William Frederick, Prince of Nassau-Dietz

Rodina.

Vilém Fridrich byl druhým synem Arnošta Kazimíra I. a jeho manželky Žofie Hedviky Brunšvicko-Lüneburské. Jeho dědečkem byl Jan VI. Nasavsko-Dillburský, příbuzný Viléma I. "Tichého". Když Jan v roce 1606 zemřel, rozdělil své dědictví mezi svých pět synů, mezi nimiž byl i Vilémův otec Arnošt Kazimír. Ten obdržel titul nasavsko-dietzského hraběte, jeho bratr Vilém Ludvík pak získal Frísko, Drentsko, a Groningen. Po Arnoštově smrti zdědil Vilém Fridrich jeho titul a po smrti bezdětného strýce Viléma Ludvíka i jeho tituly a vlastnictví. Díky tomu se tedy Vilém Fridrich stal místodržitelem uvedených oblastí a nasavsko-dietzským hrabětem.  Dne 2. května 1652 si vzal Albertinu Anežku, pátou dceru oranžského knížete Frederika Hendrika. Měli spolu tři děti:

Život.

Jakožto druhorozený syn se nepředpokládalo, že by Vilém Frederik mohl následovat svého otce jako státník nebo vojenský velitel. Místo toho vystudoval Leidenskou univerzitu. I přesto se ale po studiích rozhodl pokračoval spíše jako voják. V armádě Nizozemské republiky spolupracoval se svým bratrem, ten ale zemřel při dobývání města Hulstu roku 1640. Zemřel svobodný a bezdětný a proto Vilém Fridrich zdědil i jeho tituly. Nicméně většina titulů, které v té době Vilém Fridrich vlastnil, byly nedědičné. V té době ještě nebyl ani místodržitel většiny provincií, ty získal až po tom, co zemřel Frederik Hendrik a po něm i jeho dědic Vilém II.  Ještě za života Viléma II. hrál důležitou roli v pokusu o státní převrat. Vilém II. totiž vyslal svého bratrance, právě Viléma Frederika Nasavsko-Dietzského, s armádou čítající 10 000 mužů proti Amsterdamu. Tažení se však nezdařilo kvůli nepřízni počasí. Vilém II. ale po krátké vládě zemřel na neštovice a po jeho smrti mohl Vilém Fridrich krom místodržitelského úřadu získat i celé Holandsko, Zeeland nebo Utrecht. V tom mu ale zabránil pohrobek (budoucí Vilém III. Oranžský), narozený týden po smrti svého otce Viléma II. Vilém Fridrich se proto stal místodržitelem jen několika provincií do doby, než budoucí princ dospěje. Když byl již Vilém III. dostatečně starý, začal se s Vilémem Fridrichem přít o titul oranžského knížete.  Vilém III. a Vilém Fridrich se přeli především kvůli „smyčce“, která se vyskytla v závěti Frederika Hendrika. Ten totiž do své závěti uvedl, že v případě vymření mužských potomků získá titul oranžského knížete jeho nejstarší dcera Luisa Henrietta. To byl případ Viléma III., který byl bezdětný. Ale ani Luisa neměla vhodného dědice. V tomto sporu hrála významnou roli i skutečnost, že žena Viléma Fridricha byla teprve pátou dcerou Frederika Hendrika a byli oddáni až po jeho smrti. Nakonec titul ale získal Vilém III.  Později se Vilém Fridrich kvůli svým velkým ambicím snažil státi místodržitelem více provincií, královská větev jej ale přísně kontrolovala. Jeho velké ambice mu ale pomohly k získání titulu říšský kníže v roce 1652 a podílu na hlasu v radě říšských knížat říšského sněmu (o hlas se dělil s knížetem z Nasavska-Hadamaru) v roce 1654. To mu poskytlo větší prestiž.  Dne 31. října 1664 zemřel při nehodě s pistolí, která nečekaně vystřelila. Bylo mu 51 let a jeho manželka jej ještě jedenáct let přežila. Jeho dědicem se měl stát tehdy sedmiletý Jindřich II. Kazimír a tak se i stalo. Šlechta dodržela slovo a souhlasila s tím, že prozatím bude regentkou zemí Albertina Agnes a pak se jím stane Jindřich Kazimír.

Vilém Fridrich Nasavsko-Dietzský (7. srpna 1613, Arnhem - 31. října 1664, Leeuwarden) byl hrabě (od r. 1652 říšský kníže) Nasavsko-Dietzský a místodržitel Fríska, Drentska a Groningenu.

William Frederick (; Arnhem 7 August 1613 – Leeuwarden 31 October 1664), Count (from 1654 Imperial Prince) of Nassau-Dietz, Stadtholder of Friesland, Groningen and Drenthe.


Rané dějiny.

Když na Iberský poloostrov přišli Arabové, existovalo na území pozdějšího města Granady již osídlení, tvořené dvěma osadami: Iliberis (Elvira),na území dnešní ho Albaicínu a Alcazaby, a Garnata na protějším vrchu, která byla spíše čtvrtí Iliberis. Arabové nazvali místo Garnat Al-Jahúd ( اليهود, Granada Židů).  V roce 711 se Iliberis zmocnil berberský náčelník Tárik ("Tariq," طارق ) s pomocí Židů. O dva roky později ovládl Abd al-Aziz po vzpouře natrvalo celé území. Roku 740 vypuklo další berberské povstání, které se rozšířilo po celém poloostrově. K jeho porážce byla povolána syrská vojska. Syřané však byli poraženi.  Za nezávislého Córdobského emirátu (v roce 756) bychom už našli arabské osídlení ve dvou sídelních centrech: v Albaicínu a v Alhambře („Červená“, الحمرا ء ). Rok po smrti Al Mansúra (Almansor, المنصور ) v roce 1010 již zde bylo město, známé jako Garnata, které však bylo zničeno občanskou válkou. Pravidelné boje propukaly vždy, když se měnil panovník.

Dějiny Granadské říše.

První království (Taifa) Ziridů.

Roku 1013 přišla ze severní Afriky dynastie Ziri, kterou založil Zawi ibn Ziri, zmocnila se Garnaty a založila zde nezávislé království (Taifa), které trvalo až do jejího vymření roku 1090; od tohoto okamžiku zde vládli Almorávidé ( المُرَابطون ),a ač přetrvávaly vnitřní boje, město se rozvíjelo, krásnělo a budovalo veřejné stavby. Protože vnitřní i vnější boje neměly konce, požádali místodržící roku 1146 o pomoc nový lid ze severu Afriky: Almohády.  Po roce 1212, kdy došlo k bitvě u Las Navas de Tolosa, se ve všech královstvích dnešní Andalusie ("Taifas") rozšířila anarchie. Povstání Ibn Huda u Murcie a jeho rozšíření po celé Andalusii vedlo ke zhroucení režimu Almohadské říše. Ibn Hud nebyl schopen ubránit zemi před Kastilií a Leonem. 1230 a 1231 utrpěl mnohé porážky a musel začít platit křesťanům tribut.

Nasrovská říše.

Nasrovský emirát Granada se konsolidoval v roce 1232 po porážce Arabů u Las Navas von Tolosa. Byl to poslední islámský stát na poloostrově a přetrval do roku 1492. Nemáme mnoho údajů o jeho státní organizaci a institucích, ale v zásadě byly zřejmě stejné jako se vyvinuly u Córdobského chalifátu: vezírové, kadíové (sudí), daňoví výběrčí atp., malik (panovník) jako zákonodárce s absolutní mocí, neexistovala šlechta, takže se panovníkovi nemohl nikdo stavět na účinný odpor.  Emirát Granada a dynastie Nasrovců pocházejí od osoby Muhammada Júsufa ben Nasri „Alhamara“, který se roku 1232 prohlásil sultánem. Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri byl za sultána uznán oligarchy z Guadixu, Bazy, Jaénu, Málagy a Almeríe. Roku 1234 se prohlásil vazalem Córdoby, ale roku 1236 dobyl Córdobu Ferdinand III. a Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri se zmocnil vlády v Granadě jakožto Muhammad I. 1236 se poddal jako vazal Ferdinandu III., což mu zaručilo další nezávislost. Roku 1238 vstoupil Muhammad ibn Nazar (nebo Nasr, zvaný al-Hamar „Rudý“, الحمر, protože měl zrzavý vous) do Granady Elvirskou branou, aby obsadil Palác s větrným kohoutem (starou Alhambru). Založil vlastní dynastii (23 granadských emírů) a stal se obnovitelem emirátu Granada. Ale roku 1246 se Ferdinand III. zmocnil Jaénu, aby si zajistil možnost dobýt údolí Guadalquiviru. Muhammad I. musel složit hold a Ferdinanda III. uznat za pána. Zajistil si tak 20 let míru a udržel si vládu. Emirát tak přežil i přes územní ztráty až do roku 1492. Monarchie byla zachována díky ústupkům křesťanům a díky smlouvám s Maghrebem (dnešní Maroko). Muhammadovi I. svědčila strategicky výhodná poloha jeho říše. Přesto bývalo její území stále přelidněné, což na jedné straně neslo problémy, na druhé straně možnosti hospodářského rozvoje.  Za Muhammada II. al-Faqiha (1272–1302) začali Marínovci z Maroka posílat do Andalusie vojska, takže Nasrovci museli Marínovce uznat za své vrchní pány. Až roku 1340 byli Maročané rozhodně poraženi Kastilií v bitvě na Río Salado a museli se stáhnout do Afriky. Zároveň však od nich nemohla Granada očekávat ani žádnou další podporu. Hospodářsky upadala Granada do závislosti na Aragonii a Janovu, které kontrolovaly zahraniční obchod emirátu přes přístavy v Almerii a Malaze. 1305/06 se zmocnila Granada severoafrického přístavu Ceuta, a ovládla tak Gibraltarskou úžinu, což však vedlo ke spojenectví marockých Marínovců s křesťanskými hispánskými královstvími. Roku 1309 dobylo království Fès, díky aragonské pomoci, Ceutu zpět.

Vrchol.

Největší kulturní a hospodářský rozkvět zažila Granada za vlády Júsufa I. (1333–1354) a Muhammada V. (1354–1359). V té době opět Granada ovládla Gibraltarskou úžinu a ve městě Granadě se intenzivně stavělo – v Alhambře bylo postaveno několik paláců, mezi jinými Lví dvůr. Roku 1384 odtrhl Emirát Granada Ceutu od království Fès, které jej však za tři roky dobylo zpět.

Úpadek a pád.

Následující období bylo poznamenáno trvalými dynastickými boji mezi dědici. Existence emirátu v podstatě závisela na libovůli krále kastilského a na vyvážených vztazích Aragonií.  V 15. století začal úpadek emirátu, v němž bojovalo o moc několik rodin. Granada ztrácela na územní rozloze. Roku 1462 ztratila trvale Gibraltar. Říše se na čas vzpamatovala za vlády Abu l-Hasana Aliho (1464–1482), ale nakonec získala Kastilie po spojení s Aragonií roku 1479 drtivou převahu. Válka o Granadu, vedená z křesťanské strany Ferdinandem V. Aragonským a Isabelou I. Kastilskou, začala roku 1482 a skončila v důsledku obtížných geografických podmínek až roku 1492. 1485 začalo sjednocené Španělsko se systematickým dobýváním emirátu, zatímco muslimové vyčerpávali své síly v občanské válce. Granada musela 1492 kapitulovat. To znamenalo konec muslimské státnosti na Iberském poloostrově.  Díky obratnosti svých panovníků počínaje Muhammadem I. (1237–1273) a konče Muhammadem XII. „Boabdilem“ (Abu Abdalláh, 1482–1483 a 1486–1492) se udržel emirát Granada déle než 250 let.

Území a hranice.

Emirát Granada zabíral část dnešní provincie Jaén, část dnešní provincie Sevilla, dnešní provincie Córdoba, Cádiz, Almería, Málaga a Granada, ale až do 15. století se zmenšoval až na rozsah dnešních provincií Granada, Almería a Málaga. Město Granada se stalo jednou z nejvýznamnějších metropolí Evropy a mělo kolem 50 tis. obyvatel. Albaicín obývali řemeslníci a rovinaté části na jihu, kde žili ostatní, měl rozsáhlé živnosti, byly zde celnice i medresa (, المدرس, škola koránu).  Od roku 1492 tvořilo království Granada součást Kastilské koruny. V kapitulační smlouvě byla sice muslimům zajištěna náboženská svoboda, ale i přesto se politické, hospodářské a náboženské špičky vystěhovaly do Afriky. Ostatní, částečně ke konverzi přinucení muslimové, zvaní Morisky, byli po povstáních v Granadě (1499 a 1569–1571) ze Španělska vyhnáni (1609, 1611).

Označení.

V době vlády Nasrovců nazývali křesťanští kronikáři Granadu královstvím, protože Španělé považovali titul emíra za rovný královskému. Oficiální se toto označení stalo až po roce 1492 („Reino de Granada“) po připojení ke Kastilii. Vládci Granady užívali různé tituly. První panovník Muhammad I. ibn Nasr se roku 1232 prohlásil sultánem, ale musel časem uznat suverenitu Kastilie. Většina arabských vládců Granadu užívali dle arabských zdrojů titul emíra.

Emirát Granada (arabsky إمارة غرناطة, transkripce "Imārat Ġarnāṭa"), případně Granadský emirát, známý také jako království Granada nebo sultanát Granada, byl v letech 1238–1492 posledním existujícím muslimským státem Andalusie (hlavním městem byla Granada). Založila jej a vládla mu dynastie Nasrovců. Posledním panovníkem byl Muhammad XII. „Boabdil“, jehož zbavila 2. ledna 1492 trůnu Katolická Veličenstva.

The Emirate of Granada (, trans. "Imārat Ġarnāṭah"), also known as the Nasrid Kingdom of Granada (), was an Islamic realm in southern Iberia during the Late Middle Ages. It was the last independent Muslim state in Western Europe.


Klubová kariéra.

V mládí hrál za Standard Lutych, klub ze svého rodného města. Z Belgie odešel do Francie a zahájil svou profesionální kariéru v týmu Lille OSC. Soutěžní premiéru absolvoval 16. srpna 2004 v utkání Poháru UEFA proti irskému celku Shelbourne FC.  Poté následoval transfer za 4 miliony € do jiného francouzského klubu AS Saint-Étienne.

Olympiakos Pireus.

V červnu 2010 odešel na roční hostování do řeckého popředního klubu Olympiakos Pireus. Hostování se v další sezóně 2011/12 změnilo v přestup. Debutoval ve druhém kvalifikačním kole Evropské ligy proti albánskému mužstvu KS Besa Kavajë (výhra 5:0). Sezóna byla úspěšná, Olympiakos získal řecký ligový titul a Mirallas se stal se 14 ligovými góly nejlepším střelcem klubu. V lize jej v počtu nastřílených branek předčil pouze Djibril Cissé z Panathinaikosu. Následující sezónu 2011/12 vylepšil svou bilanci na 20 gólů ve 25 zápasech, díky čemuž se stal nejlepším kanonýrem řecké ligy. Olympiakos obhájil ligový titul a navíc získal prvenství v řeckém poháru.

Everton FC.

19. srpna 2012 přestoupil do anglického celku Everton FC za 6 milionů £. Zde podepsal čtyřletou smlouvu a dostal dres s číslem 11. Setkal se tady mj. se svým reprezentačním spoluhráčem Marouane Fellainim. Poprvé zasáhl v dresu anglického klubu do zápasu 25. srpna proti domácí Aston Ville, šel na hřiště v 70. minutě a dokonce vstřelil hlavou gól, ten však nebyl uznán pro ofsajd. Everton přesto zvítězil 3:1. Poprvé vstřelil regulérní góly 29. srpna proti týmu Leyton Orient FC při výhře 5:0 v anglickém ligovém poháru, zaznamenal dvě branky. V Barclays Premier League vsítil první gól 22. září 2012 v zápase s domácí Swansea City. Ve 43. minutě zvyšoval na průběžných 2:0, střetnutí nakonec skončilo vítězstvím liverpoolského klubu 3:0.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Mirallas působil v téměř všech mládežnických reprezentacích Belgie. S výběrem do 19 let se probil na Mistrovství Evropy U19 2006 konané v Polsku. Belgie po výhře 4:2 nad Českou republikou (Mirallas dal jeden gól) a prohrách 1:4 s Polskem a 1:4 s Rakouskem obsadila se 3 body poslední čtvrté místo v základní skupině A.  S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 v roce 2007 v Nizozemsku, kde Belgie postoupila s 5 body ze základní skupiny A ze druhého místa za Nizozemskem. Mirallas vstřelil po jednom góle v utkání proti Izraeli (výhra 1:0) a Nizozemsku (remíza 2:2). Ve vyřazovací části pak Belgie prohrála v semifinále se Srbskem 0:2.  Na Letních olympijských hrách 2000 v Číně postoupil s belgickým výběrem do 23 let dostal do zápasu o 3. místo. V základní skupině C hrála Belgie postupně s Brazílií (prohra 0:1), Čínou (výhra 2:0, Mirallas vstřelil v 80. minutě druhý gól) a Novým Zélandem (výhra 1:0). Ve čtvrtfinále si Belgie poradila s Itálií 3:2 a Kevin skóroval v závěru prvního poločasu. V semifinále turnaje přišla porážka s Nigérií 1:4 a v souboji o třetí místo opět prohra znovu s Brazílií 0:3.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 22. srpna 2007 v kvalifikačním utkání proti Srbsku. Belgický národní tým vyhrál 3:2 a Mirallas se na vítězství podílel jedním gólem.  Zúčastnil se kvalifikace na Euro 2008, během níž vstřelil dva góly (svůj premiérový 22. srpna 2007 proti Srbsku a 12. září 2007 proti Kazachstánu). Belgie skončila s 18 body na konečném 5. místě kvalifikační skupiny A a na evropský šampionát nepostoupila.  Hrál i v kvalifikaci na Euro 2012 (objevil se např. 25. března 2011 v utkání s domácím Rakouskem), ale Belgie nakonec nedosáhla ani na druhou příčku zajišťující buď přímý postup na šampionát nebo baráž. S 15 dosaženými body zaostala o 2 body za druhým Tureckem. Kevin v tomto kvalifikačním cyklu gól nevstřelil.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách v přátelském utkání proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. Mirallas odehrál první poločas. 12. října 2012 vstřelil gól v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Srbsku, přispěl tak k vítězství 3:0 belgického národního týmu. Absolvoval domácí kvalifikační zápas 26. března proti Makedonii, Belgie zvítězila 1:0 a udržela si první místo na čele tabulky před Chorvatskem. Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Kevin Antonio Joel Gislain Mirallas y Castillo (* 5. října 1987, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník či útočník, zároveň reprezentant, který od roku 2012 působí v anglickém klubu Everton. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Kevin Antonio Joel Gislain Mirallas y Castillo (born 5 October 1987), more commonly known as Kevin Mirallas (), is a Belgian professional footballer who plays as a winger for Royal Antwerp and the Belgium national team.


Výskyt a charakteristika.

V současnosti je mezi bezodtoké oblasti počítáno přibližně 32 mil. km2, což je 21,5 % z celkové zemské rozlohy souše. Nacházejí se zejména v suchých centrálních částech kontinentů, hlavně kolem obratníků. Nejrozsáhlejší souvislou bezodtokou oblastí na světě je centrální Eurasie, další se vyskytují na Sahaře, na Arabském poloostrově, v centrální Austrálii, v oblasti pouště Kalahari, ve Velké pánvi a ve středních Andách. (V jistém smyslu jsou bezodtoké také zaledněné oblasti (drtivá většina Antarktidy a Grónska), nemající povrchový odtok.)  Zdaleka největší „bezodtokou“ řekou je Volha, odvodňující značnou část Ruska a ústící do Kaspického moře. Další významné toky bezodtokých oblastí jsou Ural, Těrek, Kura, Emba (vše též do Kaspického moře), Amudarja, Syrdarja (obě do Aralského jezera), Tarim (do jezera Lobnor nebo Karakošun), Okavango (do stejnojmenných bažin), Šari, Komaduru-Jobe (obě do jezera Čad), Medvědí řeka (do Velkého Solného jezera), Humboldtova řeka (do Humboldtova jezera), Jordán (do Mrtvého moře) nebo Desaguadero (do jezera Poopó).  Bezodtoké oblasti patří vlivem své obecné suchosti a odlehlosti od moře k málo (až nejméně) zalidněným, periferním částem světa; výjimkou je především povodí Volhy, které má mírné klima a vláhy relativní dostatek.  V aridních oblastech při přílišném výparu dochází ke zvyšování salinity jezerních vod, ve kterých se postupně začínají tvořit solné útvary, jako například travertiny, pisoidy a solná krusta. Takováto bezodtoká jezera se nazývají playas. V některých oblastech se playas ekonomicky využívají pro těžbu přírodní soli vzniklé odpařováním.

Environmentální hrozby.

Plocha bezodtokých oblastí se vinou desertifikace ve světě zvětšuje. Jde především o oblast subsaharské Afriky, kde se tento jev projevuje velmi nápadně. Další problémovou oblastí je Aralské jezero, jehož přítoky Syrdarja a Amudarja jsou podél svých toků masivně využívány na zemědělské zavlažování, což má za následek výrazné snížení (až vymizení) přítoku do jezera a jeho vysychání.

Bezodtoká oblast je území na zemském povrchu, které buď není odvodňováno vůbec (bezvodá oblast, např. poušť), nebo sice je odvodňováno, ale voda neodtéká do žádného moře, které by bylo částí světového oceánu. Dá se definovat i jako území nepatřící k úmoří žádného oceánu.

An endorheic basin (also endoreic basin or endorreic basin) is a limited drainage basin that normally retains water and allows no outflow to other external bodies of water, such as rivers or oceans, but converges instead into lakes or swamps, permanent or seasonal, that equilibrate through evaporation. Such a basin may also be referred to as a closed or terminal basin or as an internal drainage system or interior drainage basin.


Život.

Haakon se stal knížetem po smrti svého otce, který zemřel rukou mužů krále Haralda II. v roce 961. Král Harald byl sám zabit v Dánsku v roce 970, přičiněním Haakona Sigurdssona, který se stal spojencem dánského krále Haralda Modrozuba. Mezi jarlem Haakonem a Haraldovými bratry vypukla občanská válka, ale vítězem byl Haakon.  Haakon vládl Norsku jako vazal Haralda Modrozuba, ale ve skutečnosti byl nezávislým vládcem. Byl nábožensky založen a velmi lpěl na starých severských bozích. Když se mu Harald Modrozub pokusil vnutit křesťanství, porušil svou věrnost Dánsku. Následná dánská invaze byla odražena v bitvě u Hjørungavåg v roce 986.  V roce 995 do Norska vrátil jeden z potomků krále Haralda Krásnovlasého Olaf Tryggvasson. Haakon rychle ztratil veškerou podporu a oblibu u lidu. Nakonec byl zabit svým přítelem a sluhou Tormodem Karkem. Tormod sám však byl za zradu svého pána popraven.  Jeho synové Eirik Håkonson a Sveinn Hákonarson se po smrti otce uchýlili pod ochranu švédského krále Olofa Skötkonunga. Po smrti Olafa Tryggvassona v bitvě u Svoldu v roce 1000 se stali regenty Norska. Jeho dcerou mohla být Aud Haakonsdottir z Lade, možná manželka švédského krále Erika Vítězného.

Oehlenschlägerova tragédie.

Život Haakona Sigurdssona se dočkal také literárního zpracování dánským básníkem Adamem Oehlenschlägerem v jeho tragédii Hakon Jarl napsané za šest týdnů v roce 1805 během jeho pobytu v Halle, po té co přečetl ságu Heimskringla od Snorriho Sturlusona. Téma je zpracováno jako konflikt mezi pohanstvím a křesťanstvím. Oehlenschlägerova hra se později stala základem pro symfonickou báseň Hakon Jarl Bedřicha Smetany.

Haakon Sigurdsson (asi 937–995) byl faktickým vládcem Norska zhruba v letech 975–995. Byl synem Sigurda Haakonssona, což byl kníže Trøndelagu, kraje ve vnitrozemí Norska.

Haakon Sigurdarson (Haakon Jarl) (, ) (c. 937 – 995) was the de facto ruler of Norway from about 975 to 995. Sometimes he is styled Hakon the Powerful ().


Život.

Marguerite Radclyffe Hall se narodila roku 1880 v Bournemouthu. Její rodiče žili odděleně, matka a nevlastní otec o ni nejevili zájem. Byla lesba a popsala se jako "vrozeně inverzní", tento termín přejala z textů Havelocka Ellise a jiných sexuologů z přelomu století. Studovala na King's College London a později v Německu.  V roce 1907 v Německu potkala Mabel Battenovou, známou amatérskou zpěvačku. Battenová (přezdívaná "Ladye") byla mnohem starší, vdaná, měla již dospělou dceru a vnoučata. Přesto se do sebe zamilovaly, když zemřel manžel Battenové, usadily se ve společné rezidenci. Battenová jí dala přezdívku John. Hall v té době konvertovala ke katolicismu. Roku 1915 se zamilovala do Uny Troubridge (1887-1963) – sestřenice Mabel Battenové, sochařky, manželky admirála Ernesta Troubridgea a matky dvou dcer. Následující rok Battenová zemřela a roku 1917 začaly Hall a Troubridge společně žít. Roku 1928 vyšla Studna osamění, která vyvolala skandál a britský soud nařídil celý náklad spálit. Po této události Hall s partnerkou odjela na několik let z Anglie. Vydala ještě několik dalších knih, ale už nikdy se nevěnovala kontroverznímu tématu lásky mezi ženami. Zemřela v Londýně po dlouhém boji s rakovinou.

Dílo.

Její první román "Nerozžatá lampa" ("The Unlit Lamp"), vypráví příběh mladé dívky Joan Ogdenové, která snila o životě v londýnském bytě se svou přítelkyní Elizabeth a studiu medicíny, ale cítila se být v pasti své manipulativní matky a citové závislosti na ní. Díky své délce se kniha špatně prodávala, proto Hall zvolila pro svůj další počin mnohem lehčí téma. Napsala velmi úspěšnou sociální komedii "The Forge". Své celé jméno používala jen pro prvotní básnické sbírky, později jej zkrátila na Radclyffe Hall. Následovaly další humorné romány "A Saturday Life" (1925), "Adam's Breed" (1926). Knihy se prodávaly dobře a měly pozitivní ohlasy literárních kritiků, získaly i mnohá literární ocenění.  Nejslavnější román Studna Osamění je i dnes v 21.století důležitou knihou nejen pro LGTB komunitu.

Studna osamění.

Nejslavnějším dílem Radclyffe Hall je "Studna osamění" ("The Well of Loneliness"), jediný z osmi románů mající otevřeně lesbické téma a první svého druhu. Vyšel v roce 1928, popisuje život maskulinní lesbičky, která se, podobně jako autorka, identifikuje slovem "inverzní". Přestože Studna osamění nemá explicitní obsah, způsobila tehdy podobné pozdvižení, jako hlavní díla J. Joyce a D. H. Lawrence. A ještě i dnes působí toto pozdvižení. Autorka, poučena výtěžky Freudovy psychoanalýzy, se pokouší vystihnout fyzickou i psychickou osamělost lesbické ženy, která je ve společnosti uznávající jen heterosexuální lásku bytostí vyvrženou, nechápanou a přinucenou skrývat své tužby. Svědomitou snahu Radclyffe Hall o pravdivé a rozumějící vypodobnění ocenil i významný sexuolog Havelock Ellis.

Radclyffe Hall (rozená Marguerite Radclyffe-Hall, 12. srpna 1880, Bournemouth – 7. října 1943, Londýn) byla anglická básnířka a spisovatelka, známá především díky svému lesbickému románu "Studna osamění", který je klasikou ve svém žánru.

Marguerite Radclyffe Hall (12 August 1880 – 7 October 1943) was an English poet and author. She is best known for the novel "The Well of Loneliness", a groundbreaking work in lesbian literature.


Životopis.

Franz Rohr se narodil jako syn císařsko královského důstojníka, kapitána a štábního ekonoma Josefa Rohra v Aradu, království Uherské, dnešní Rumunsko. Matka Rosalie Žaludová byla z Vysokého Mýta. Dědeček Josef Rohr byl truhlářem v Dlouhé Vsi u Rychnova nad Kněžnou. Franz Rohr studoval od roku 1876 teresiánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě a byl po úspěšném ukončení povolán jako poručík ke 3. galickému ulánskému (kopinickému) pluku.  Později po absolvování válečné školy byl roku 1896 povýšen na plukovníka a povolán do generálního štábu. Od roku 1909 byl Rohr generálním inspektorem vojenského vzdělávání a vojenských škol a byl v roce 1911 povýšen na generála kavalerie. O dva roky později ho jmenovali velícím generálem honvédů.  Od začátku I. světové války byl převeden jako velící pro všechny sbory v Grazu, Korutanech, Kraňsku, Innsbrucku a Voralbergu. V květnu 1915 vyhlásila Itálie válku ústředním mocnostem a Rohr byl velitelem armádní skupiny, která byla pojmenována armádní skupina Rohr. Úspěšně uhájil Korutany, protože uhájil hlavní hřeben. Jeho armádní skupina byla přejmenována na 11. armádu. V roce 1916 byl povýšen na generálplukovníka a převzal velení 1. armády od Arthura Arze von Straußenburga, kterého císař Karel I. jmenoval náčelníkem generálního štábu celé rakouské ozbrojené moci. Jeho úkolem bylo bránit s touto armádou Sedmihradsko a Bukovinu, kde v té době bránil ofensivě Kerenského.  14. dubna 1917 byl povýšen do šlechtického stavu a stal se Baronem Rohr von Denta a po vystoupení Rumunska z války byl 30. ledna 1918 císařem Karlem I. jmenován polním maršálem. Po skončení duální monarchie byl Rohr jmenován maďarským polním maršálem.  Franz baron Rohr von Denta zemřel 9. prosince 1927 ve věku 73 let v Rodaun u Vídně a je pohřben na tamějším hřbitově. Od roku 1891 byl ženat s Marií Silva von Silvas, dcerou c. a k. plukovníka von Silvas. Manželé měli dva syny, oba byli do roku 1918 námořními důstojníky.  Po Franzi baronu Rohr von Denta jsou pojmenována kasárna ve Villachu.

Franz Rohr, od roku 1917 baron Rohr von Denta, (30. října 1854 Arad, Banát, dnešní Rumunsko - 9. prosince 1927, Rodaun) byl rakouský polní maršál.

Franz Freiherr Rohr von Denta (30 October 1854 – 9 December 1927) was an Austro-Hungarian Field Marshal and field commander who served as the last commander of the Austro-Hungarian First Army.


Historie.

Historie tohoto houževnatého horského koníka se nepočítá na stovky, ale zřejmě na tisíce let. Je možné, že vznikl přímo z tarpana lesního již v některém z období pleistocénu. Jeho domovinou jsou především rumunské a ukrajinské Karpaty. Původní využití tohoto koně bylo v zemědělství a v zápřahu. Tento kůň má předky v primitivních plemenech, avšak jeho ráz mu vetkla hlavně krajina, ve které žil – Karpaty v Podkarpatské Ukrajině. Koník vyniká odolností, původně to byl divoký kůň, který pravděpodobně vznikl křížením tarpana a koně Przewalského. To dokládá úhoří pruh na hřbetu a zebrování na nohou. Avšak toto plemeno pochází ze skupiny tzv. primitivních koní.

Popis.

Někteří odborníci řadí hucula k severským plemenům poníků, jiní k tarpanovitým. Je to však zřejmě původní plemeno z východních Karpat a má tedy blízko k lesním tarpanům. Postupně se pak křížil s koňmi z okolních nížin a vzácně i s orientálními plemeny, takže se původní ráz poněkud setřel. Hucul je v průměru 136 cm vysoký (klisna menší), dlouhý 142 cm, obvod hrudi se pohybuje kolem 150 cm a holeně kolem 20 cm. Pevně stavěný koník se silnou kostrou má hrubší hlavu s rovným, vzácně klabonosým profilem na krátkém, svalnatém, dost vysoko nasazeném krku. Kohoutek je nižší, hřbet pevný. Nízko nasazený ocas je dlouhý a dost bohatý, hříva a kštice jsou husté. Nohy mají výrazné klouby, zadní bývají šavlovité. Zbarvení bylo původně šedé nebo plavé, dnes převládají hnědáci. Bílé znaky prozrazují cizí vlivy. Je dlouhověký, skromný, velmi odolný a dokonale přizpůsobený drsným horským podmínkám. Na svou velikost je neobyčejně silný, vyniká jistým krokem a obratností v terénu. Kdysi se po celý rok choval na pastvinách a přikrmoval se zřídka.

Hlavní linie.

Mezi hlavní linie huculských koní patří:  Hucul byl v 50. letech minulého století křížen také s tarpanem (dnešního typu), společně také s fjordským koněm a chladnokrevnými plemeny.

Využití.

Pod sedlem i v tahu: především vyjížďky a hipoturistika, ale i skoky, hipoterapie, voltiž, stahování dřeva, tah lehkého kočáru... Ze země se dobře učí cirkusovým kouskům (jako např. poklona). Je klidný, a proto na něm mohou jezdit a starat se o něj i malé děti. Je to rodinný kůň, silný, takže unese lehce i dospělého, má všestranné využití, velmi odolný a nenáročný, dobře chodí ve skupině (společné vyjížďky) a je přátelský. Celý rok může být chován na pastvině (jen v zimě je ho potřeba přikrmovat senem).

Chov v Česku.

Po první a druhé světové válce (zde byl velmi využíván) se ocitl na pokraji vyhynutí. Naštěstí bylo několik jedinců přivezeno z Lučiny roku 1922 do ČR, kde se jeho chov opět úspěšně rozvinul. Zbytek koupeného stáda byl prodán do Polska a Rumunska. Po roce 1970 bylo těchto koní málo, hrozilo jim zde vyhynutí. Díky nadšencům, kteří zakoupili na Slovensku čtyři klisny, získali veřejnou podporu a roku 1972 založili první "Hucul klub" v osadě Zmrzlík u Prahy, byl chov opět obnoven. O sedm let později se mohli první koně vracet do původních rodišť. I dnes žije v České republice více než polovina světové populace huculských koní.

Potrava.

Seno 6–8 kg nebo tráva 30–35 kg denně, při těžké práci i oves (1–2 kg), otruby, vitamínové a minerální doplňky, chléb, mrkev, jablka, řepa, dále by měli mít k dispozici kostku soli a 30–50 litrů vody denně.

Huculský kůň (tzv. hucul) je malé houževnaté plemeno koně, chované původně především v Karpatech. Své jméno získal podle etnika ukrajinských horalů Huculů. Patří mezi přímé potomky již vyhynulého tarpana.

The Hucul or Carpathian is a pony or small horse breed originally from the Carpathian Mountains. It has a heavy build and possesses great endurance and hardiness. The breed is also referred to as the Carpathian pony, Huculska, Hutsul, Huțul, Huțan or Huzul. The breed gets its name from the Hutsul people, who live mostly in the Carpathians in Ukraine and in Romania, but also in an area in the East Carpathian Mountains north of the river Bistritz, officially named “Huzelei”.


Život.

Narodil se jako pohrobek hraběte Roberta z manželství s Matyldou, dcerou brabantského vévody Jindřicha II. Jeho otec byl mladším synem krále a zahynul na křížové výpravě. Robert šel v otcových šlépějích, na letnice roku 1267 byl královským strýcem pasován na rytíře a již ve dvaceti letech se zúčastnil křížové výpravy do Egypta. Soudobí kronikáři nešetřili chválou na jeho chrabrost v boji.  15. srpna 1271 jej bratranec Filip III. během své královské korunovace poctil výsadou nést meč "Joyeuse" a v letech následujících stoupala Robertova hvězda výš a výš. Podílel se na pádu králova oblíbence Petra z La Brosse. V září 1282 se přesunul do Itálie, kde jeho strýc Karel utrpěl po Sicilských nešporách velkou ztrátu v podobě ostrovní části Sicilského království. Byl Karlovi nápomocen až do jeho smrti na počátku roku 1285 a poté byl jmenován do funkce regenta, protože následník trůnu byl do roku 1288 v aragonském vězení. Koncem roku 1291 byl Robert králem Filipem III. povolán zpět do vlasti.  Po návratu do Francie se opět osvědčil v královských službách. Zdá se, že v královské radě patřil k zastáncům ostré linie a ve sporu s papežem Bonifácem VIII. byl "vyznavačem královského náboženství".  Roku 1296 vedl tažení do Akvitánie, v únoru 1297 porazil Angličany u Bonnegarde. V létě téhož roku v bitvě u Furnes porazil Vlámy vedené hrabaty Vítem z Dampierre a Walramem z Jülichu. V bitvě byl vážně zraněn Robertův jediný syn a o rok později na následky zemřel. V létě 1302 byl Robert jmenován velitelem nového tažení do vzpurných Flander, kde v bitvě u Courtrai našel svou smrt.  Byl pohřben v cisterciáckém klášteře Maubuisson a zřejmě dcera Mahaut byla objednavatelkou jeho dřevěné jezdecké sochy, která stála v bazilice Notre Dame v Boulogne-sur-Mer, významném poutním místě té doby. Roku 1309 poskytla finanční dar, aby byla u otcova památníku pravidelně sloužena mše a rozsvěceny svíce.

Robert II. z Artois ( "Robert II d'Artois", 1250 – 11. července 1302, Kortrijk) byl hrabě z Artois, regent neapolského království a vášnivý milovník turnajového klání..

Robert II (September 1250 – 11 July 1302) was the Count of Artois, the posthumous son and heir of Robert I and Matilda of Brabant. He was a nephew of Louis IX of France. He died at the Battle of the Golden Spurs.


Historie.

Léta 1917–1928.

Lewis a Chance Vought, který byl dříve hlavním inženýrem u Wright Company bratří Wrightů, svou společnost "Lewis and Vought Corporation" založili v roce 1917. Když v roce 1922 Lewis odešel do důchodu, změnila se společnost na "Chance Vought Corporation". Firma sídlila v New Yorku v Queensu.  Chance Vought zemřel v roce 1930, ale do té doby vytvořil řadu stíhacích, cvičných, průzkumných letounů a létajících člunů. Cvičný letoun Vought VE-7 se zapsal historie tím, že v roce 1922 vzlétl z paluby americké letadlové lodě USS Langley a stal se tak prvním americkým palubním letounem. Vought se tehdy více zaměřil na palubní letouny a tak brzy vznikl palubní stíhač Vought VE-11 a průzkumný letoun Vought O2U Corsair, první nositel tradičního jména firmy.  V roce 1928 Vought ovládl holding United Aircraft and Transport Corporation, ale Vought byl v jeho rámci zachován jako samostatná divize (podobně jako divize Boeing, Pratt & Whitney, Sikorsky a Stearman).

Léta 1930–1960.

I průběhu světové hospodářské krize Vought pokračoval ve stavbě letadel. Po smrti svého zakladatele se ale společnost přestěhovala do "East Hartfordu" v Connecticutu. V roce 1934 byl holding "United Aircraft and Transportation Corp." zákonem donucen rozdělit se na několik společností. Vznikl tak samostatný Boeing, aerolinie United Airlines a samotná "United Aircraft Corp.", ve které zůstal i Vought. V roce 1939 se Vought přesunul do "Stratfordu" ve státě Connecticut, kde už v té době sídlila divize Sikorsky a obě firmy zde byly sloučeny do společnosti "Vought-Sikorsky Aircraft" (v roce 1942 se ale opět osamostatnil).  Ze strojů vyvinutých ve třicátých letech se tři dočkaly nasazení ve druhé světové válce. Prvním byl střemhlavý bombardér Vought SB2U Vindicator, který byl v době vstupu USA do války už poněkud zastaralý. Dále šlo o hydroplán Vought OS2U Kingfisher, stavěný ve velkých sériích a používaný jak v US Navy, tak v britském námořnictvu.  V roce 1938 začal pod vedením hlavního konstruktéra Rexe Bisela vývoj prototypu "XF4U", ze kterého později vznikl slavný stíhací letoun Vought F4U Corsair. K prvnímu letu stroje došlo v roce 1940 a během války byl vyráběn ve velkých sériích. F4U byl vyráběn až do roku 1952 a na jeho výrobě se podílela řada dalších firem, jako například Goodyear a Brewster.  V roce 1949 se firma opět přestěhovala. Velení US Navy totiž došlo k závěru, že je příliš riskantní mít oba své hlavní letecké výrobce soustředěné na východním pobřeží USA. Celý Vought se tedy s celkem 1 300 zaměstnanci a 27 miliony liber materiálu přestěhoval do texaského Dallasu, kde převzal továrnu původně vlastněnou společností North American. Ve své době se jednalo o úctyhodný logistický výkon. V roce 1954 se pak Vought zcela osamostatnil na mateřském koncernu a vytvořil samostatnou společnost Chance Vought Aircraft Inc.  Společnost v té době dodávala US Navy řadu palubních stíhacích letounů, se kterými se snažila navázat na tradici úspěšného F4U Corsair. Projekt neortodoxně řešeného stíhače Vought XF5U Flying Flapjack však skončil fiaskem, konzervativněji řešený Vought F6U Pirate byl pro nízké výkony zrušen po stavbě 33 kusů a opět odvážně řešený Vought F7U Cutlass se ve službě příliš neosvědčil.  Zlom nastal až se strojem Vought F-8 Crusader, jehož vývoj začal v roce 1957. Crusader byl jedním z prvních nadzvukových stíhacích letounů US Navy a také poslední stíhací letoun US Navy, vybavený pouze kanóny (řízené střely dostaly až pozdější verze). Konstrukce Crusaderu byla natolik pokroková, že v 60. letech byl na jeho základě ještě vyvinut úspěšný palubní útočný letoun Vought A-7 Corsair II, který se uplatnil především ve vietnamské válce, ale sloužil až do války v Perském zálivu.

Léta 1960-1990.

V roce 1962 Vought koupil americký podnikatel "James Ling" a tím vznikla společnost Ling-Temco-Vought (LTV). Firma v té době pracovala rozdělená na divize "Vought Aeronautics"a "Vought Missiles and Space" a i v následujících letech prošla řadou reorganizací.Vought v té době již nevyvinul vlastní bojový letoun a fungoval začal fungovat jako subdodavatel částí letounů jiných výrobců. V roce 1992 odkoupil leteckou divizi Voughtu zbrojařský koncern Northrop společně s "Carlyle Group" (vlastnily přesně po 50% akcií), zatímco divize vyrábějící řízené střely byla prodána firmě "Loral Corporation".

Léta 1990 až po současnost.

V roce 1994 odprodal nedávno vzniklý koncern Northrop Grumman své akcie Voughtu. Od roku 2000 je Vought, přejmenovaný na Vought Aircraft Industries, Inc. zcela ve vlastnictví Carlyle Group. V současnosti je Vought i nadále především subdodavatelem jiných výrobců. Ve značné míře se podílí na stavbě typů Boeing 747, Boeing 787 a dodává komponenty i pro typy Lockheed Martin/Boeing F-22 Raptor, Lockheed Martin F-35 Lightning II a Bell/Boeing V-22 Osprey.  V roce 2003 se Vought spojil s dalším leteckým výrobcem vlastněným Carlyle Group, firmou "Aerostructures Corp.", která sídlí ve městě Nashville v Tennessee. Nashvillská pobočka Voughtu vyrábí komponenty dopravních letounů Airbus A319, Airbus A320, Airbus A330 a Airbus A340.

Vought je jméno amerického leteckého výrobce. Oficiální jméno společnosti se v minulosti často měnilo. Postupně byla pojmenována Lewis and Vought Corporation, Chance Vought, Vought Sikorsky, LTV Aerospace a Vought Aircraft Companies. Současný název společnosti je Vought Aircraft Industries.

Vought was the name of several related American aerospace firms. These have included, in the past, Lewis and Vought Corporation, Chance Vought, Vought-Sikorsky, LTV Aerospace (part of Ling-Temco-Vought), Vought Aircraft Companies, and Vought Aircraft Industries. The first incarnation of Vought was established by Chance M. Vought and Birdseye Lewis in 1917. In 1928, it was acquired by United Aircraft and Transport Corporation, which a few years later became United Aircraft Corporation; this was the first of many reorganizations and buyouts. During the 1920s and 1930s, Vought Aircraft and Chance Vought specialized in carrier-based aircraft for the United States Navy, by far its biggest customer. Chance Vought produced thousands of planes during World War II, including the F4U Corsair. Vought became independent again in 1954, and was purchased by Ling-Temco-Vought in 1961. The company designed and produced a variety of planes and missiles throughout the Cold War. Vought was sold from LTV and owned in various degrees by the Carlyle Group and Northrop Grumman in the early 1990s. It was then fully bought by Carlyle, renamed Vought Aircraft Industries, with headquarters in Dallas, Texas. In June 2010, the Carlyle Group sold Vought to the Triumph Group.


Vlastnosti.

Vzhled.

Velké změny vzhledu Google Readeru byly provedeny 28. září 2006. V interview Roberta Scobla Nick Baum, produktový manažer, uvedl, že nový vzhled je posun k vytvoření čtečky pro širokou veřejnost. Kevin Fox, designér upraveného Google Readeru, poznamenal, že původní verze byla optimální pro ty, kteří chtějí souvislý tok novinek. Nová verze umožňovala čtenářům zdroje třídit, dávat do skupin a složek, přidávat tagy nebo si zdroje označit „musím přečíst“.  Zde je několik vlastností, které Google Reader obsahoval:

Organizace.

Uživatelé se mohli přihlásit k odběru zdrojů buď vyhledávací funkcí Google Readeru nebo vložením přesné adresy RSS nebo Atom zdroje. Nové příspěvky z těchto zdrojů pak byly zobrazovány na levé straně stránky. Poté byly příspěvky řazeny podle data nebo významnosti. Položky mohly být také organizovány pomocí štítků a nebo mohly být označeny jako "Sdílené položky."

Sdílení.

Položky v Google Readeru mohly být sdíleny s dalšími uživateli internetu. Nejprve bylo možné přímo zaslat příspěvek přes e-mail nebo vytvořit jednoduchou stránku, která obsahovala všechny sdílené položky z uživatelova účtu. V prosinci 2007 změnil Google politiku sdílení a tak byly všechny položky označené uživatelem jako sdílené automaticky viditelné pro jejich Google Talk kontakty. Uživatelé tuto změnu kritizovali, protože nebyl způsob jak tuto vlastnost nevyužívat. Adresa uživatelských stránek se sdílenými položkami byla proto doplněna náhodným řetězcem, aby si mohl tyto stránky prohlížet pouze ten, kdo znal přesnou adresu.

Offline přístup.

Google Reader byla první aplikace, která používala Google Gears, rozšíření prohlížeče, které umožňuje offline přístup k online aplikacím. Uživatelům, kteří mají toto rozšíření nainstalované, se stáhlo 2000 nejnovějších položek ke čtení offline. Po znovupřipojení se k internetu se zdroje aktualizovaly. Podpora této funkce byla ukončena v roce 2010.

Mobilní přístup.

Mobilní rozhraní bylo spuštěno 18. května 2006. Aplikaci bylo možné používat na zařízeních podporujících XHTML nebo WAP 2.0. V květnu 2008 ohlásil Google verzi Google Readeru směřovanou pro uživatele iPhone.

iGoogle.

Zobrazovat zdroje z Google Readeru na iGoogle bylo možné od 4. května 2006.

Integrace ve Firefox.

Google Reader byl zařazen v rozpoznávání zdrojů Mozilla Firefox (od verze 2.0), který proto automaticky přesměrovával uživatele na obrazovku Googlu Readeru „Přidat odběr“.

Wii verze.

Google vytvořil verzi Google Readeru výhradně formátovanou pro webový prohlížeč Wii 8. května 2008.

Konkurence.

Hlavní konkurencí Google Readeru byl NewsGator Online, Rojo.com a Bloglines.

Ukončení provozu.

Google umožnil uživatelům exportovat své zdroje s pomocí Google Takeout. Velká část uživatelů se přesunula ke službě Feedly, dva týdny po oznámení ukončení jich bylo více než 3 miliony. Proti ukončení vzniklo několik petic, např. petice na Change.org nasbírala více než 150 000 podpisů.  Vývojář služby Instapaper Marco Arment vyjádřil názor, že za ukončení provozu je snaha přimět uživatele ke čtení a sdílení s pomocí Google+, což naznačuje konec éry podpory neomezených a interoperabilních webových formátů podobných RSS velkými firmami jako jsou Google, Facebook a Twitter.

Google Reader byla webová čtečka (agregátor) RSS/Atom zdrojů americké firmy Google, která byla zveřejněna 7. října 2005 v Google Labs, roku 2007 jí byl odejmut status Beta verze a 13. března 2013 bylo oznámeno ukončení jejího provozu k 1. červenci 2013. Uživatelé si cenili její jednoduchý design a zároveň jednoduchost použití. Pro syndikaci obsahu podporovala obvyklé formáty Atom a RSS. V průběhu provozu byla přidávána podpora různých zařízení, např. mobilních telefonů, do roku 2010 fungovala také funkce čtení bez připojení k Internetu.

Google Reader was an RSS/Atom feed aggregator operated by Google. It was created in early 2005 by Google engineer Chris Wetherell and launched on October 7, 2005, through Google Labs. Google Reader grew in popularity to support a number of programs which used it as a platform for serving news and information to people. Google closed Google Reader on July 1, 2013, citing declining use.


Jméno turnaje.

Turnaj se do roku 1999 jmenoval "Turnaj Hoogovens" podle nizozemské hutní společnosti. Po jejím spojení s britskou British Steel vznikla společnost Corus Group, která dala turnaji nové jméno "Corus Chess Tournament". V roce 2011 získal turnaj po novém vlastníku oceláren Tata Steel opět nové označení "Tata Steel Chess Tournament". Šachové veřejnosti je ale nejlépe známý podle jména místa konání jako "turnaj ve Wijku aan Zee". Obvykle se také tímto názvem označuje jen hlavní turnaj, i když ve skutečnosti se jedná o šachový festival s celou řadou menších turnajů nejrůznější úrovně, od profesionálních uzavřených turnajů až pro turnaje pro příchozí.

Formát.

Festival obsahuje kromě hlavního velmistrovského turnaje několik (v roce 2007 dva) další uzavřené turnaje, fungující rovněž jako kvalifikace pro superturnaj na příští rok. Dále se v průběhu hraje řada otevřených a jiných doprovodných turnajů.  Hlavní turnaj je pravidelně pořádaný systémem každý s každým, výjimkou byl rok 1993, kdy vyřazovacím pavoukem prošel k vítězství Anatolij Karpov, experiment se ale neudržel.  Jen dva hráči, kteří patřili mezi mistry světa do rozštěpení mistrovství v roce 1993, turnaj nevyhráli – Vasilij Smyslov a Bobby Fischer.

Češi ve Wijku.

Prvním Čechem v hlavním turnaji byl Čeněk Kottnauer, v roce 1947 obsadil samostatné třetí místo, turnaje se zúčastnil i v letech 1948 (dělil 8.-9. místo), 1954 (po emigraci do Velké Británie dělil 7.-8. místo) a 1962 (dělil 4.-5. místo).  Miroslav Filip v roce 1966 obsadil šesté místo se 7,5 body z 15 partií.  Nejlepšího výsledku v historii turnaje ve Wijku zaznamenal ale z Čechů Vlastimil Hort, který se v roce 1968 umístil na dělené druhé příčce (9 bodů z 15 partií), výsledek zopakoval v letech 1970 (10,5 z 15) a 1975 (10 z 15, půl bodu od vítězství), kromě toho byl ještě třetí v roce 1972 a čtvrtý v letech 1973, 1982 a 1983.  Dále se turnaje zúčastnili Lubomír Kaválek (nejlépe v barvách USA čtvrtý v roce 1970 a 1975), Jan Smejkal (třetí v roce 1975) a slovenský šachista v barvách Československa Ľubomír Ftáčnik (jedenáctý v roce 1985).  Turnaj v roce 1975 byl z českého pohledu obzvlášť úspěšný, když za Maďarem Portischem skončil o půl bodu zpět druhý Hort, třetí Smejkal ztrácel na vítěze bod a čtvrtý Kaválek (již za Spojené státy) bod a půl.  Po dvacetiletém čekání na dalšího Čecha se do soupisky turnaje vrátil v roce 2007 David Navara, zvítězil nad budoucím mistrem světa Magnusem Carlsenem a obsadil konečnou sedmou pozici. V roce 2012 skončil třináctý, když jedinou výhru zaznamenal proti vítězi turnaje Aronjanovi. Potřetí se turnaje zúčastnil v roce 2016 a skončil desátý, jedinou výhru si tentokrát připsal proti Caruanovi, který v turnaji obsadil druhou příčku, s úřadujícím mistrem světa Carlsenem remizoval.

Vítězové turnaje.

Nejúspěšnějším hráčem historie turnaje je se sedmi vítězstvími norský velmistr Magnus Carlsen.  Beverwijk: Wijk aan Zee: Corus Chess Tournament: Tata Steel Chess Tournament:

Šachový turnaj v nizozemském městě Wijk aan Zee je prestižní šachový turnaj hraný každoročně na předměstí Beverwijku. Turnaj se zde koná už od roku 1938 a již před koncem 20. století si zajistil spolu s turnajem v Linaresu a turnajem v Dortmundu pověst nejkvalitnějšího turnaje světa. Přezdívá se mu "šachový Wimbledon".

The Tata Steel Chess Tournament is an annual chess tournament held in January in Wijk aan Zee, the Netherlands. It was called the Hoogovens tournament from its creation in 1938 until the sponsor Koninklijke Hoogovens merged with British Steel to form the Corus Group in 1999, after which the tournament was called the Corus chess tournament. Corus Group became Tata Steel Europe in 2007. Despite the name changes, the series is numbered sequentially from its Hoogovens beginnings; for example, the 2011 event was referred to as the 73rd Tata Steel Chess Tournament.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal stříbro na juniorském mistrovství Evropy 1990 ve Švédsku. Za výběr do 20 let absolvoval dvě juniorská mistrovství světa - 1991 v Kanadě (stříbro) a 1992 v Německu (zlato, turnaj dohrával tým pod hlavičkou Společenství nezávislých států).  Premiéru v sovětském národním týmu si odbyl v přátelském utkání 2.11.1991 ve Frýdku-Místku proti domácímu Československu (4:2). Byl účastníkem Kanadského poháru 1991 (5. místo). Jako reprezentant SNS se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992.  Za samostatné Rusko hrál na třech mistrovství světa - 1992 v Československu (5. místo), 1996 v Rakousku (4. místo, nejlepší obránce, All star tým) a 2000 na domácí půdě (9. místo). Startoval také na Světovém poháru 1996 (semifinále). Na olympijském turnaji v Naganu 1998 získal stříbro. Naposledy reprezentoval v šesti utkáních Euro Hockey Tour 2008/2009.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Kariéra.

Žitnik je odchovancem klubu Sokol Kyjev. Za mateřský klub nastupoval v sovětské lize v letech 1989–1991. V roce 1991 přestoupil do HC CSKA Moskva, ovšem odehrál zde pouze jednu sezonu.  Od ročníku 1992/93 působil v NHL, konkrétně v Los Angeles Kings, kteří jej v roce 1991 draftovali. V únoru 1995 byl vyměněn do Buffalo Sabres. Za tento klub hrál až do roku 2004 a vysloužil si nominace do utkání hvězd NHL v letech 1999 a 2002. V ročníku 1998/99 došli Sabres do finále Stanleyova poháru. Ročník NHL 2004/05 se neodehrál kvůli stávce hráčů, Žitnik jej strávil v dresu Ak Bars Kazaň v ruské lize.  Po výluce podepsal smlouvu s New York Islanders. V průběhu sezony 2006/07 byl vyměněn do Philadelphia Flyers a ještě do konce ročníku se stěhoval do Atlanta Thrashers. Za Atlantu odehrál svou poslední sezonu v NHL 2007/08. Po ní jej Thrashers vyplatili kvůli nespokojenosti s výkony ze smlouvy.  V letech 2008–2010 hájil barvy moskevského Dynama v KHL.

Oleksij Mykolajovyč Žytnyk (ukrajinsky Олексій Миколайович Житник, * 10. října 1972 v Kyjevě), v ruštině Alexej Nikolajevič Žitnik (Алексей Николаевич Житник), je bývalý ruský hokejový obránce ukrajinského původu, který odehrál 1085 utkání v NHL.

Oleksiy Mykolaiovych "Alexei" Zhitnik (, ; born October 10, 1972) is a Ukrainian-Russian former professional ice hockey defenceman. Zhitnik has played more games in the National Hockey League (NHL) (1,085) than any other Soviet-born defenceman. He has represented the Soviet Union, CIS, and Russia internationally, and Ukraine during two NHL All-Star Games. His number, 13, has been honored by Sokil Kyiv.


Život.

Jean Malouel pocházel z umělecké rodiny v Nijmegen (vévodství Guelders) a vyučil se u svého otce Willema Maelwaela. Dílna jeho strýce Hermana Maelwaela prováděla výšivky, zbrojířské, zlatnické a malířské zakázky. Byl strýcem proslulých iluminátorů, bratrů Hermana, Jana a Paula z Limburka (Malouelova sestra Metta Maelwael se provdala za řezbáře Arnolda de Lymborch – van Limbug).  Jako malíř je poprvé uváděn roku 1382 a v letech 1396-1397 pracoval jako malíř praporců pro francouzskou královnu Isabelu Bavorskou. Roku 1397 nahradil jako dvorní malíř ("valet de chambre") Jeana de Beaumetz ve službách vévody Philipa II. v Dijonu. Pobíral vyšší plat než jeho předchůdce i než sochař Claus Sluter.  Krátce po smrti vévody Philipa (1405) se vrátil do Nijmegenu, oženil se s Heilwig van Redinchaven a usadil se s ní v Dijonu. Zde zemřel roku 1415 a zanechal vdovu se čtyřmi dětmi. Heilwig pobírala penzi od burgundského vévody a spolu s dětmi se vrátila do Nijmegen.

Dílo.

Zakázky burgundského vévody Jeanu Malouelovi zahrnovaly množství nástěnných maleb, deskové obrazy pro kartouzu v Champmol, a polychromování a zlacení "Mojžíšovy studny" Clause Slutera. Od roku 1401 pracoval jako Malouelův asistent nebo mistr v jeho dílně Herman of Cologne (možná specialista – zlatník). Burgundští vévodové rodu Valois si vybrali Champmol jako místo rodové hrobky a Filip II. zadal její sochařskou část nejprve sochaři Jean de Marville (1381) a poté Clausi Sluterovi. Alabastrové sochy po Sluterově smrti polychromoval Jean Malouel.  Z deskové malby je za Malouelovo dílo považováno tondo se Svatou Trojicí ("Velká Pieta", Louvre), dvě "Madony" (Louvre, Gemäldegalerie Berlín) a "Ukřižování s Utrpením sv. Denise", které dokončil Henri Bellechose (Louvre).  Nově muzeum Louvre zakoupilo také tzv. "Pietu se sv. Janem a dvěma anděly", rovněž připisovanou Malouelovi. Existují doklady, že Filip II., Jean a po něm i Filip III. Dobrý objednali u Malouela vlastní portréty. Zachovala se pozdější kopie portrétu Jeana Burgundského a další díla připisovaná dílně Jeana Malouela.

Jean Malouel, ve vlámštině též Johan Maelwael (* kolem 1365, Nijmegen – 1415, Dijon) byl vlámský umělec, který působil jako dvorní malíř burgundského vévody Filipa II. (Philippe le Hardi, Philip the Bold) a jeho nástupce Jeana I. Burgundského (Jean sans Peur, John the Fearless). Je považován za jednoho z hlavních představitelů stylu mezinárodní gotiky.

Jean Malouel, or Jan Maelwael in his native Dutch, ( 1365 – 1415) was a Dutch artist who was the court painter of Philip the Bold, Duke of Burgundy and his successor John the Fearless, working in the International Gothic style.


Původ.

Marie Tereza byla nejstarší dcerou neapolsko-sicilského krále Ferdinanda I. z rodu Bourbon-Obojí Sicílie (1751–1825) a jeho manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské (1752–1814) (dcera Marie Terezie).  Vyrůstala v početné rodině, do jejího sňatku se narodilo dalších 15 sourozenců, z nichž však většina zemřela v dětském věku.

Sňatek s Františkem I..

Dne 15. srpna 1790 se v Neapoli konala svatba "per procurationem" obou starších dcer krále Ferdinanda I. s jejich bratranci, syny císaře Svaté říše římské Leopolda II. a jeho manželky Marie Ludoviky. Mladí manželé byli nejbližšími příbuznými, protože nevěstina matka Marie Karolína a ženichův otec Leopold II. byli sourozenci, stejně jako nevěstin otec Ferdinand I. a ženichova matka Marie Ludovika.  Luisa Maria se provdala za toskánského velkovévodu Ferdinanda III. a Marie Tereza za rakouského arcivévodu Františka. Po náhlé smrti císaře Leopolda II. v roce 1792 se František stal novým císařem Svaté říše římské jako František II.

Císařovna.

Korunovace Františka na císaře se konala 14. července, poté se manželský pár přesunul do Prahy, kde byl 9. srpna korunován František a tři dny na to, 12. srpna 1792, proběhla korunovace české královny.  Nová císařovna si plnými doušky užívala společenského života a veselí, které jí nové postavení přinášelo, stejně jako kdysi její teta Marie Antoinetta. Pořádala večírky, divadelní představení, ve kterých sama vystupovala, a jen málo dbala rad své matky, která se dceru snažila mírnit v jejich výstřelcích.  Marie Tereza zemřela krátce po porodu své poslední dcery Amálie Terezy 13. dubna 1807.

Potomci.

Marie Tereza porodila svému muži dvanáct dětí, z nichž se sedm dožilo dospělosti. Oba synové, jak následník Ferdinand, tak jeho bratr František Karel, byli vývojově zaostalí, starší z nich navíc trpěl těžkou formou epilepsie.  Všechny ostatní přeživší děti se nevyznačovaly přílišnou inteligencí. Dnes jsou známější především dvě starší děti, francouzská císařovna Marie Luisa a rakouský císař Ferdinand V., a v Brazílii pak bývalá císařovna Marie Leopoldina.

Marie Tereza Neapolsko-Sicilská (6. červen 1772 Neapol – 13. duben 1807 Vídeň) se v roce 1790 provdala za rakouského arcivévodu Františka a o dva roky později, v roce 1792, se po jeho boku stala císařovnou Svaté říše římské, českou a uherskou královnou.

Maria Theresa of Naples and Sicily (6 June 1772 – 13 April 1807) was the last Holy Roman Empress and the first Empress of Austria by marriage to Francis II, Holy Roman Emperor. She was the eldest daughter of Ferdinand IV & III of Naples and Sicily (later Ferdinand I of the Two Sicilies) (1751–1825) and Marie Caroline of Austria (1752–1814).


Situace v Evropě.

V roce 1648 skončila ničivá třicetiletá válka. Žádná ze stran si ale nemohla připsat rozhodující vítězství. Vestfálský mír byl spíše pozoruhodnou směsicí kompromisů. Hranice se téměř neposunuly, a když už, tak jen v rámci Svaté říše římské.  Jeden výsledek však z jednání přece jen vyplynul: podpisem mírové smlouvy Habsburkové definitivně rezignovali na snahu stát se vůdčí silou v Evropě, nemluvě o snech na vytvoření univerzální evropské monarchie. Habsburské snažení nevyšlo především díky vytrvalým snahám Francie, jež vždy uzavírala spojenectví s každým, kdo byl alespoň zčásti ochoten pozvednout zbraně proti Habsburkům. Přestože na počátku třicetileté války stály nepochybně náboženské důvody, v konečné fázi války už bojovala katolická Francie (zejména zásluhou kardinála de Richelieu) spolu s protestantskými státy Dánskem, Švédskem a Nizozemskem a některými německými zeměmi, proti katolickým Habsburkům, kteří vyznávali stejnou víru, jako francouzští panovníci.  V závěrečné fázi už Habsburkové v Rakousku i Španělsku ztráceli dech. Vestfálským mírem ztratili v Německu faktickou moc. Jednotlivé státy začaly provádět svou vlastní politiku a říšský sněm se změnil ve „shromáždění ospalých a zbytečných diplomatů“. Ovšem i jedno nesporné vítězství si Habsburkové mohli připsat. Posílili svou absolutní moc ve středoevropských državách a česká nekatolická emigrace (která vlastně válku roku 1618 rozpoutala) mohla na návrat zapomenout. I veřejné mínění se postupně obrátilo k císaři, jak ukázala obrana Prahy roku 1648.  Po skončení třicetileté války museli Habsburkové opět převzít úkoly, jež před ně historie postavila už v roce 1526, a sice zastavit islámskou invazi do srdce Evropy.

Situace v Osmanské říši.

Je historickou skutečností, že křesťanská Evropa měla v první polovině 17. století obrovské štěstí. V době krvavých bojů katolíků s protestanty procházela hlubokou krizí i Osmanská říše. Po smrti Sülejmana Nádherného začalo jeho synem Selimem II. řečeným Opilec (Nástup na trůn mu zajistila jeho matka Roxelana, která odstranila Selimova staršího nevlastního a všestranně nadaného bratra Mustafu.) takzvané období vlády žen. V této době ochablo centrální vedení a za několik slabých sultánů vládly v podstatě ženy v jejich okolí, které zase popřávaly sluchu svým favoritům. V struktuře říše se začaly objevovat značné trhliny. Jen v letech vládlo celkem sedm sultánů (tedy čtyři roky na jednoho).  Teprve počátkem šedesátých let 17. století došlo k zásadním změnám. Moc přešla opět do rukou armádních velitelů. Roku 1656 se k moci dostala ctižádostivá rodina Köprülü, která na sebe brutálním postupem strhla moc, ovšem podařilo se jí obnovit autoritu státu a zajistit opět plnou kontrolu nad provinciemi. Jedním z osvědčených prostředků upevnění státní autority je orientace na válečné výboje. A tak, po dlouhé době relativního klidu, přikročili Turci opět k válečným tažením.  Již v roce 1646 začali Turci válčit s Benátkami o Krétu a roku 1669 ji obsadili. V letech obsadili Sedmihradsko a skoncovali s jeho autonomií. A všem bylo jasné, že tím Osmanská expanze nekončí.

Před bitvou.

Ve Vídni sledovali novou tureckou aktivitu se značným znepokojením. Zejména pád Sedmihradska vyvolal značné znepokojení, neboť habsburská diplomacie poskytla zdejší šlechtě určitou podporu. Turky tím velmi popudila a ti vypověděli smlouvu z 11. listopadu 1606, která byla dvakrát – v letech 1627 a 1642 – prodloužena. Nyní ovšem už slávychtivému velkovezírovi Ahmedu Köprülümu (který v podstatě vládl Osmanské říši za sultána Mehmeda IV.) nevyhovovala a tak jí prostě porušil (typické turecké chování, viz dobytí Kypru).  Roku 1663 zahájil Turci válečné akce proti císaři Leopoldu I. S vojskem o 160 000 mužích zamířil velkovezír přes Budín na Nové Zámky. Přestože se jednalo o mocnou pevnost, jednu z nejlepších v Habsburské monarchii, byla 25. září 1663 dobyta.  Císař Leopold I. pocítil, stejně jako už několik jeho předchůdců počínaje Ludvíkem Jagelonským, že celé Evropě opět hrozí smrtelné nebezpečí. Na rozdíl od svých předchůdců ale dosáhl úspěchu na říšském sněmu v Řezně. Svoji pomoc mu poslaly například Sasko a Braniborsko, ale také Španělsko. Svatá stolice pak poskytla pro boj s islámem finanční prostředky. Dokonce i francouzský král, tradiční Habsburský nepřítel, poslal do boje malé vojsko o 5250 mužích vedených generálporučíkem Jeanem hrabětem de Coligny-Saligny. Vrchním velitelem křesťanské armády čítající 25 000 mužů byl jmenován zkušený vojevůdce, habsburský polní maršál hrabě Raimund Montecuccoli.  Poté co se dal velkovezír Ahmed Köprülü brzy zjara 1664 na pochod, překročil 14. května Drávu a ohrozil císařské v městě Serinvár, kde se opevnili. Polní maršál Montecuccoli je ale nechal vyklidit, neboť si uvědomoval, že bez pomoci spojenců, kteří se teprve blížili k Vídni, nemá šanci (měl zhruba 17 000 mužů proti 70 000 Turků). Ustupoval tedy na západ, až dorazil na do vesnice Mogersdorf nedaleko města Sv. Gotthard (Szentgotthárd).  Montecuccoli zde zaujal silné pozice, z nichž již nemínil ustoupit. Krajem protéká řeka Rába. Montecuccoli věděl že Turci budou muset přecházet po částech, protože na jeho straně řeky není dost místa. Jeho armáda bude mít tedy načas taktickou převahu a mohla by Turkům způsobit těžké ztráty. A nečekal sám. 24. července 1664 dorazily jednotky spojenců. Spolu s nimi měla nyní křesťanská armáda 25 000 mužů a 24 děl. I tak to ale byla jen třetina mocné armády, s níž se blížil Ahmed Köprülü. Dne 30. července stanula tato vojska proti sobě, mezi sebou měla řeku Rábu.

Bitva.

Velkovezír nehodlal otálet. Hned v noci na 1. srpna začal s kanonádou. Jeho děla příliš mnoho škod nenadělala, Montecuccoli zato věděl, že se chystá útok. Pod ochranou této dlouhotrvající palby překročilo 12 000 osmanských jezdců, janičářů a sípháiů Rábu a zaútočilo na křesťanské pozice. Za pronikavého provolávání slávy Alláhovi, dunění bubnů a vřeštivé janičářské hudby udeřili na císařskou linii a během několika hodin ji prolomili. Křesťané z druhé linie s hrůzou pozorovali, jak Turci okamžitě uřezali jejich zajatým kamarádům hlavy. A mohamedáni udeřili znovu. O Mogersdorf, jenž stál ve středu křesťanské linie, se rozhořel tuhý boj.  Právě když se zdálo, že možná padne i druhá linie, nasadil polní maršál Montecuccoli čtyři dosud odpočívající pluky císařských a osobně je vedl do nejprudší řeže. Spolu s oddíly knížat Hohenlohe a Coligny se jim podařilo v tvrdém boji dotírající Turky zatlačit a frontu uzavřít. V poledne bitva utichla, obě vojska se přeskupovala. Montecuccoli sezval své velitele na válečnou poradu. Generální rada rozhodla rychle znovu zaútočit, dříve než se Turci znovu zformují a dostanou posily z druhého břehu. Montecuccoli nechal přivézt děla co nejblíž k nepříteli a útok začal. Vrchní velitel zvolil správný okamžik: Osmani dosud nebyli zformovaní a nedokázali se účinně bránit. Pod úderem celého křesťanského vojska se jejich obrana zhroutila a dali se na útěk.  Velkovezír si stejně dobře jako Montecuccoli kolem poledne uvědomil, že v bitvě nastala kritická chvíle. Poslal proto na druhý břeh posily, aby mohl odpoledne obnovit útok. Když však vyděšení a poražení Turci z dopoledního útoku doběhli k mostům, které ráno sami postavili, zjistili, že jsou beznadějně ucpané silami, které jim měly přijít na pomoc a které se rovněž obracely na bezhlavý útěk. Osmanští bojovníci ve snaze zachránit si život skákali z příkrých břehů a pokoušeli se doplavat do bezpečí. Brzy byla Rába plná mrtvých těl, utonulých i tonoucích, ale také koní a velbloudů. Z 12 000 mužů, kteří vedli útok proti křesťanské armádě, jich přežilo méně než tisíc.  Maršál Montecuccoli zastavil své muže dřív, než začali překračovat řeku. Věděl, že útočit proti silnějším tureckým silám, které zůstaly na druhém břehu, by byla sebevražda. Křesťanské vojsko ztratilo sotva 2000, tedy méně než pětinu toho co potkalo protivníka. Osmané byli prozatím odraženi.

Po bitvě.

Když vyšlo slunce, byl severní břeh zcela osvobozen od nepřítele. Do křesťanských rukou padly tisíce zbraní, vlajek, symbolů osmanského vojska, a dokonce několik děl. Turci sice zůstali na jižním břehu až do 6. srpna, ale velkovezír nechtěl riskovat další podobný masakr svých vojáků odhodlanými křesťany, a o žádný nový útok se už nepokusil. Potom pochodovala obě vojska, oddělená pouze Rábou, do Vasváru, kde na základě velkovezírovy žádosti uzavřela příměří. Konečnou mírovou smlouvu podepsali zástupci obou stran 27. září 1664 v Nových Zámcích.

Důsledky.

Bitva u Mogersdorfu zaujímá významné místo nejen v historii habsburské armády, ale v celých dějinách evropského válečnictví. Protože to bylo skutečně křesťanské vojsko, které se zde onoho památného dne 1. srpna 1664 postavilo třikrát početnějšímu, krutému a zákeřnému nepříteli. Podalo jasný důkaz toho, jak jednotný může náš kontinent být ve chvíli, kdy se jedná o jeho existenci. Právě tato jednota, spolu s Montecuccoliho chladným úsudkem a úspěšným odhadem situace, osobním nasazením každého z velitelů i jejich vojáků a skvělým využitím Ráby jako obranného prostředku, byla hlavním důvodem křesťanského vítězství.  Velkovezírova armáda samozřejmě nebyla zničena. Stále ještě měla nad křesťany více než dvojnásobnou převahu. Ale velkovezír si nemohl dovolit být příliš dlouho pryč od centra moci v Istanbulu. A uvědomoval si, že i kdyby Montecuccoliho nakonec porazil, měl by pravděpodobně takové ztráty, že by mu to znemožnilo další kampaň.  Jakkoli odvedli vojáci skvělou práci, výsledky jednání politiků už pro monarchii tak příznivé nebyly. Výsledný mír byl výhodný spíše pro Turky. Osmané měli v podstatě volné ruce pro opakované nájezdy na území říše. Podle záznamů si odvlekli do otroctví přes 100 000 lidí. Udrželi si také kontrolu nad Sedmihradskem a císař se dokonce zavázal platit jim roční tribut 200 000 zlatých. Ale válečné operace skončily – a o to císaři Leopoldovi, jenž měl pověst nepříliš statečného člověka, především šlo.

Význam bitvy.

Bitva u Mogersdorfu samozřejmě nezasadila Osmanům žádný rozhodující úder. Má význam především morální. Ukázala možnost sjednocení Evropy za společným cílem, a také, což bylo v té době ještě důležitější, ukázala, že Turky je možné porazit v boji. Protože to skutečně byla první bitva, v níž císařská vojska porazila Osmany v regulérní velké bitvě, a nikoli pouze úspěšnou obranou opevněných bodů. Mír potom panoval skoro dvacet let, až do roku 1683, kdy Turci zaútočili znovu, tentokrát přímo na Vídeň. Tehdy však již polní maršál Montecuccoli pomoci nemohl. Tři roky předtím byl pochován v Linci.

Bitva u Mogersdorfu někdy nazývaná též bitva u Szentgotthárdu či bitva u Sv. Gotthardu (St. Gotthardu) se odehrála 1. srpna 1664 jako součást osmansko-habsburských válek () mezi armádou křesťanské aliance vedenou hrabětem Raimundem Montecuccolim, hrabětem Jeanem de Coligny, markrabětem Leopoldem Vilémem Bádenským a knížetem Georgem Fridrichem Waldeck-Eisenbergem a osmanskou armádou, kterou vedl paša Fâzıl Ahmed Köprülü.

The Battle of Saint Gotthard (; ; and ; ) was fought on August 1, 1664 as part of the Austro-Turkish War (1663–1664), between the Imperial Army led by Generalleutnant Raimondo Montecuccoli, Jean de Coligny-Saligny, Wolfgang Julius, Count of Hohenlohe-Neuenstein, together with the Army of the Holy Roman Empire led by Reichsgeneralfeldmarschall Prince Leopold of Baden and Reichsgeneralfeldmarschalleutnant Georg Friedrich of Waldeck and the army of the Ottoman Empire under the command of Köprülü Fazıl Ahmed Paşa.


Historie.

V roce 1931 byla založena společnost "Schweizerische Rundspruchgesellschaft", pod kterou byly zastřešeny již existující regionální rozhlasové stanice. SRG obdrželo od Spolkové rady licenci k vysílání jen pro Švýcarsko a podmínku, že musí přejímat zprávy jen od Schweizerische Depeschenagentur (švýcarská obdoba ČTK).  V roce 1937 proběhla první reorganizace SRG a společnost byla více centralizovaná. Rok poté byla rétorománština uznána jako čtvrtý jazyk Švýcarska a rozhlasové studio v Curychu začalo vysílat příspěvky v rétorománštině.  Během druhé světové války bylo vysílání SRG podporováno na "intelektuální obranu" a na krátkých vlnách SRG vysílalo do celého světa. Radio Beromünster bylo považováno za jedinou svobodnou rozhlasovou stanici v němčině v Evropě.  V 50. letech se začala prosazovat tranzistorová rádia a pomalu přicházela i televize. SRG začala experimentální vysílání v Lausanne, Basileji a Curychu. Od roku 1953, bylo spuštěno oficiální televizní vysílání. Pět nocí v týdnu v kantonu Curych byl vysílán jednohodinový program. Roku 1957 získala SRG první televizní licenci ve Švýcarsku, které vstoupilo v platnost k 1. lednu 1958.  V roce 1961 získal kanton Ticino vlastní televizní studio, do té doby vysílač v kantonu Ticino vysílal pořady z jiných částí země s italskými titulky. V roce 1963 začalo televizní vysílání v rétorománštině a ve stejném roce schválila Spolková rada zavedení televizní reklamy.  Od roku 1968 vysílaly všechny televizní stanice SRG barevně.  V 70. letech byla zprovozněna nová televizní studia v Ženevě, Curychu a ve městě Comano. Rétorománštině byl dán větší význam a v roce 1975 bylo vytvořeno oddělení rétorománského televizního vysílání. Roku 1978 bylo zahájeno stereo rozhlasové vysílání.  V roce 1984 se začal vysílat teletext. Ve stejném roce SRG zahájila společně se ZDF a ORF vysílání německojazyčného kanálu 3sat a společně s francouzskými a belgickými partnery vysílání francouzskojazyčného kanálu TV5 Monde.

Organizace.

Společnost řídí generální ředitel, jednotlivé jednotky pak mají své vlastní ředitele. Těmito jednotkami jsou:

Kanály.

SRG SSR vysílá 18 rozhlasových a 8 televizních kanálů, které vysílají v jednom ze čtyř oficiálních jazyků Švýcarska.

SRG SSR (německy Schweizerische Radio- und Fernsehgesellschaft", francouzsky Société suisse de radiodiffusion et télévision", italsky Socièta svizzera di radio-televisione", rétorománsky Societad svizra da radio e televisiun") je švýcarská rozhlasová a televizní společnost plnící funkci veřejnoprávního média.

The Swiss Broadcasting Corporation (SRG SSR;,,, ) is the Swiss public broadcasting association, founded in 1931, the holding company of 26 radio and television channels. Headquartered in Bern, the Swiss Broadcasting Corporation is a non-profit organisation, funded mainly through radio and television licence fees (70%) and making the remaining income from advertising and sponsorship.


Výkonná moc.

Vláda.

Vrcholovým orgánem exekutivy je vláda, kterou tvoří předseda vlády, místopředseda vlády a ministři. Vláda je odpovědná Poslanecké sněmovně, která jí vyslovuje důvěru. Vláda může v rámci zákonů a k jejich rozšíření vydávat nařízení.Sestavuje také státní rozpočet a státní závěrečný účet.

Prezident.

Prezident je hlavou státu a reprezentuje ho v zahraničí. Jmenuje předsedu vlády a na jeho návrh ministry. Jmenuje také soudce, guvernéra České národní banky a bankovní členy České národní banky a prezidenta a viceprezidenty Nejvyššího kontrolního úřadu. Má právo vetovat zákony, vyhlašuje termíny voleb a má právo udělovat amnestii a státní vyznamenání. Prezident je také vrchním velitelem ozbrojených sil.

Volba prezidenta.

Prezident České republiky byl do roku 2008 volen nepřímo poslanci a senátory. Pro zvolení prezidenta v prvním kole bylo potřeba nadpoloviční většiny hlasů všech poslanců a nadpoloviční většiny hlasů všech senátorů. Pro zvolení prezidenta ve druhém kole bylo třeba nadpoloviční většiny hlasů přítomných poslanců a nadpoloviční většiny hlasů přítomných senátorů. Pokud nebyl nikdo zvolen ani ve druhém kole, konalo se třetí kolo. V něm stačila nadpoloviční většina hlasů přítomných poslanců a senátorů (v součtu).  Od ledna 2013 hlavu státu volí občané. V České republice je funkční období prezidenta 5 let. Právo volit má každý český občan, který dosáhl věku 18 let. Právo být volen má každý občan, který má právo volit a dosáhl věku 40 let. Navrhnout uchazeče je oprávněn každý občan ČR starší 18 let, podpoří-li jeho návrh petice podepsaná nejméně 50 000 občany ČR. Navrhovat kandidáta také může nejméně 20 poslanců nebo 10 senátorů.  Prezidentem je zvolen kandidát, který získá nadpoloviční většinu všech platných odevzdaných hlasů. Pokud k tomu nedojde, koná se za čtrnáct dní druhé kolo volby, do kterého postupují dva nejúspěšnější kandidáti. Ve druhém kole je zvolen kandidát, který získá více hlasů.

Zákonodárná moc.

Parlament České republiky má dvě komory, Poslaneckou sněmovnu a Senát. Poslaneckou sněmovnu tvoří 200 poslanců volených na čtyřleté období podle poměrného systému s 5 % uzavírací klauzulí. V Senátu zasedá 81 senátorů volených většinovým dvoukolovým systémem na 6 let. Volby do Senátu se konají každé dva roky a obměňuje se vždy jedna třetina senátorů. První volby do Senátu proběhly až v roce 1996.

Poslanecká sněmovna.

Poslanecká sněmovna schvaluje zákony, může přehlasovat veto Senátu i prezidenta. Schvaluje dále také státní rozpočet a státní závěrečný účet a vyslovuje důvěru a nedůvěru vládě. Mezi další pravomoci Poslanecké sněmovny patří například i volit veřejného ochránce práv nebo podávat návrh na jmenování prezidenta NKÚ.

Senát.

Po schválení zákona v Poslanecké sněmovně je zákon postoupen do Senátu. Ten může návrh zákona schválit a postoupit prezidentovi republiky, vyjádřit vůli nezabývat se návrhem zákona (a tím ho prakticky schválit), vrátit Poslanecké sněmovně návrh zákona s pozměňovacími návrhy nebo zákon zamítnout. Je-li návrh zákona Senátem zamítnut, může ho sněmovna přehlasovat většinou všech poslanců. Vrátí-li Senát sněmovně návrh zákona s pozměňovacími návrhy, může si Poslanecká sněmovna "vybrat" zda návrh zákona přijme s pozměňovacími návrhy Senátu nebo bez nich. Senát dále schvaluje soudce Ústavního soudu, které mu navrhuje prezident republiky, a může podat ústavní žalobu na prezidenta republiky pro velezradu.

Soudní moc.

Soudní moc je tvořena soustavou obecných soudů, Nejvyšším správním soudem a Ústavním soudem. Nejvyšší soud České republiky se sídlem v Brně je spolu s Nejvyšším správním soudem se sídlem tamtéž nejvyšším článkem soudní soustavy. Dalšími články jsou dva vrchní soudy, 8 krajských soudů a 86 okresních soudů. V Česku neexistují žádné zvláštní soudy. Vojenské soudy a tři krajské obchodní soudy byly zrušeny v letech 1993 a 2000.

Ústavní soud.

Ústavní soud České republiky se sídlem v Brně stojí mimo soustavu ostatních soudů. Je orgánem ochrany ústavnosti, tedy projednává záležitosti, které se přímo či nepřímo dotýkají ústavního pořádku České republiky. Projednává tedy také mj. ústavní žalobu Senátu na prezidenta republiky pro velezradu.

Územní celky.

Česká republika se dělí na 14 samosprávných krajů, 76 okresů a na více než 6200 samosprávných obcí. Obce a kraje spravují volená zastupitelstva. V čele krajů stojí hejtmani, v čele statutárních měst primátoři a v čele ostatních měst i malých obcí pak starostové. Zvláštní postavení má Praha, která je zároveň kraj, statutární město a hlavní město.

Politický systém České republiky je charakterizován rozdělením politické moci a jejím institucionálním zakotvením ve státě. Česká republika je unitární stát, zastupitelská demokracie a parlamentní republika s vícestranickým systémem. Výkonná moc je delegována na prezidenta a vládu, v jejímž čele stojí premiér. Zákonodárnou moc tvoří dvoukomorový parlament a soudní moc realizuje čtyřčlánková soudní soustava a Ústavní soud.

The Czech Republic is a unitary parliamentary constitutional republic, in which the President is the head of state and the Prime Minister is the head of government. Executive power is exercised by the Government of the Czech Republic which reports to the lower house of Parliament. The Legislature is bicameral, with the Chamber of Deputies ("Poslanecká sněmovna") consisting of 200 members and the Senate ("Senát") consisting of 81 members. Both houses together make up the Parliament of the Czech Republic.


Původ a mládí.

Damrauová se narodila v bavorském Günzburgu. Zpěv začala studovat pod vedením Carmen Hanganuové na würzburské hudební škole. Během studií trpěla otoky hlasivek. Po konzultaci s několika lékaři se rozhodla podstoupit alternativní léčbu bez operace. Léčba trvala asi rok a půl. Po absolvování konzervatoře studovala v Salcburku u Hanny Ludwigové.

Kariéra.

První operní angažmá získala ve Würzburgu a následně pokračovala v Národním divadle v Mannheimu a Frankfurtské opeře. Od té doby zpívala po celém světě na nejslavnějších scénách, jako jsou Vídeňská státní opera, Metropolitní opera v New Yorku, Královská opera v Londýně nebo Bavorské státní opeře, stejně jako na Salcburském festivalu. Byla pozvána, aby zpívala titulní roli v Salieriho opeře "Europa riconosciuta "při znovuotevření La Scaly v Miláně v roce 2004 pod taktovkou Riccarda Mutiho.  Nejčastěji hrála roli Královny noci z Mozartovy "Kouzelné Flétny". Angažována byla k jejímu nastudování ve více než 15 inscenacích v Londýně, Salcburku, Vídni, Frankfurtu nebo Mnichově. V Metropolitní opeře se zapsala do historie, když v sezoně 2007/08 vystoupila ve dvou různých inscenacích této opery, přičemž v jedné jako Pamina a ve druhé jako Královna noci. Pozoruhodné bylo i její angažmá ke ztvárnění všech čtyř hrdinek v Offenbachových "Hoffmannových povídkách "v nové inscenaci Bavorské státní opery v říjnu 2011. Mezi rolemi v jejím repertoáru dominují zejména koloraturními party; zpívala např. Zerbinettu ("Ariadna na Naxu"), Lucii ("Lucie z Lammermooru"), Elvíru ("Don Giovanni"), Rosinu ("Lazebník sevillský"), Gilda ("Rigoletto"), Adinu ("Nápoj lásky"), Marii ("Dcera pluku"), Lindu ("Linda di Chamounix") nebo Amintu ("Král pastýř"). V lyrickém oboru patří do jejího repertoáru Manon (Massenetova "Manon)", Donna Anna ("Don Giovanni"), Mařenka (Jeníček a Mařenka) nebo Pamina ("Kouzelná flétna").  Po narození druhého dítěte na podzim roku 2012 se vrátila na scénu s novou inscenaci Verdiho "Rigoletta" v Metropolitní opeře v únoru 2013; následoval její debut v titulní roli Verdiho "La traviaty" na stejné scéně. V říjnu 2013 vytvořila v Divadle na Vídeňce titulní koloraturní sopránovou roli ve světové premiéře opery A Harlot's Progress, kterou přímo pro ni napsal mladý britský skladatel Iain Bell podle leptů Williama Hogartha. V březnu 2014 zpívala v "Náměsíčné "v Metropolitní opeře.  Damrau také pravidelně koncertuje. S písňovým repertoárem vystupovala ve vídeňském Musikvereinu, v Carnegie Hall, Wigmore Hall, La Scale, na festivalech Schubertiáda ve Schwarzenbergu, Kissingerském jaře, Mnichovském a Salcburském festivalu. Její koncertní repertoár zahrnuje Orffovu "Carminu Buranu", Mozartovy "Velkou mši C moll", Requiem a "Exsultate, jubilate" nebo Händelova "Mesiáše". Vystupovala s nejvýznačnějšími dirigenty, např. Jamesem Levinem, Zubinem Mehtou, Lorinem Maazelem, Colinem Davisem, Christophem von Dohnányim, Leonardem Slatkinem, Pierrem Boulezem, Nikolausem Harnoncourtem a dalšími.

Osobní život.

Damrauová je vdaná za francouzského basbarytonistu Nicolase Testého. Mají dva syny, narozené v letech 2010 a 2012.

Diskografie.

Rané nahrávky Damrauové pořízené společností Telos zahrnují Verdiho canzoni, Mahlerův "Chlapcův kouzelný roh "a Schumannovy "Myrty", op. 25, s Telos štítek. Vydavatelství Orfeo vydalo živé nahrávky jejích písňových recitálů na Salcburském festivalu 2005 a Schubertiádě 2006.  Damrauová se objevuje také v titulní roli na nahrávce Mozartovy "Zaidy", vydané společností Deutsche Harmonia Mundi.  Od roku 2007 má Damrauová exkluzivní nahrávací smlouvu s EMI/Virgin. Jejím výsledkem jsou tato alba:

Videonahrávky.

Na DVD byly vydány nahrávky následujících oper s Damrauovou:

Diana Damrauová (nepřechýleně Diana Damrau, * 31. května 1971 Günzburg) je německá sopranistka. Je nositelkou čestného titulu komorní pěvkyně v Bavorské státní opeře.

Diana Damrau (; born 31 May 1971) is a German soprano. She has been successful in coloratura soprano roles, especially admired as the Queen of the Night in "The Magic Flute" and Zerbinetta in "Ariadne auf Naxos". Since the early 2010s, she has gradually proceeded into 19th-century Italian bel canto repertoire, singing roles such as Violetta in "La traviata" and the title role in "Lucia di Lammermoor". Damrau is also known as a lieder singer.


Lokalita a název.

Skalní suk Shiprock se tyčí do výšky 482 metrů nad okolní pouštní plošinou, označovanou jako Navajo Volcanic Field (navažsky "Tsézhiin ́íí ́áhí" – "Černé strmé skály"). Skála leží v centru oblasti, v minulosti obydlené národy, které byly po příchodu španělských kolonizátorů nazývány Pueblany (známí též jako Anasaziové). Tento region je obvykle označován jako Four Corners, tj. místo, kde se stýkají hranice čtyř států USA – Colorada, Nového Mexika, Arizony a Utahu. Anglicky mluvící obyvatelstvo v 19. století skálu zpočátku nazývalo "The Needle" ("Jehla"). Později se ujal název "Ship Rock" (nyní Schiprock), protože skála svým tvarem přistěhovalcům připomínala obří plachetnici.

Vznik a historie skalního tvaru.

Geologie a geomorfologie.

Skalní suk je tvořen brekciovitou magmatickou horninou stáří zhruba 27 miliónů let, jak bylo určeno radiometrickým datováním. Jedná se o druh horniny, nazývaný mineta, který patří mezi lamprofyry. Je odhadováno, že magma v sopouchu původně utuhlo v hloubce 750 až 1000 metrů pod povrchem, načež byl tento sopouch v průběhu miliónů let odkryt erozí a následně formován zvětráváním. Z hlediska geografického a geomorfologického Shiprock přináleží do Coloradské náhorní plošiny. Dalším podobným tvarem vulkanického původu v této oblasti je skalní suk Agathla (navažsky "Aghaałą́", španělsky "El Capitan)" ve státě Arizona, jižně od Monument Valley.

Horolezectví.

Počátkem 20. století byl horolezecký výstup na Shiprock považován za neřešitelný problém. Za zdolání tohoto vrcholu byla dokonce vypsána prémie ve výši 1000 dolarů. Prvovýstup na Shiprock nakonec uskutečnili až v roce 1939 čtyři členové amerického Sierra Clubu, organizace, založené v roce 1892 a zaměřené na poznávání a ochranu přírody a životního prostředí. Byli to David Brower, Raffi Bedayn, Bestor Robinson a John Dyer, kteří zde poprvé v USA použili speciální typ jištění (vklíněnce). Od té doby bylo na vrchol vyznačeno sedm výstupových cest, všechny se značným stupněm obtížnosti. Přesto až do roku 1970 horolezecké aktivity na Shiprocku nebyly legální, teprve od tohoto data byly povoleny oficiálně. Od samého počátku až do současnosti se horolezectví v této oblasti střetává s rázným odporem zdejších obyvatel – Navahů, kteří na svém území požadují zákaz veškeré podobné činnosti.

Náboženský a kulturní význam.

Pro Navahy má Shiprock velký náboženský a historický význam a je s ním spojena řada navažských legend. Podle jedné z nich byli Navahové s pomocí této skály přeneseni ze severovýchodních oblastí na své současné území. Legenda vypráví, že se usadili na vrcholu této hory a dolů scházeli jen na svá políčka a pro vodu. Jednoho dne byla skála zasažena bleskem, který zničil přístupovou cestu a ženy a děti, uvězněné na vrcholu, zahynuly hladem a žízní. Výstup na vrchol je pro Navahy tabu, aby nebyl rušen klid mrtvých a probuzeni duchové, kteří zde sídlí. Jiné legendy vyprávějí o obřích ptácích ("Tsé Ninájálééh"), sídlících na vrcholu hory a krmících se lidským masem. V tomto příběhu navažský bojovník zabil ptačí monstra a jejich mláďata proměnil v orla a sovu. Další verze mluví o tom, že skála byla původně obřím ptákem, který zde v poušti usedl, načež zkameněl a začal se postupně rozpadat. Příběhy o skále hrají významnou roli také v navažských obřadech.

Shiprock, navažsky Tsé Bit'a'í ("Okřídlená skála"), je výrazný skalní suk (angl. "monadnock"), který se nachází 17,5 kilometru (11 mil) jihozápadně od stejnojmenného města ve státě Nové Mexiko v USA.

Shiprock (, "rock with wings" or "winged rock") is a monadnock rising nearly above the high-desert plain of the Navajo Nation in San Juan County, New Mexico, United States. Its peak elevation is above sea level. It lies about southwest of the town of Shiprock, which is named for the peak.


Historie.

V roce 1918 založil Rudolf Wanzl v Jívové u Olomouce zámečnickou dílnu s 20 zaměstnanci, která se zabývala výrobou vah a zemědělských strojů. Po odsunu v roce 1947 firmu znovu založil Rudolf Wanzl junior v bavorském Leipheimu, kde zřídil opravářskou dílnu a pokračoval ve výrobě vah. Podnět k nasměrování na výrobu zařízení pro obchod přišel od výrobce pokladen NCR z Augsburgu. Do zdejší ukázkové prodejny byly dodány první nákupní košíky. Záhy poté objednalo hamburské spotřební družstvo 40 nákupních vozíků a 100 nákupních košíků do první německé samoobsluhy.  Začátkem padesátých let odcestoval Rudolf Wanzl do USA, kde se kontaktoval s vynálezcem nákupního vozíku Sylvanem Goldmanem. Už při zpátečním letu načrtl svůj vlastní, zasouvací model, který tvoří základ dnešních nákupních vozíků. V roce 1951 byl patentován první nákupní vozík s pevným košem. Tři roky nato vystupují ze společného podnikání bratři Sieglové a zakládají vlastní firmu. Po řadu let mají oba největší němečtí výrobci nákupních vozíků sídlo v Leipheimu. V roce 1956 zaměstnává firma Wanzl 74 zaměstnanců.

1960.

Pro rozšíření výrobních kapacit byl uveden do provozu nový závod v Kirchheimu. Na základě potřeby směrování zákazníků a snížení krádeží v budovaných supermarketech zařadila firma Wanzl do svého výrobního programu manuální vstupní otočné kříže. V roce 1966 zaměstnával podnik 400 pracovníků.

1970.

Po expanzi německých řetězců do okolních zemí jsou zakládány první zahraniční pobočky. Pro německé dráhy byly poprvé dodány na nádraží zavazadlové vozíky. V důsledku dalšího rozšíření výroby byl v blízkosti nádraží v Leipheimu vybudován další závod. Dočasně měl tento závod k dispozici i vlastní železniční přípojku. V roce 1978 byla firma vyznamenána cenou Zlatá homole cukru.

1980.

Pro letiště ve Frankfurtu dodává firma poprvé zavazadlové vozíky. Zvláštností je, že tyto vozíky mohou být použity také na eskalátorech. Aby byl lépe obsluhován trh ve Francii, byl v alsaském Sélestatu postaven nový výrobní závod. Rostoucí rozvoj hobbymarketů zvyšuje produkci, jsou vybudována obchodní zastoupení ve Velké Británii a Belgii. V roce 1989 zaměstnávala společnost Wanzl 1600 pracovníků.

1990.

V roce 1990 byl v blízkosti dálnice A8 dokončen závod IV. V tomto závodě se dnes nachází sídlo společnosti. V roce 1991 byla založena nová obchodní divize Interiéry prodejen. Nejdříve bylo navrženo vybavení celé prodejny a pak vybaveno regály. Po desetileté činnosti jednatele přebírá v roce 1998 od svého otce vedení podniku Gottfried Wanzl. Velké zakázky, jako například vybavení nového letiště v Hongkongu zavazadlovými vozíky, nadále zvyšují čísla obratu i pracovníků. V roce 1999 se poprvé vyrobilo více než 1 milion nákupních vozíků za rok.  S pádem železné opony se rozšířil koncept samoobslužných prodejen do východní Evropy a nastal boom v budování supermarketů. V roce 1996 byl nedaleko rodiště Rudolfa Wanzla vybudován výrobní závod v České republice. Česká pobočka WANZL spol. s r.o. má dnes 250 zaměstnanců. Firma disponuje výstavními plochami a prodejními kancelářemi v centrále v Hněvotíně u Olomouce, ale i v pobočkách v Praze a na Slovensku v Dolní Stredě. V roce 2006 byl rozšířen výrobní závod o další výrobní halu a galvanovnu, takže z továrny vycházejí hotové, povrchově upravené výrobky. Výrobní závod zpracovává produkty z leskle taženého drátu ohýbáním 2D, 3D, tvářením na hydraulických lisech, odporovým svařováním, svařováním v ochranné atmosféře a zajišťuje povrchovou úpravu práškovou vypalovanou barvou nebo galvanickým zinkováním ve vlastní galvanovně, která patří svými parametry k největším v České republice.

2000.

Trh s klasickými obchody je v západní Evropě nasycen; k rozmachu samoobslužných prodejen dochází v rozvojových zemích. V roce 2005 byl postaven další výrobní závod firmy Wanzl v Šanghaji. S rozvojem internetového obchodu firma rozšiřuje svůj produktový program o vychystávací a skladové vozíky. Rovněž byl vytvořen produktový program pro vybavení hotelů.  Vzhledem k insolvenci bývalého konkurenta, firmy Siegel, přebírá firma Wanzl velkou část jeho zaměstnanců. Společnost obdržela Bavorskou cenu kvality. K rozvoji produktového centra Interiéry prodejen se spojuje s truhlárnou Unseld v Ulmu.

2010.

V lednu 2012 přebírá firma Wanzl stoprocentní podíl ve svém dosavadním zastoupení na severoamerickém trhu – podnikatelskou skupinu Technibild. 11. února 2012 vypukl požár v budově galvanovny v Leipheimu. Hala o ploše 40x40 m kompletně shořela a vznikla škoda v desítkách milionů euro. Za necelé dva roky po velkém požáru byla na tomtéž místě uvedena do provozu nově postavená galvanovna.

Obchodní oblasti.

Retail Systems/Shop Solutions.

Vedle drátěných nákupních vozíků vyrábí firma už několik let i plastové nákupní vozíky. Ty se vyrábějí pod označením Tango a dodávají se především do evropských zemí. Do produktového spektra patří i další vybavení prodejen, jako jsou regály, displeje, vstupní zařízení.

Logistics + Industry.

V roce 2002 byl veškerý produktový sortiment pro zákazníky z oblasti průmyslových a logistických firem zahrnut do této obchodní oblasti. Patří sem vychystávací vozíky, rollkontejnery, transportní vozíky, paletové nástavce, paletové podvozky a jiné přepravní prostředky.

Airport + Security Solutions.

Na nádražích a letištích po celém světě jsou používány zavazadlové vozíky, vstupní zařízení, turnikety a dělicí prvky od firmy Wanzl. K zákazníkům patří letiště ve Frankfurtu, Hongkongu nebo Paříži. Také na cílové stanici vlaků Eurostar na londýnském nádraží [8St Pancras (železniční stanice)|St. Pancras]] jsou používány zavazadlové vozíky firmy Wanzl.

Hotel Service.

Obchodní oblast Vybavení hotelů byla zavedena v roce 2006. V rámci této oblasti se začaly vyrábět a nabízet produkty k vybavení hotelů, jako například vozíky pro pokojské, servírovací vozíky, vozíky na zavazadla a vozíky na prádlo. S těmito vozíky se setkáte např. i na lodích AIDA Cruise Line.

Výrobní závody.

Firma Wanzl provozuje tři závody v Leipheimu, jeden v Kirchheimu, stejně tak jeden ve Francii (Sélestat), v České republice (Hněvotín) a v Číně (Shanghai).

Zahraniční pobočky.

Od roku 1970 byly zakládány obchodní a servisní pobočky po celém světě.

Vedení společnosti.

Gottfried Wanzl, syn Rudolfa Wanzl juniora, vyznamenaného v roce 2006 bavorskou cenou za celoživotní dílo, je předsedou dozorčí rady podniku. V roce 2014 převzal vedení firmy Dr. Klaus Meier-Kortwig, který zastává pozici generálního ředitele. Finančním ředitelem je Frank Derks, technickým ředitelem Harald P. Dörenbach a obchodním ředitelem Bernhard Renzhofer.

Veletrhy.

Wanzl je pravidelným vystavovatelem na veletrhu EuroShop, který se koná každé tři roky v Düsseldorfu.

Wanzl Metallwarenfabrik GmbH je německá firma, největší světový výrobce nákupních a zavazadlových vozíků. Společnost se sídlem v Leipheimu zaměstnávala v roce 2015 kolem 4 000 zaměstnanců ve 22 zemích. Roční produkce firmy Wanzl je dva miliony kusů nákupních vozíků.

Wanzl GmbH & Co. KGaA is the world's largest manufacturer of shopping trolleys and luggage trolleys. The company, which has its headquarters in Leipheim, Germany, has approximately 5,000 employees in 12 plants in 8 countries and over 27 sales offices (2018 figures). Annual production totalled approximately 2.0 million shopping trolleys.


Vývoj a popis.

Letoun MB.130 byl vyvinut v reakci na požadavek ze srpna 1933 francouzské Technické správy letectva ("Service Technique de l’Aéronautique", zkratka: "STAé"), která spadala pod francouzské ministerstvo letectví ("Ministére de l’Air"), na čtyřmístný bojový letoun. Letoun měl být univerzální, schopný denního bombardování bez ochrany stíhačů, měl mít možnost působení v průzkumné roli a dokonce i v roli dálkového stíhacího letounu jako ochrana těžkých bombardérů. Letoun měl být schopen nést 500 až 1 000 kg bomb rychlostí 350 km/h ve výšce 4 000 m na vzdálenost 1 300 km. Společnost Bloch tedy postavila prototyp letounu MB.130A „Guynemer“. Letoun, pojmenovaný podle francouzského leteckého esa z 1. světové války Georgese Guynemera, byl archaického vzhledu, který nezapřel svou podobnost s dalšími stroji společnosti Bloch, například s letounem Bloch MB.200. Byl to celokovový, dvoumotorový, jednoplošný dolnoplošník s původně pevným kapotovaným, ale později zatahovacím podvozkem. Letoun poprvé vzlétnul 8. června 1934 ve Villacoublay.  Mimo letounu MB.130 se soutěže zúčastnily i stroje Amiot 144, Société Aérienne Bordelaise SAB-80, Potez 540, Farman F.420 a Breguet 460. Navzdory nepříliš oslnivým výkonům byl letoun vybrán jako vítěz a v říjnu 1935 bylo objednáno prvních 40 strojů. K pohonu stroje sloužily dva dvouhvězdicové čtrnáctiválcové motory Gnome-Rhône 14 Kdrs (559 kW). Po sérii prvních zkušebních letů byl letoun vybaven zatahovatelným podvozkem a motory Gnome-Rhône 14 Kirs-1/Kjrs-1 (640 kW). Takto upravený stroj dostal označení MB.130B a poprvé vzlétnul 3. dubna 1935. Čtyřmístný letoun byl vyzbrojen trojicí pohyblivých kulometů ráže 7,5 mm a měl nést až 1 000 kg leteckých pum. Ministerstvo letectví si však uvědomilo, že hranatý archaický stroj se slabými výkony nepřináší téměř nic nového, a proto objednávku brzy zrušilo. Prototyp letounu byl zničen při nehodě v roce 1937. Plánovaná verze s plováky a torpédy s označením MB.130M zůstala jen ve fázi projektu.  Společnost "Avions Marcel Bloch" však nechtěla přijít o státní zakázku, a proto na své náklady stroj podstatně přepracovala. Výsledkem byl vlastně úplně odlišný letoun označený MB.131. Letoun měl aerodynamicky vytříbenější dlouhý štíhlý trup se zapuštěnými hlavami nýtů, byla opuštěna koncepce aerodynamicky nevýhodných velkých střeleckých věží. Ještě nezalétaný prototyp byl poprvé předveden na pařížském aerosalonu v roce 1936. Byly postaveny dva prototypy. První z nich byl čtyřmístný MB.131-01 a poprvé vzlétnul 12. srpna 1936. Druhý z nich byl pětimístný MB.131-RB5-02, který vykonal svůj první let až 5. května 1937. Prototypy byly zpočátku vybaveny motory Gnome-Rhône 14K Mistral Major, ale později byly vybaveny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 o výkonu 699 kW (950 k), které měly být i na sériových strojích.  K zahájení sériové výroby však vedla ještě dlouhá cesta. Vývoj a zkoušky prototypů vedly k celé řadě konstrukčních úprav. Byly podniknuty i pokusy se silnější obrannou výzbrojí pomocí leteckých kanónů ráže 20 mm. Tyto kanóny byly ale těžkopádné, a proto bylo přistoupeno k návratu k dobře ovladatelným, ale málo účinným kulometům ráže 7,5 mm. Jeden kulomet byl umístěn v přídi, druhý ve výstupku pod trupem a třetí ve hřbetní věžičce.  Na jaře 1937 byla sériová výroba zadána státní společnosti SNCASO. Tato společnost vznikla po znárodnění francouzského leteckého průmyslu a zahrnovala i původní společnosti Bloch a Blériot. Nejprve bylo vyrobeno 13 průzkumných strojů s označením MB.131-R4 pro dálkový strategický průzkum. První z nich poprvé vzlétnul v květnu 1938. Tyto letouny vybavené kamerami Labrely F30 a/nebo F50 dobře zapadaly do představ francouzské armády o roli letectva. Letectvo mělo zajišťovat hlavně průzkum pro vedení pozemních obranných bitev. Po vyrobení těchto čistě průzkumných strojů bylo vyrobeno 5 strojů označených MB.131-Ins se zdvojeným řízením, které byly určeny pro výcvik pilotů. Poté byla zahájena výroba více než stovky průzkumných a bombardovacích strojů MB.131-RB4. Letouny byly poháněny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 s třílistými vrtulemi, které měly protiběžný chod pro usnadnění ovladatelnosti letounu. Podle některých zdrojů bylo vyrobeno 119 letounů MB.131-RB4. Další letouny (prototypy MB.131, 132 a 133) byly upraveny do standardu MB.131. Nakonec bylo včetně prototypů vyrobeno 142 strojů MB.131 všech verzí. K letectvu bylo dodáno celkem 141 strojů MB.131.  Dalším vývojem letounu vzniknul pokročilejší MB.133-RB4, který se od letounu MB.131 odlišoval zdvojenou svislou ocasní plochou. Toto řešení bylo zvoleno pro lepší ovladatelnost letounu a ke zvětšení střeleckého pole pro hřbetního střelce, který měl obsluhovat kanón ráže 20 mm. Jediný vyrobený prototyp MB.133-RB4-01 poprvé vzlétnul 1. října 1937, přičemž byl poháněn motory Hispano-Suiza 14 A12/13 s výkonem 735 kW (1 000 k). Během zkoušek si letoun vedl dobře. Byl lepší a rychlejší než původní MB.131, ale v té době se na scéně objevily podstatně lepší stroje, jako byl například Lioré-et-Olivier LeO.451, a proto byl vývoj stroje MB.133 ukončen. Letoun byl později přestavěn do standardu MB.131.  V roce 1936 vypsala francouzská Technická správa letectva požadavek na nový čtyřmístný bombardér (kategorie B4). Nedostatek velkých silných motorů vedl k tomu, že bylo uvažováno o čtyřmotorovém stroji. Všechny střelecké věžičky měly být nahrazeny kulomety střílejícími okénky. Letoun měl unést 1 500 kg bomb (největší bomba měla mít hmotnost 200 kg), přičemž měl mít dolet 2 200 kg s 800 kg bomb. V reakci na tyto požadavky začal Blochova konstrukční kancelář pracující pro SNCASO pracovat na dvou modelech. Jeden měl mít dva a druhý čtyři motory. Dvoumotorová verze dostala označení MB.134 a čtyřmotorová verze byla označena MB.135.  První projekt předpokládal výrobu nového křídla, zdvojené svislé ocasní plochy a pohon dvojicí motorů Gnome-Rhône 14 P (919 kW, 1 250 k). Letoun MB.134-01 byl nakonec vybaven motory Gnome-Rhône 14 N48/49 (747 kW, 1 015 k), poprvé vzlétnul 22. července 1939, ale byl těžce poškozen při nehodě během přistání 21. dubna 1940.  Ve stejné době byla postavena i čtyřmotorová verze MB.135-01. Letoun měl stejný trup jako MB.134. Křídlo bylo podobné, upravené pro čtveřici motorů Gnome-Rhône 14M 4/5 (522 kW, 710 k) a později 6/7. Pumovnice mohla pojmout až 1 350 kg bomb. Letoun poprvé vzlétnul 12. ledna 1939. Navzdory slibným výkonům a výborné ovladatelnosti se letoun nedostal do sériové výroby.

Operační historie.

Letouny vstoupily do služby v červnu 1938 u sedmi průzkumných skupin ("Groupe de Reconnaissance") – šest v kontinentální Francii a jedna v severní Africe. Po vypuknutí 2. světové války v období tzv. „podivné války“ Francie bohužel nasadila stroje k průzkumu nad západními oblastmi Německa za dne. To byla vážná chyba, protože pomalé stroje byly snadnou kořistí moderních německých stíhaček. Jednotky utrpěly ztráty, a proto jim bylo od října 1939 nařízeno operovat jen v noci. Během těchto letů dokázaly proniknout hluboko do německého území. V květnu 1940 již byly všechny jednotky ve Francii přezbrojeny hlavně letouny Potez 63.11, přičemž původní stroje MB.131 sloužily nadále jen v Africe. K 10. květnu 1940 sloužilo u průzkumných skupin ještě 35 letounů MB.131 a dalších 64 se nacházelo u cvičných jednotek. Od 3. září 1939 do 24. června 1940 bylo ztraceno 8 letounů (4 sestřeleny, 4 zničeny při nehodách), přičemž zahynulo 10 mužů.  Po skončení bitvy o Francii zůstalo 53 letounů ve vlastnictví vlády ve Vichy. Byly používány k vlekání cvičných terčů a k dalším pomocným účelům. 21 letounů bylo ukořistěno Němci ve špatném stavu. Některé letouny Němci zřejmě používali k pomocným účelům, zbylé letouny byly sešrotovány.

Varianty.

MB.130A-01 Guynemer MB.130B MB.130M MB.131-01 MB.131-02 MB.131-R4 MB.131-Ins MB.131-RB4 MB.132  MB.133 MB.134 MB.135 MB.136

Specifikace (MB.131-RB4).

"Technické údaje pocházejí z publikací „War Planes of the Second World War: Volume Seven Bombers and Reconnaissance Aircraft“ a „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Německo

Bloch MB.130 a letouny od tohoto typu odvozené patřily do série francouzských průzkumných a bombardovacích letounů, které byly vyvinuty ve 30. letech 20. století. Letouny zažily omezenou službu na počátku 2. světové války, ale v porovnání s německou "Luftwaffe" byly v té době již zastaralé. Po pádu Francie v roce 1940 byly některé z nich zařazeny do služeb "Luftwaffe".

The Bloch MB.130 and its derivatives were a series of French monoplane reconnaissance-bombers developed during the 1930s. They saw some limited action at the beginning of World War II but were obsolete by that time and suffered badly against the "Luftwaffe". After the fall of France, a few were pressed into "Luftwaffe" service.