy a útočí na jeho stabilitu.  Dalším specifikem Wing Chun je Chi Sao (v překladu lepící se ruce), zaměřené na získání dokonalé kontroly protivníka na velmi krátkou vzdálenost udržováním nepřetržitého kontaktu (být přilepen k protivníkovi). Chi Sao učí studenty kontrole končetin protivníka (rukou a v pokročilejších stupních i nohou) zdokonalováním propojení obrany i útoku v každém pohybu a rozvinutí schopnosti studenta vnímat pohyb a tlak protivníka pomocí hmatu místo ostatních smyslů. Tyto techniky jsou velice často prezentovány na ukázkových videí a mistři Wing Chun je předvádí i se zavázanýma očima.  Efektivita tohoto umění navíc spočívá i ve velice dobré použitelnosti ve stísněných prostorách, třeba výtahů nebo malých místností. Vysoká účinnost dělá toto umění dobře použitelné i pro ženy, kdy za pomoci nebezpečných technik, jako jsou kopy na kolena či vpichy na oči, se lze ubránit i o dost silnějším protivníkům v případě přímého ohrožení.  Wing Chun je tedy bojové umění, které si vzalo to nejlepší z dávných kung fu stylů a vytvořilo tak ucelený systém velice efektivního bojového umění. A jako bojové umění nemusí hledět na pravidla či fair play hru, což z něj dělá nekompromisní sebeobranný systém. Wing Chun je navíc možné naučit se na použitelnou úroveň za poměrně krátký čas proti jiným uměním. Absence pohybů vyžadující kvalitní provedení za použití síly nebo atletických pohybů umožňuje navíc zvládnout Wing Chun lidem všech postav a pohybového nadání.

Wing Chun na Západě.

První školu v Evropě založil Lee Sing v Anglii v 50. letech. V západním světě se z Wing Chun, podobně jako z jiných bojových umění, stala komerční záležitost. Nejúspěšnějším komerčním projektem je zřejmě EWTO (European WingTsun Organization, Evropská organizace Wing Tsun, dříve propagující styl Leung Tinga, nyní více autonomní), který je pod správou Keitha Kernspechta, se sídlem v německém Langenzellu.  Komerčně pojaté organizace též hojně spojují výuku Wing Chun s filipínským bojovým uměním Eskrima (EWTO) neboli Skirmen (AVSE Missing-Link).

Wing Chun v Česku.

Historie českých škol spadá do roku 1990 když se Ivan Rzounek vrátil z delšího pobytu v zahraničí a založil historicky první školu WingVing ChunTsun v Česku, tehdy v rámci EWTO (nyní pod patronací rakouského "si-fu" Olivera Königa [rovněž EWTO]). Zanedlouho se na trh propracovaly i další významné školy (např. ELYWCIMAA, organizace "si-fu" Wilhelma Blecha (jehož první školy založil a vedl mezi lety 1993–1998 rovněž Ivan Rzounek) z Německa, propagující styl Lok Yiu, žáka Yip Mana. Další školy jsou méně známé nebo s nedostatečnou členskou základnou. Postupem času se od EWTO separovaly další větve, z nichž nejvýraznější změny byly v roce 2002, kdy vznikla AVSE ("si-fu" Ladislav Hodač) a v roce 2006, kdy došlo k rozpadu de facto celé severní větve EWTO v Česku.

Formy.

Tak, jak se učí ve škole Yip Man Hong Kong Wing Chun (hlavní proud) – jiné školy mají pojetí odlišné:

Principy.

Tak, jak je učí Leung Ting WT (jiné školy mají principy odlišné):

Princip pohybu.

Je-li cesta volná, jdi vpřed. Pokud Ti nestojí nic v cestě, postupuj přímo vpřed.  Není-li cesta volná, přilep se. Pokud je v cestě překážka, spoj se s ní.  Je-li soupeř silnější, podvol se. Používá-li protivník velkou hrubou sílu, je nesmysl se jí stavět do cesty. Je potřeba se síle vyhnout.  Ustupuje-li soupeř, následuj ho. Udělal-li soupeř chybu a stahuje-li se, pronásleduj ho.  V principu se jedná o chování vody. Ve Wing Chunu, stejně jako v čínské filozofii a pojetí života vůbec, platí, že tvrdost a strnulost znamená smrt a přizpůsobivost, pružnost a měkkost znamená život.

Princip síly.

Osvoboď se od své vlastní síly. Nesmíš být ztuhlý, Tvoje pohyby musí být plynulé, uvolněné a výbušné.  Osvoboď se od síly soupeře. Nepřetlačuj se se soupeřem, využij jeho síly, aby se do Tebe „propadl“...  Podvol se síle soupeře a přidej svoji.  Využij sílu soupeře proti němu.

Jung-čchun (TZ 詠春, ZZ 咏春, pchin-jin "Yǒng chūn", anglický přepis Wing Chun, někdy též "Wing Tsun", "Ving Tsun" či "Yong Tjun") je jihočínské bojové umění. O jeho celosvětové rozšíření se postaral zřejmě mediálně nejznámější představitel tohoto stylu Yip Man, který provozoval svou školu v Hongkongu. Díky tomu je dnes toto umění (nesprávně) považováno za hongkongský styl. V různých variantách je rozšířeno po celé jihovýchodní Asii od Číny přes Thajsko, Vietnam až po Malajsii.

Wing Chun Kuen (), usually called Wing Chun (詠春), is a concept-based traditional Southern Chinese Kung fu (wushu) style and a form of self-defense, that requires quick arm movements and strong legs to defeat opponents. Softness (via relaxation) and performance of techniques in a relaxed manner is fundamental to Wing Chun. According to legend, it was created by Ng Mui, an abbess who taught it to her student Yim Wing-chun as a means to defend herself against unwanted advances. The martial art is named after her. According to Ip Man, "Chi Sau in Wing Chun is to maintain one's feeling of opponents movement by staying relaxed all the while keeping in the strength to fight back, much like the flexible nature of bamboo". Notable practitioners of Wing Chun include Yuen Kay Shan, Ip Man, Ip Chun, Bruce Lee, Jackie Chan, and Donnie Yen.


Popis alba a jeho historie.

Počátkem roku 1981 založil Robert Fripp novou skupinu s názvem Discipline, do které také přibral Billa Bruforda, bývalého spoluhráče z King Crimson. K těmto dvou hudebníkům se přidali ještě Američané Adrian Belew a Tony Levin a kapela postupně začala vytvářet nový materiál a koncertovat. Nedlouho nato se muzikanti rozhodli vzkřísit název King Crimson a navázat tak na skupinu, kterou Fripp v roce 1974 rozpustil. Ještě v roce 1981 kapela nahrála a pod hlavičkou King Crimson vydala album "Discipline", ovlivněné novou vlnou a hudebně tedy zcela odlišné od crimsonovských desek 70. let.  "Discipline" obsahuje celkem sedm písní. Úvodní „Elephant Talk“ otvírá intro hrané na Tonym Levinem na Chapman Stick, nový nástroj v King Crimson. Po následující „Frame by Frame“ je zařazena skladba „Matte Kudasai“, jejíž název v japonštině znamená „prosím, čekejte“. Původní verze alba obsahuje tuto píseň bez dodatečně odstraněné Frippovy kytary, přičemž pozdější vydání "Discipline" obsahují navíc osmou bonusovou skladbu – původní variantu „Matte Kudasai“. Text „Indiscipline“ je založen na dopisu, který Belewovi poslala jeho manželka Margaret, když se zabývala sochařskou tvorbou. „Thela Hun Ginjeet“ je první písní na druhé straně původní gramofonové desky. Její název je anagramem sousloví „heat in the jungle“ (česky „teplo v džungli“). Následující instrumentální „The Sheltering Sky“ je s více jak osmi minutami nejdelší skladbou alba. Je pojmenována po stejnojmenném románu od Paula Bowlese. Album uzavírá titulní instrumentálka „Discipline“.  Skupina použila na přebal alba obrázek keltského uzlu, aniž tušila, že je chráněn autorským právem. Na dalších vydáních desky byl původní uzel nahrazen jiným od Steva Balla.

Discipline je osmé studiové album britské rockové skupiny King Crimson. Bylo vydáno v roce 1981 (viz 1981 v hudbě) a v britském žebříčku se umístilo nejlépe na 41. místě. Jedná se o první desku vydanou po sedmiletém přerušení činnosti skupiny.

Discipline is the eighth studio album by English progressive rock band King Crimson, released on September 22, 1981 by E.G. Records in the United Kingdom and by Warner Bros. Records in the United States. This album was King Crimson's first album following a seven-year hiatus. Only founder Robert Fripp and later addition Bill Bruford remained from previous incarnations. The rest of the band were American musicians Adrian Belew (guitar, lead vocals) and Tony Levin (bass guitar, Chapman Stick, backing vocals). The album resulted in a more updated 1980s new wave-oriented sound.


Kompozice.

Dokumentární série "Antologie Beatles" odhalila, že Lennon napsal tuto píseň, aby tak mohl vyjádřit svůj stres z rychlého vzestupu Beatles k úspěchu. „Byl jsem tlustý a deprimovaný a křičel jsem o ‘pomoc’ “, řekl Lennon pro Playboy. Spisovatel a kritik Ian MacDonald popisuje píseň jako první trhlinu v Lennonově ochranné skořápce vybudované kolem jeho emocí, během vzestupu Beatles ke slávě, a jako důležitý mezník v jeho skladatelském stylu.  V rozhovorech pro Rolling Stone z roku 1970, nazvané "Lennon vzpomíná", řekl Lennon, že to byla jedna z jeho nejoblíbenějších písní Beatles, kterou napsal, ale přál si, aby byla zaznamenána v pomalejším tempu. V těchto rozhovorech Lennon řekl, že cítil, že „Help!“ a „Strawberry Fields Forever“ byly jeho nejupřímnější původní písně od Beatles a ne jen písně „psané na zakázku“. Ovšem podle Lennonova bratrance a přítele z dětství, Stanleyho Parkese, Lennon napsal píseň poté, co „přišel jedné noci ze studia a řekl:,Bože, oni změnili název toho filmu, teď se bude jmenovat,Help!’ Takže jsem musel napsat novou píseň, pod tímto názvem’ “.  Paul McCartney později řekl, že byl 4. dubna 1965 pozván do Lennonova domu ve Weybridge, aby mu píseň pomohl dokončit.

Nahrávání.

Beatles píseň nahráli na 12 pokusů, během dne 13. dubna 1965 s použitím čtyř-stopového rekordéru. Nahrávání začalo v 7 hodin večer a trvalo čtyři hodiny. V prvních osmi pokusech se Beatles soustředili hlavně na instrumentální podklad. Vokály nahrávali až od 9. pokusu. George Harrison měl trochu problémy se složitými a rychlými kytarovými riffy. Také se obával nutnosti hrát a zpívat zároveň, ale McCartney ho ujistil, že to nebude nutné, protože jsou k dispozici dvě hlasové stopy. Z dvanácti pokusů byl nakonec nejlepší ten poslední.  Vokály byly pro film znovu nahrány, a to 24. května 1965 v CTS Studios, které se specializovalo na post-synchronizace.

Vydání.

Píseň vyšla jako singl v červenci 1965, společně s „I’m Down“. Jak v britských, tak v amerických hitparádách dosáhla na 1. místo. Jednalo se o čtvrtý ze šesti hitů, který v amerických hitparádách dosáhl č. 1 v řadě; „I Feel Fine“, „Eight Days a Week“, „Ticket to Ride“, „Help!“, „Yesterday“ a „We Can Work It Out“.  Píseň vyšla na albech "Help!", americkém soundtracku k filmu "Help!", "1962–1966", soundtracku k dokumentu "", "1", "Love" a "The Capitol Albums, Volume 2". Mono verze (s odlišnými vokály a bez tamburíny) byla vydána na albu "Rarities" a v box setu "The Beatles in Mono".  Na americkém soundtracku píseň začíná titulní melodií Jamese Bonda. Na žádném jiném albu se tento úvod nenachází.

Hudební videoklipy.

Dne 22. dubna 1965 Beatles natočili úvodní vystoupení pro film "Help!". Ty samé záběry (bez šipek a úvodních titulků) byly použity v hudebním videoklipu, který propagoval vydání singlu. Dne 23. listopadu 1965 natočila kapela další videoklip, tentokrát pro televizní pořady "Top of the Pops" a "Thank Your Lucky Stars". Režie se ujal Joseph McGrath. Černobílý klip zobrazuje členy kapely, kteří sedí za sebou na pracovním stole, zatímco zpívají na playback. Starr během písně drží nad hlavou deštník, ze kterého ke konci začne padat umělý sníh. Druhý videoklip byl v roce 2015 vydán na video kompilaci Beatles "1".

Živá vystoupení.

Beatles zahráli „Help!“ živě 1. srpna 1965, během vysílání "Blackpool Night Out". Záznam z vystoupení byl použit na kompilaci Anthology 2 a v následném dokumentu "Antologie Beatles". 14. srpna nahrála kapela živé vystoupení pro "The Ed Sullivan Show", během kterého zaznělo „Help!“ a pět dalších písní. Pořad se vysílal následující měsíc. Show je k dispozici na DVD "The 4 Complete Ed Sullivan Shows Starring The Beatles".  Píseň „Help!“ byla zařazena do repertoáru Beatles pro turné po USA 1965. Vystoupení z 15. srpna na stadionu Shea bylo nahráváno pro dokument "The Beatles at Shea Stadium", i když před vydáním bylo audio této písně pře-nahráno. Vystoupení z 29. srpna v Hollywood Bowl bylo vydáno na albu "The Beatles at the Hollywood Bowl".

Komerční využití.

V únoru 1985 byla píseň „Help!“ použita (jako první píseň od Beatles) pro americkou televizní reklamu. Lincoln-Mercury divize Ford Motor Company zaplatila 100 000 dolarů za práva k písni, ale ne pro použití verze od Beatles, nýbrž nově nahranou od neznámé kapely, za pomoci George Martina. Americký elektro-spotřebitelský řetězec hhgregg použil ve své reklamě cover verzi písně. Píseň byla také jednou použita v reklamě banky Halifax.

Nástroje.

John Lennon: zpěv, kytara  Paul McCartney: baskytara  George Harrison: elektrická kytara  Ringo Starr: bicí souprava

Help! je píseň od britské kapely The Beatles, která posloužila jako titulní song pro páté album kapely, a také pro druhý film. Ten se měl původně nazývat "Eight Arms To Hold You", což bylo 17. března 1965 uvedeno také v tisku, ale nakonec dostal název "Help!". Píseň vyšla také jako singl, který se udržel tři týdny na prvním místě hitparády, a to jak ve Spojeném království, tak i ve Spojených státech.

"Help!" is a song by the English rock band the Beatles that served as the title song for the 1965 film and its soundtrack album. It was released as a single in July 1965, and was number one for three weeks in the United States and the United Kingdom.


Charakteristické znaky a původ.

Album "Cowboys from Hell" od skupiny Pantera z roku 1990 bylo označeno jako „přelomové“ a „směrodatné“ pro groovemetalový žánr. Ian Christe připisuje zásluhu k vytvoření nového, z death metalu odvozeného, stylu skupinám Sepultura s albem "Chaos A.D." a Panteře - jejich groovemetalový sound ovlivnil v 90. letech novou generaci kapel. Groovemetalové skupiny včlenily do své tvorby prvky thrash metalu, hardcore punku a industriální hudby. Tommy Victor ze skupiny Prong tvrdí, že postoje groove metalu pocházejí od skupiny Bad Brains.  Groovemetalové skupiny mají také tendenci hrát thrashové riffy ve středním tempu a zaměřovat se na silné a zajeté synkopy.

Skupiny.

Tento styl se spojuje se skupinami jako Pantera, Lamb of God, Sepultura, Soulfly, Gojira, Throwdown, Machine Head, Byzantine, Trivium, Anthrax, Korn, Spiritual Beggars a Five Finger Death Punch. Některé kapely vyvinuly mnoho úsilí, aby nebyly považovány za groovemetalovou kapelu. Veteráni thrash metalu Annihilator odešli od Roadrunner Records roku 1993 právě kvůli tomu, aby nebyli zapleteni do groovemetalového trendu podporovaného tímto labelem. A od té doby tito Kanaďané nehráli v Severní Americe až do června 2011, kdy se vrátili, aby si zahráli na vyprodaném představení v Quebecu a objevili s na hlavním pódiu festivalu Heavy MTL v Montrealu. Během 90. let byl termín občas použit k popisu funkem ovlivněných alternative metalových uskupení jako Primus a Jane's Addiction.

Vliv.

Průkopnické groovemetalové skupiny jako Pantera (původně glammetalová skupina) a Sepultura (původne deathmetalová skupina) položily základy pro nu metal a metalcore. Nu metal využívá podladěné riffy (i když ne tak komplikované jako v groove metalu), prvky hip hopu jako rapování a turntablism a groovemetalové rytmy, zatímco téměř neobsahuje kytarová sóla a komplexní kytarovou hru. Metalcore klade důraz na tradiční metalové harmonie a také obsahuje breakdowny, čili pomalé, intenzivne pasáže, které svádějí k moshingu.

Groove metal, často označovaný jak neo-thrash, post-thrash, power groove nebo jen groove, je termín, který popisuje styly, odvozené z thrash metalu a které se do současné podoby vyvinuly na začátku 90. let.

Groove metal is a subgenre of heavy metal music that began in the early 1990s. The genre achieved mainstream success in the 1990s and continued having some more success in the 2000s. Inspired by thrash metal and traditional heavy metal, groove metal features raspy singing and screaming, down-tuned guitars, heavy guitar riffs, and syncopated rhythms. Unlike thrash metal, groove metal is usually slower and also uses elements of traditional heavy metal. Pantera are often considered the pioneers of groove metal, and groove metal expanded in the 1990s with bands like White Zombie, Machine Head, Skinlab, and Sepultura. The genre continued in the 2000s with bands like Lamb of God, DevilDriver, Damageplan, Five Finger Death Punch and Hellyeah.


Klubová kariére.

Enyimba International FC.

Začínal v klubu Enyimba International FC a dvakrát vyhrál CAF Champions League. Po třech sezonách v Enyimba International FC a jedné v Iwuanyanwu Nationale (dnes Heartland FC) odchází do Izraele.

Bnei Yehuda Tel Aviv.

První sezonu měl fantastickou, obsadil čtvrté místo v Israeli Premier League, a tím se kvalifikoval s týmem do EL a také pomohl do finále Israel State Cup.

Hapoel Tel Aviv FC.

2007/2008  Enyama podepsal v roce 2007 Hapoelu a v této sezoně pomohl tento klub zachránit a navíc dostat se do finále národního poháru. V této sezoně se stal exekutorem penalt.  2008/2009  Fantastickou sezonu měl Hapoel, ale také Enyeama! Hapoel málem vyhrál titul a Enyeama získal ocenění "Player of The Year", přestože je to brankář a nebyl v týmu, který vyhrál titul.  2009/2010  Hapoel vyhrál double a Enyeama vstřelil gól ve finále poháru a nedal penaltu v posledním kole roku, Hapoel mohl vyhrát titul, tak v 92. minutě při rohu Enyeama šel pomoct svým spoluhráčům a vstřelil "titulový gól".  2010/11  18. srpna 2010 vstřelil první gól v sezoně v kvalifikaci Ligy mistrů proti Salzburgu. V sezoně Enyeame chytal velmi dobře a jeho výkony vygradovali v zápasech Ligy mistrů proti FC Schalke 04 a Lyonu. Tento rok s Hapoelem znovu vyhrál ligový pohár.

Lille OSC.

2011/2012  V roce 2011 přestoupil do Lille OSC. V roce 2012 si připsal premiéru proti Interu Milán v Lize mistrů.  2013/14  Po hostování se stává jedničkou a dostává příležitost před Steevem Elanou. Připsal si 11 čistých kont v Ligue 1 v první půlce sezony. Byl neprůstřelný 1062 minut v Ligue 1, až proti FC Girondins de Bordeaux a chybělo mu 114 minut do překonání historického rekordu.

Maccabi Tel Aviv.

Připsal si 26 startů a pomohl k titulu.

Vincent Enyeama (* 29. srpna 1982) je nigerijský profesionální fotbalový brankář, který hraje za Lille OSC a za nigerijskou fotbalovou reprezentaci. V roce 2002 debutoval za Nigérii, teď je kapitánem a druhým nejlepším hráčem v počtu zápasů za reprezentaci. Účastník MS 2002, 2010 a 2014. Za sezónu 2008/09 se stal fotbalistou roku v Izraeli.

Vincent Enyeama (born 29 August 1982) is a Nigerian professional footballer who plays as a goalkeeper. He was also a member of the Nigerian national team from 2002 until October 2015, serving as its captain from 2013 until his retirement from international football. With 101 caps, he is Nigeria's most capped player of all time. He has also won 7 Ballon D’or, the highest ever by a single player.


Nahrávací činnost.

Šlágr „Airmail Special“ od Elly Fitzgeraldové nazpívala pro vydavatelství Verve Records, u něhož vyšlo v červnu 2007 na tributovém albu "". Produkci zajišťoval Tommy LiPuma. Tím se k danému datu stala nejmladším interpretem, jenž pracoval pro label Verve. Pro společnost Walt Disney Pictures v angličtině a francouzštině nahrála singl „Gotta Go My Own Way“, který se objevil ve filmu "Muzikál ze střední 2". Následně spolupracovala s Herbiem Hancockem a will.i.amem (z kapely The Black Eyed Peas) na crossoverové verzi swingového hitu „Stompin' at the Savoy“. Píseň vyšla v audioknize Kareema Abdula Jabbara pojmenované "On the Shoulders of Giants" (Na ramenou obrů).  V září 2008 vydala první dlouhohrající album s koncertním záznamem na nosičích CD a DVD nazvané "Ella... Of Thee I Swing". Produkci zajistilo vydavatelství A440 Entertainment a distribuci v Kanadě a Japonsku zprostředkovala společnost Universal Music. Výkon na desce znamenal dvě nominace na kanadské hudební ceny Juno Award 2009 v kategoriích Nový umělec roku a Vokální jazzové album roku. Na Nezávislých kanadských hudebních cenách 2009 se stala vítězkou kategorie „oblíbený jazzový umělec“.  Skladatelé Stephan Moccio a Alan Frew ji vybrali, aby nazpívala skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru. Na konci února 2010 singl vystoupal na vrchol kanadské hitparády Canadian Hot 100 a v dubnu dosáhl na čtyřplatinové certifikace u digitálního stažení. Stala se tak prvním kanadským zpěvákem na čele tohoto žebříčku od roku 2007, kdy první místo patřilo písni „Girlfriend“ umělkyně Avril Lavigne.  Debutové studiové albem neslo název "Nikki". Obsahovalo také původní skladby, na nichž se podílela s Jessem Harrisem, Ronem Sexsmithem a Feist. Vyšlo v dubnu 2010 u vydavatelství Decca Records a zpěvačka jej doprovodila celosvětovým turné. Deska získala nominaci na Juno Award pro nejlepší vokální jazzové album roku. V rámci cen WAVE Smooth Jazz Award zvítězila v kategorii zpěvačka roku.  Na počátku roku 2013 podepsala smlouvu se společností Quincy Jones Productions, na zajištění její celosvětové produkce.

Koncertní činnost.

Profesionální pěveckou dráhu zahájila v roce 2006 na montréalském mezinárodním jazzovém festivalu. Jako dvanáctiletá se tak stala nejmladším interpretem s vlastním programem v historii této události. Následně se na festival každoročně vracela, při 30. výročí roku 2009 se speciálním venkovním koncertem, a v roce 2011 za doprovodu Metropolitního orchestru.  Na kanadských pódiích vystupovala také na jazzových koncertech v Torontu (Luminato a Downtown), Ottawě (Jazz a Blues), Vancouveru, Victorii, Québecu, Edmontonu, Saskatoonu či Frederictonu. Na mezinárodní scéně se objevila mimo jiné na jamajském jazzovém a bluesovém festivalu, evropských událostech, jakými byly North Sea Jazz Festival a Montreux Jazz Festival, či tokijském mezinárodním jazzovém festivalu Ginza.  V den čtrnáctých narozenin, 8. února 2008, odstartovala v Carnegie Hall turné se skladatelem a producentem Marvinem Hamlischem. Během listopadu téhož roku zažila debut s orchestrem, když ji doprovodil edmontonský symfonický orchestr. Následovala vystoupení s vancouverskými a calgarskými filharmoniky.  Na udílení ceny hudební osobnosti roku – MusiCares Person of the Year 2011, kterou převzala Barbra Streisandová, zazpívala skladbu „On A Clear Day You Can See Forever“ za Hancockova klavírního doprovodu.  Na velké scéně casina MGM Grand Las Vegas vystoupila 13. dubna 2013 po boku Stevieho Wondera, když společně přednesli píseň „Let The Good Times Roll“. Hvězdný galavečer byl věnován oslavě 80. narozenin Quincyho Jonese a sira Michaela Cainea. Veškerý zisk směřoval do centra Loua Ruva pro zdraví mozku při clevelandské klinice.  Koncertní turné nazvané Little Secret Tour odstartovala 21. června 2013. Propagovala v něm nadcházející druhé studiové album, vydané v květnu 2014 pod titulem "Little Secret".

Soukromý život.

Narodila se roku 1994 v Montréalu do židovské rodiny, matce Elysse (za svobodna Rosenthalové) a otci Richardu Yanofským. Vystudovala základní a střední školu svatého Jiří v Montréalu (St. George's School of Montreal).

Nicole „Nikki“ Yanofsky (* 8. února 1994 Montréal) je kanadská jazz-popová písničkářka, která nazpívala oficiální propagační skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru a Letní olympiádu 2012 v Londýně.

Nicole Rachel "Nikki" Yanofsky (born February 8, 1994) is a jazz-pop singer from Montreal, Quebec. She sang the CTV Olympic broadcast theme song, "I Believe", which is also theme song of the 2010 Winter Olympic Games. She also performed at the opening and closing ceremonies for the Olympics and at the opening ceremony of the 2010 Winter Paralympic Games.


Kariéra.

Společnost Dominion Line provozovala linku Liverpool - Kanada na přelomu 19. a 20. století. Jejich lodě už byly staré a opotřebované, proto sem byly dodány dvě lodě z dílen Harland & Wolff SS "Albany" a SS "Alberta". Když byly dokončeny, převzala je White Star Line a začala s nimi provozovat linky do Kanady.  Albany byl přejmenován na "Megantic" (po jezeře Megantic v Quebecu) a Alberta byla přejmenována na "Laurentic". Ve své době to byly největší lodě na lince do Kanady. Byly na nich prováděny zátěžové testy kvůli výběru strojů pro "Olympic". Megantic měl 2 šrouby poháněné čtyřexpanzními motory zatímco Laurentic, který měl stejnou velikost a parní kotle, dostal 3 šrouby a nové, lepší motory.  Megantic byl spuštěn v roce 1908 a na první plavbu z Liverpoolu do Montrealu vyplul 17. června 1909. Na této trase zůstal až do války, kdy byl přemístěn na trasu Liverpool - New York, než byl povolán do války jako transportní loď. V roce 1917 na něj zaútočila německá ponorka U-43, ale Megantic zvládl vyváznout bez poškození. V prosinci 1918 byl vrácen White Star Line a po přestavbě roku 1919, kdy dostal prostory pro první třídu, se vrátil na linky do Kanady. Další přestavbu měl v roce 1924 a od roku 1928 jezdil ze Southamptonu a Londýna. Mimo sezónu byl často používán na cesty mezi New Yorkem a Karibikem.  Poté, co byl Hawley Harvey Crippen v Kanadě zatčen, vracel se do Anglie na Megantiku. Byl uvězněn za vraždu.  Poslední plavbu měl Megantic v roce 1931, poté zůstal nepoužíván do roku 1933, než byl prodán do šrotu v Osace.

SS "Megantic" byl zaoceánský parník vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu pro společnost White Star Line. Byl spuštěn roku 1908 a měl tonáž 14 878 BRT. Během 1. světové války na něj útočila německá U-ponorka. Roku 1931 byl stažen ze služby a roku 1933 sešrotován.

SS "Mégantic" was an ocean liner built by Harland and Wolff, of Belfast, and operated by the White Star Line. The liner was launched in 1908 and was. The ship was attacked by a German U-boat during World War I, but survived. "Mégantic" was taken out of service in 1931 and scrapped in 1933.


Vznik a kompozice.

Kytarista Jeff Hanneman napsal skladbu „Angel of Death“ poté, co během turné četl o Josefu Mengelem. Koupil si o něm dvě knihy a při nahrávání alba je měl stále v živé paměti, a tak vznikl text písně.  V textu se střídá pohled Mengeleho s pohledem nezávislého pozorovatele, odsuzujícího jeho činy. Jsou poměrně detailně popsány Mengeleho experimenty na jeho pacientech v koncentračním táboře Osvětim za druhé světové války. Zaměřoval se mj. na trpaslíky a dvojčata a prováděl fyzická i psychologická vyšetření. Píseň zmiňuje některé z těchto pokusů: experimentální operace bez použití anestetik, transfuze mezi dvojčaty, zplynování, záměrná nakažení smrtelnými chorobami, odstraňování orgánů a amputaci končetin, ponořování do ledové vody a abacinaci.

Kontroverze.

Text skladby odložil vydání alba "Reign in Blood". Skupina měla podepsanou smlouvu s Def Jam Records. Jejich vydavatel Columbia Records odmítl desku vydat kvůli celkové tematice a také přebalu alba, který byl údajně „příliš grafický“. "Reign in Blood" nakonec vyšlo 7. října 1986 prostřednictvím Geffen Records, ale neobjevilo se na oficiálním seznamu vydaných alb tohoto vydavatelství, opět kvůli kontroverzi.  „Angel of Death“ značně pobouřil přeživší holokaustu a jejich rodiny a také širokou veřejnost. Znovu se vynořila obvinění ze sympatizování s nacismem, která kariéru Slayer doprovázela již dříve. Za jasný důkaz sympatizování brali lidé Hannemanovu zálibu v nacistické historii a jeho sbírku německých válečných medailí, zejména jeho Rytířský kříž Železného kříže. Hanneman protestoval, se slovy: „Vím, proč si to lidé špatně vykládají − protože je to taková bezmyšlenkovitá reakce. Když si pak přečtou text, není tam ode mě nic o tom, že to byl špatný člověk, protože on mě přece − no není to očividné? Ani bych vám to neměl muset říkat.“  Podle kytaristy Kerryho Kinga jsou Slayer „Nacisti, fašisti, komunisti − a tak dál. Největší kritiku jsme za to samozřejmě dostali v Německu. Vždycky jsem říkal: „Přečtěte si ten text a řekněte mi, co je na něm tak ofenzivního. Zdá se vám to jako dokument, nebo si myslíte že Slayer opěvují podělanou druhou světovou?“ Lidi mají tenhle pocit − hlavně v Evropě − a nevymluvíte jim ho.“

Hudba a struktura.

S délkou 4 minut a 51 sekund je „Angel of Death“ nejdelší skladbou alba, které je dohromady jen 29 minut dlouhé. Z hlediska struktury je to nejvíce „konvenční“ píseň, se slokami proloženými refrénem.

Ohlas kritiky.

Přestože se „Angel of Death“ neumístil na žádném žebříčku, kritici hodnotící "Reign in Blood" skladbu značně vyzdvihovali. Clay Jarvas ze "Stylus Magazine" uvedl, že píseň „vypálila rybník každé skupině, která se snaží hrát tvrdou nebo rychlou muziku.“ Adrien Begrand z PopMatters podotkl, že „Není lepší skladby, kterou něco začít, než právě mistrovská „Angel of Death“, jedna z nejvelkolepějších písní metalové historie“.

„Angel of Death“ je úvodní skladba alba "Reign in Blood" americké thrash metalové skupiny Slayer. Autorem hudby i textu je kytarista Jeff Hanneman. Tématem písně jsou pokusy na lidech, prováděné za druhé světové války v koncentračním táboře Osvětim lékařem Josefem Mengelem.

"Angel of Death" is the opening track on the American thrash metal band Slayer's 1986 album "Reign in Blood". The lyrics and music were written by guitarist Jeff Hanneman. They detail the Nazi physician Josef Mengele's human experiments at the Auschwitz concentration camp during World War II.


Životopis.

Narodil se v Moskvě. Po studiu na střední škole studoval od roku 2000 politologii na moskevské univerzitě MNEPU. Obhájil v roce 2005 s diplomovou prací na téma organizace pouličních protestů. Od roku 2007 studoval politologii na moskevské Vyšší odborná škole ekonomické (HSE). V letech 2002 až 2006 byl asistentem poslance moskevského zastupitelstva.  Od roku 2005 píše sloupky do liberálních novin Novaja gazeta, jeho sloupky byly publikovány i v dalších ruských novinách a časopisech.  Je svobodný, v letech 2011 a 2012 byla jeho přítelkyní moderátorka a politická aktivistka Xenija Sobčaková.

Politické působení.

Již od mládí byl prodemokratickým aktivistou a účastnil se protestních shromáždění v Rusku i Bělorusku, v obou zemích se dostal do vězení. V letech 2000–2008 byl lídrem mládežnického křídla strany Jabloko, poté se angažoval v hnutí Solidarita.  V roce 2009 se chytil do pasti, kterou na něj v podobě mladé svůdkyně nalíčila tajná služba. Jašina i další opozičníky žena vodila do svého bytu, ve kterém byly nainstalovány skryté kamery a mikrofony.  Dne 31. prosince 2010 byl zatčen při demonstraci hnutí Strategie-31, zadržen byl po 15 dní. Organizace Amnesty International jej označila za vězně svědomí.  Později byl Jašin spolu s dalším opozičním politikem Alexejem Navalným zatčen za neuposlechnutí policie při povolební demonstraci 5. prosince 2011, zadržováni byli opět 15 dní. Dále byl Jašin za účast na demonstracích či jejich přípravu opakovaně krátkodobě zadržen, např. v lednu, březnu nebo říjnu roku 2012.  V prosinci 2014 vyhrál s Alexejem Navalným u Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku spor proti Rusku. Podle soudu je protiprávně zadrželo při povoleném protestním pochodu po parlamentních volbách v prosinci 2011, a porušilo tak mj. právo na shromažďování a svobodu projevu. Rusku bylo nařízeno vyplatit oběma politikům po 26 tisících eur (asi 713 tis. Kč).  Koncem února byl zavražděn jeho kolega a předák ruské opozice Boris Němcov, který podle svých slov nasbíral materiály o rozpoutání války na Ukrajině Putinem. Pod Němcovovým názvem „Putin. Válka (rus. "'Путин. Война"')“ vyšla v minimálním nákladu dvou tisíc výtisků 64-stránková zpráva, kterou podle těchto materiálů vypracovala skupina expertů pod vedením právě Ilji Jašina. Toho krátce před svou smrtí požádal sám Němcov o pomoc s jejím dopracováním.  V únoru 2016 vydal zprávu kritizující vliv a činnost čečenského prezidenta Ramzana Kadyrova, který je podle Jašina zodpovědný za smrt Němcova. Kadyrov podle něj také zneužívá federální dotace a buduje si osobní armádu o síle asi 30 tisíc mužů, čímž se jeho režim stává časovanou bombou a ohrožením ruské národní bezpečnosti. "„Čečensko se stalo islámským státem uvnitř Ruska,“" uvedl Jašin.

Ilja Jašin (; * 29. června 1983 Moskva) je ruský opoziční politik, aktivista a blogger, jeden z lídrů politické strany Republikánská strana Ruska – Strana národní svobody (RPR-PARNAS). Je otevřeným kritikem prezidenta Vladimira Putina.

Ilya Valeryevich Yashin (, born June 29, 1983 in Moscow) is a Russian political figure and local government representative. Chairman of the Council of deputies of the municipal district Krasnoselsky of the city Moscow, head of the municipality Krasnoselsky since 7 October 2017.


Zatčení.

Zapata byl poprvé zatčen v prosinci 2002 kvůli pohrdání úřední mocí a občanské neposlušnosti. Byl uvězněn na více než tři měsíce. V březnu 2003, 13 dní poté, co byl propuštěn, byl zatčen podruhé v rámci kubánského Černého jara. V té době držel hladovku za propuštění několika dalších disidentů. Byl odsouzen na 25 let vězení, podle některých zdrojů v součtu až na 36 let vězení.

Smrt v důsledku hladovění.

V prosinci 2009 zahájil Zapata hladovku na protest proti životním podmínkám v kubánských věznicích. Jeho zdraví se prudce zhoršovalo, utrpěl selhání ledvin.  Režim jej v kritickém stavu nechal převézt do nemocnice v Camagüey, kde mu byly nitrožilně podávány tekutiny proti jeho vůli. 16. února 2010 se jeho stav dále zhoršil a byl převezen do nemocnice v Havaně, kde však o týden později zemřel.

Reakce na Zapatovu smrt.

Zapatova smrt vyvolala vlnu solidarity s kubánskými politickými vězni a zesílila kritiku komunistického režimu. Mezinárodní organizace Amnesty International označila Zapatu za vězně svědomí.  Rovněž hladovkou se na jeho smrt rozhodl upozornit další významný kubánský disident Guillermo Fariñas, který ji spojil s nakonec úspěšným protestem proti věznění třicítky nemocných politických vězňů.  Kubánské noviny nicméně popsaly Zapatu jako "„běžného zločince neprávem povýšeného na mučedníka”". Podle režimem neuznávané, nicméně většinou tolerované "Komise pro lidská práva a národní smíření" vláda nechala po Zapatově smrti pozatýkat 115 opozičních aktivistů a příznivců zemřelého, přičemž je ponechala zatčené tak dlouho, aby se nemohli zúčastnit jeho pohřbu.  Zapata byl po 38 letech prvním opozičním aktivistou, který na Kubě v důsledku hladovky zemřel. Naposled se tak stalo v roce 1972, kdy kvůli hladovce zemřel básník a disident Pedro Luis Boitel.

Orlando Zapata Tamayo (15. května 1967, Santiago de Cuba, Kuba – 23. února 2010, Havana, Kuba) byl kubánský dělník a politický aktivista, vězněný za své kritické názory na vládnoucí komunistický režim. V prosinci 2009 zahájil hladovku, v jejímž důsledku po 85 dnech zemřel. Jeho smrt vzbudila mezinárodní pozornost a vedla ke zhoršení vztahů mezi Kubou a Evropskou unií i k ostré kritice ze strany Spojených států, které vyzvaly Kubu k propuštění všech politických vězňů.

Orlando Zapata Tamayo (May 15, 1967 – February 23, 2010) was a Cuban mason, plumber, and political activist and prisoner who died after fasting for more than 80 days. His death received international attention, and was viewed as a significant setback in Cuba's relationship with the U.S. and the EU.


Předvolební situace.

Rok 2006.

Předcházející parlamentní volby v roce 2006 provázela masivní kampaň. Obě nejsilnější strany, levicová MSZP a pravicový Fidesz-MPS, si dělaly velké naděje na vítězství. Možná právě zatajování informací o skutečném stavu ekonomiky a hospodářství ze strany MSZP přispělo k jejímu vítězství. V premiérském křesle tak i nadále zůstal, v té době ještě populární, Ferenc Gyurcsány.  Dne 17. září 2006 v odpoledních hodinách odvysílal Maďarský rozhlas úplný záznam z neveřejného povolebního projevu Ference Gyurcsánye k poslancům své strany, na níž emotivně a vulgárně přiznává, že v zájmu volebního úspěchu lhal o skutečném stavu ekonomiky, a že se Maďarsko podařilo udržet nad vodou jen díky boží prozřetelnosti, spoustě peněz ve světovém hospodářství a stovkám podvodů. Okamžitou reakcí se staly stotisícové protivládní demonstrace po celé zemi. Všichni požadovali Gyurcsányho rezignaci. Ten však ve své funkci zůstal. Jeho vláda se okamžitě stala značně nepopulární a preference MSZP začaly prudce klesat.

Vládní krize.

Premiér Ferenc Gyurcsány byl v čele nepopulární vlády, která zemi značně zadlužila. V roce 2008 se navíc z vládní koalice odloučil SZDSZ. To už byl krůček k vládní krizi. Ta vypukla na jaře 2009, kdy předseda vlády oznámil svou rezignaci a odchod z vedení strany. Prezident republiky László Sólyom a opoziční strany požadovaly vypsání předčasných voleb. K tomu však nedošlo a byla vytvořena úřednická vláda, v jejímž čele stanul nestraník Gordon Bajnai. Jeho vláda by měla zemi vést do termínu těchto voleb (2010) a hlavně ji dostat z hospodářské krize, která Maďarsko skutečně silně zasáhla. I přesto, že premiér Bajnai vytvořil úsporný balíček a sám bral výplatu pouze jeden forint měsíčně, Maďaři jeho vládě příliš nevěřili.  Od roku 2006 je tedy maďarská pravice na velkém vzestupu. Sám předseda nejsilnější opoziční strany Fidesz Viktor Orbán se už v květnu 2009 cítil být příštím maďarským premiérem. Naopak popularita MSZP se tehdy pohybovala na historicky nejhorší úrovni od samotného vzniku strany.

Volby do EP 2009.

Růst popularity pravicových stran se projevil již během voleb do Evropského parlamentu 2009, kdy Fidesz (v koalici s KDNP) získal 14 mandátů, zatímco levicová MSZP jen 4 mandáty. Do parlamentu se také dostala krajně pravicová strana Jobbik se ziskem 3 mandátů. Konzervativní MDF obhájilo svůj 1 mandát.

Kandidátky a seznamy.

Registrace kandidující stran.

Strany zaregistrované u Országos Választási Bizottság (Celostátní volební výbor) pro parlamentní volby 2010. V první závorce je uvedena zkratka strany, ve druhé datum její registrace:

Počet jednotlivých kandidátů.

Termín pro doporučení jednotlivých kandidátů byl 19. březen 2010. Registrace kandidáta v jednomandátovém obvodu je podmíněna shromážděním 750 podpisů. Strany doporučující své kandidáty voličům: Fidesz, MSZP, Jobbik, LMP

Republikové kandidátky.

Republikové kandidátky stran:

Volební výsledky.

Parlamentní volby 2010 vyhrála pravicová strana Fidesz – Magyar Polgári Szövetség, kterou vedl Viktor Orbán. Tato strana ovšem nastoupila do voleb spolu se stranou KDNP. Se ziskem 263 mandátů porazilo toto spojenectví levicovou Magyar Szocialista Párt, která v zemi vládla po dvě uplynulá volební období (osm let), ale v těchto volbách získala jen 59 mandátů, přičemž v předchozích volbách jich měla 190. Na třetím místě byla se ziskem 47 mandátů krajně pravicová strana Jobbik Magyarországért Mozgalom. Čtvrtá skončila nově vzniklá Zelená strana Lehet Más a Politika, která dostala 16 mandátů. Poslední mandát obsadil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.  Dvě tradiční politické strany po 20. letech parlament opustily. Jednalo se o konzervativní MDF a liberální SZDSZ. Paradoxně ve volbách 1990 to byly dvě nejsilnější politické strany v zemi.

Výsledky v jednomandátových obvodech.

V jednomandátových obvodech se většinovým systémem rozděluje 176 mandátů z celkového počtu 386. V případě, že některý kandidát získá již v prvním kole více jak 50 % hlasů, tak vyhrává a druhé kolo se v daném obvodu již nekoná. Pokud žádný z kandidátů nezíská nadpoloviční většinu, koná se druhé kolo voleb, v němž zvítězí kandidát s nejvyšším počtem hlasů.  Již v prvním kole voleb, které se konalo 11. dubna 2010, získalo 119 kandidátů Fidesz-KDNP nadpoloviční většinu hlasů. Ve zbývajících 56 obvodech byli rovněž nejúspěšnější kandidáti Fidesz-KDNP, ale se ziskem nižším než 50 %. Pouze v jednom budapešťském obvodu vedl kandidát levicové MSZP.  Ve druhém kole, které se konalo 25. dubna 2010 v 56 obvodech, zvítězilo 53 kandidátů Fidesz-KDNP. V Budapešti vyhráli dva kandidáti MSZP (Tibor Szanyi a József Tóth). V jednom obvodu v župě Borsod-Abaúj-Zemplén zvítězil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.

Politické důsledky.

Společně kandidující strany Fidesz a KDNP získaly ve volbách ústavní dvoutřetinovou většinu a měly tak otevřenou cestu ke změnám ústavních zákonů. Novým maďarským premiérem se tak stal Viktor Orbán.  V reakci na nedostatečný výsledek odstoupila hned po prvním kole Ibolya Dávid z funkce předsedkyně MDF. Stejně tak po druhém kole odstoupila Ildikó Lendvai z funkce předsedkyně MSZP.  První zasedání nového parlamentu proběhlo 14. května 2010. Novým předsedou parlamentu byl zvolen Pál Schmitt (Fidesz).

Parlamentní volby v Maďarsku v roce 2010 byly šesté svobodné volby Maďarské republiky od pádu komunismu v roce 1989. Prezident republiky László Sólyom vypsal první kolo voleb na 11. dubna, druhé kolo na 25. dubna 2010.

Parliamentary elections were held in Hungary on 11 and 25 April 2010 to choose MPs for the National Assembly. They were the sixth free elections since the end of communist era. 386 members of parliament were elected in a combined system of party lists and electoral constituencies. The electoral law does not allow all adult citizens to stand for being elected unless they can validate 500 signatures of other citizens supporting their candidacy.