Historie.

Termín "AJAX" se poprvé veřejně objevil v dubnu 2005 v článku Jesse James Garretta, nazvaném "Ajax: A New Approach to Web Applications" ("Ajax: Nový přístup k webovým aplikacím"). Myšlenky, na kterých je AJAX založen, jsou však výrazně starší: mezi začátky lze zařadit zavedení elementu codice_1 ve Microsoft Internet Explorer 3.0 z roku 1996, elementu codice_2 v Netscape Navigator 4.0 z roku 1997 (tento element byl opuštěn na počátku vývoje Mozilly). Také Macromedia Flash od verze 4 umožňoval komunikaci se serverem na pozadí, bez překreslení stránky.  V roce 1998 představil Microsoft novou technologii nazvanou Remote Scripting, ve které v klientském prohlížeči běžel Java applet komunikující se serverem, přičemž tento applet poskytoval služby JavaScriptovým funkcím. Tato technika fungovala v MSIE od verze 4 i v Netscape Navigatoru od verze 4. V páté verzi IE zavedl Microsoft objekt XMLHttpRequest, který v roce 2000 využil v novém programu Outlook Web Access, který poskytuje webové rozhraní pro přístup k e-mailům na Microsoft Exchange Server.  Velká popularita a rozšíření AJAXu začala několika službami společnosti Google (nejdříve Gmail, posléze Google Maps a další).

Výhody.

Mezi výhody patří odstranění nutnosti znovunačtení a překreslení celé stránky při každé operaci, které jsou nutné u klasického modelu WWW stránek. Pokud například uživatel klikne na tlačítko pro udělení hlasu v nějaké anketě, celá stránka se musí znovu načíst ze serveru, třebaže se na ní jen například aktualizují výsledky hlasování a veškerý zbytek obsahu zůstává stejný. Prostřednictvím AJAXu proběhne odeslání hlasu uživatele na pozadí, server zašle jen ty části stránky, které se změnily, a jen tyto části se uživateli na stránce aktualizují a překreslí. Taktéž nedochází k nepříjemnému efektu, kdy se po dané akci v průběžně načítané stránce postupně přizpůsobují a „za běhu“ formátují a zarovnávají její blokové elementy, obrázky atd. – obtěžující může být i to, že po dané akci uprostřed delší stránky (odscrollované dolů) se nově načtená stránka zobrazí vyscrollovaná nahoru. S AJAXem má uživatel pocit mnohem větší plynulosti práce, která se (zejména u rychlejšího internetového připojení) blíží běžným desktopovým aplikacím.  Z toho vyplývá také potenciál snížit zátěž na webové servery a síť obecně. Jelikož není potřeba při každém požadavku sestavit celý HTML dokument, ale pouze provedené změny, je množství vyměňovaných dat výrazně nižší a teoreticky to může mít příznivý vliv i na zátěž databázových serverů či dalších backendových systémů.

Nevýhody.

AJAX však naopak může zvýšit "počet" vyměňovaných HTTP požadavků, a třebaže přenášejí nižší množství dat, tak při nevhodné implementaci zátěž neklesne.  Mezi nevýhody patří hlavně změny v paradigmatu používání webu: webové stránky se chovají jako plnohodnotné aplikace se složitou vnitřní logikou, nikoli jako posloupnost stránek, mezi kterými se lze navigovat i pomocí tlačítek "Zpět" a "Další". Obdobným způsobem není možno předat URL stránky, ve které již bylo pomocí technologie AJAX něco „naklikáno“. Moderní AJAXové aplikace jsou schopny procházení v historii (přinejmenším částečně) obnovit za použití různých technik (např. využití části adresy za znakem # či pomocí neviditelných IFRAMEs). To ale ve výsledku ztěžuje návrh stránek a vyžaduje více času a práce na implementaci pomocí AJAXu.  Problémem AJAXových aplikací také může být síťová latence: potřeba komunikace přes Internet má negativní dopady na rychlost odezvy a interaktivitu uživatelského rozhraní. Pokud uživateli není jasně signalizováno, že aplikace zpracovává jeho požadavek (a na pozadí komunikuje se serverem), jediné, co zaregistruje, je zpožděná reakce (mezitím se dokonce může snažit operaci spustit znovu, neboť se domnívá, že systém jeho příkaz ignoroval, a tím vygenerovat větší zátěž serveru a/nebo způsobit něco, co neměl v úmyslu, např. objednat deset vstupenek místo jedné). Jako vhodné řešení se doporučuje po dobu mezi odbavením požadavku na server a jeho odpovědí nějakým způsobem zobrazit, že uživatelův požadavek se zpracovává, například textem nebo animovanou ikonou. Síťovou latenci má samozřejmě i verze bez AJAXu, v ní se ale o indikování toho, že prohlížeč čeká na odpověď od serveru, stará samotný prohlížeč.  Požadavek formou AJAX může také přijít s neúspěšnou odpovědí nebo nepřijít vůbec. Správně a uživatelsky přívětivě řešená stránka, která AJAX používá, by měla s touto variantou počítat a řešit všechny úspěšné i chybové stavy. Příkladem s dobrou použitelností je po odeslání požadavku přes AJAX zobrazit indikátor, že požadavek se zpracovává (text, animovanou ikonku apod.) a deaktivovat uživatelský vstupní prvek (tlačítko, vstupní políčko, odkaz), který si jej vyžádal (aby na něj uživatel nemohl opětovaně klikat). Trvá-li čekání na odpověď déle, než je obvyklé, indikovat další informací, že na odpověď se stále čeká. A trvá-li vyřízení požadavku další čas, měla by stránka uživateli nabídnout možnost požadavek odeslat znovu (skrýt předchozí hlášky nebo ikonky informující o zpracování požadavku a opětovná aktivace vstupních prvků nebo odkazů pro spuštění nového AJAXového požadavku). Alternativně opětovné pokusy spouštět v rozumných intervalech sama (jako například na stránkách Google Docs). Tato funkcionalita je sice uživatelsky přívětivější než v prostém HTML, ale vyžaduje dodatečné programování (implementaci, odzkoušení funkčnosti v různých prohlížečích, u složitějších webových aplikacích simulaci všech scénářů a stavů, které mohou nastat) a je tedy náročná na čas a lidské zdroje.  Další nevýhodou AJAXu je nutnost používat moderní grafické prohlížeče, které podporují potřebné technologie. Všechny dnešní běžné prohlížeče však tyto technologie alespoň v základu podporují, problém tak zůstává jen u minoritních prohlížečů typu Lynx nebo na hardwarově slabších zařízeních pro prohlížení, například na (některých) mobilních telefonech a PDA. V rámci webové přístupnosti se vyžaduje, aby stránky byly přístupné i z prohlížečů bez podpory AJAXu, což pro vývojáře znamená více času a práce a objednavatelům výsledných stránek větší náklady.

AJAX ("Asynchronous JavaScript and XML") je v informatice obecné označení pro technologie vývoje interaktivních webových aplikací, které mění obsah svých stránek bez nutnosti jejich kompletního znovunačítání za pomoci asynchronního zpracování webových stránek pomocí knihovny napsané v JavaScriptu. Na rozdíl od klasických webových aplikací poskytují uživatelsky příjemnější prostředí, ale vyžadují použití moderních webových prohlížečů.

Ajax (also AJAX ; short for "Asynchronous JavaScript and XML") is a set of web development techniques using many web technologies on the client side to create asynchronous web applications. With Ajax, web applications can send and retrieve data from a server asynchronously (in the background) without interfering with the display and behavior of the existing page. By decoupling the data interchange layer from the presentation layer, Ajax allows web pages and, by extension, web applications, to change content dynamically without the need to reload the entire page. In practice, modern implementations commonly utilize JSON instead of XML.


Život.

Datum jeho narození nebylo nikdy přesně zjištěno, ale většina pramenů uvádí dobu mezi léty 1887–1891. Vyrůstal jako jedno z dvanácti dětí Billa a Annie Pattonových, kteří měli farmu na jihu státu Mississippi. Jeho otec však na sklonku devatenáctého století získal práci v severní části delty, na farmě Willa Dockeryho. Charlie Patton patří k nejstarším představitelům hudebního stylu jež se nazývá Delta Blues (neboli blues pocházející s regionu mississippské delty). Kdy přesně a za jakých okolností se tento žánr zrodil, dnes už jen těžko zjistíme. Víme ale téměř jistě že místem vzniku této hudby byla právě Dockerryho farma do které se Pattonova rodina přistěhovala. Je třeba zdůraznit že Delta Blues mělo v pozdějších letech rozhodující vliv na Rhythm and blues a Rock, je to tedy lidová nebo pololidová hudba jež posléze ovlivnila celosvětovou populární hudbu. O Pattonových muzikantských začátcích toho víme pramálo. Učil se hrát od kytaristy Henryho Sloana o němž se neví více než to, že patřil ke starší více méně anonymní generaci černošských hudebníků, jejichž jednoduchá hudba nesla již většinu znaků pozdějšího blues. Byla však zřejmě harmonicky a textově jednodušší. Mladý Charlie Patton byl prý Henrymu Sloanovi neustále v patách a naučil se od něj hrát na kytaru. Pattonův otec neschvaloval zájem svého syna o hudbu a jednou prý Charliemu uštědřil výprask. Později se však nechal obměkčit a dokonce synovi pořídil kytaru. U Charlieho se brzy projevil značný hudební talent. Stal se jedním z nejznámějších kytaristů v okolí a byl vítaným hostem na sobotních tancovačkách a hudebních zábavách všeho druhu. Patton byl zřejmě neuvěřitelný bavič, při svých vystoupeních prý vyhazoval kytaru do vzduchu a zase ji chytal, bušil do ní, případně hrál s kytarou za krkem. Jeho široký repertoár obsahoval lidové balady, starší pracovní písně, ragtimy a také blues, to se už stalo jakousi černošskou specialitou. Rozuměli jí pouze černoši a obsahovala spoustu podobenství a narážek, kterým běloši nemohli rozumět. Charlie Patton se sám brzy stal vzorem pro další bluesmany. Byli to například: kytarista Willie Brown, který s Pattonem často hrával na druhou kytaru a účastnil se i jeho nahrávacích frekvencí, Tommy Johnson, který přišel do delty jako dospívající mladík a brzy se naučil hrát blues Pattonovým stylem, Son House mimořádný bluesový kytarista a zpěvák, jenž hrával s Pattonem a Brownem na hudebních zábavách a který se jako jediný nakonec dožil folkového revivalu a v šedesátých letech se vrátil k vystupování a podal řadu svědectví o Pattonově životní pouti. Celý rodokmen pak uzavírá Robert Johnson jenž do sebe vstřebal všechny výše uvedené veličiny a představoval v podstatě prvního moderního bluesmana.

Blues a víra.

Jako většina deltských potulných muzikantů žil dosti divokým životem, k němuž patřilo nadměrné požívaní alkoholu a střídání žen. Cestoval po celé deltě, hrál na mnoha místech a zřejmě žil s mnoha ženami zároveň.S žádnou dlouho nezůstal a všechny postupně opouštěl. Nikde se dlouho nezdržel. Často beze slova sbalil kytaru a prostě odešel. Přesto je zřejmé, že Patton byl silně věřící člověk, že se od mládí věnoval bibli a touží být kazatelem. Opravdu několikrát se v jeho životě stalo, že zavrhl blues, alkohol a ženy a vydal se na cestu víry. Mnohokrát úspěšně kázal slovo boží, ale brzy se zase vracel k divokému bluesovému životu. Zřejmě v něm neustále probíhal vnitřní boj. Věděl že nežije spořádaný život, ale neřesti si odepřít nedokázal a tak dál hrál svoje blues, pil a chodil za holkama. Mimochodem tento vnitřní rozpor byl v té době mezi bluesmany naprosto běžný. Kupříkladu Son House prožíval stejné příklony k víře a návraty do bluesového ovčince a svoje pocity nakonec vyjádřil ve skladbě Preachin' the Blues.

Tvorba.

Jeho tvorbu známe z nahrávek, které pořídil v letech 1929–1934. Není jisté do jaké míry se na nahraných skladbách podílel autorsky. Pravděpodobně se jedná o popěvky,v tehdejších letech rozšířené v mississippské deltě. Přizpůsobil je své interpretaci, rytmickému cítění a do textů začleňoval to, co sám zažil. V jeho písních nacházíme postavy, které Patton osobně znal – Tom Ruchen Blues, události, o kterých se doslechl nebo které se ho přímo týkaly – High Water. Dá se říct, že jeho skladby jsou na půl autorské a na půl lidové. Na živých vystoupeních byl zřejmě schopným improvizátorem. Spojoval písně dohromady, improvizoval texty a vkládal do písní to, co se v daném okamžiku hodilo k pobavení obecenstva. Ve studiu ale dokázal usměrnit a sjednotit svůj repertoár a tak nahrál plno silných textových kompozic, které v sobě nesou klasické znaky bluesových textů – stísňující samota a pocit ztráty, Pea Vine BluesMoon Going Down a blížící se konec Poor MeZa pozornost stojí i jeho vlastní hudební doprovod. Hrál na kytaru v nejrůznějších laděních a používal bottleneck. Jeho kytarové doprovody jsou rytmicky velmi složité a členité. Dnes známe klasickou dvanáctku, tedy dvanáctitaktové blues. Jeho blues většinou mají strukturu třináct a půl taktu. Podle mnoha badatelů to není náhoda ani jeho nedbalost. Podle všeho navazoval na staré rytmické postupy černošského bubnování, jehož tradice sahá až do Afriky. Třináct a půl taktu byla obvyklá struktura písňových slok doprovázená bubnováním. Tato stará hudba se hrála v kraji, ve kterém se on sám narodil a byla zde zaznamenána hudebními vědci ještě v první polovině dvacátého století. Jeho hudba je tedy přímým pojítkem mezi současným blues a starobylým afroamerickým bubnováním. Zvláštní je i jeho zpěv. I ten v sobě nese něco z africké tradice. Zatímco bluesmani s Texasu měli vokální přednes bližší country a swingu, jeho delta blues pracuje s hlasem jako s hudebním nástrojem. Mručí, chraptí, naříká a mění hlas. Často tak vzniká dojem že píseň ve skutečnosti zpívají dva lidé. Jeho desky se na konci dvacátých a ve třicátých letech velice dobře prodávali. Nejúspěšnější byla asi nahrávka "Pony Blues". Bez nadsázky je možno konstatovat, že se stal jednou z prvních hvězd amerického gramofonového průmyslu.

Smrt.

Ke konci života žil se ženou jménem Bertha Lee. I když stále žil přelétavým životem, vydrželi spolu v dobrém i ve zlém(často se stávalo že se poprali a byli zavřeni za výtržnost) až do své smrti. Když v roce 1934 polevila hospodářská krize vzpomněl si W.R.Calaway s American Record Company na jeho někdejší komerční úspěch a přizval ho k nahrávání do New Yorku. Patton byl v té době už těžce nemocen, přesto spolu s Berthou Lee nazpívali působivou kolekci bluesových a náboženských písní. Skladby pro tuto nahrávku vybral zřejmě Charlie Patton sám, protože většina z nich pojednává o blížícím se konci. Ve skladbě "Poor Me" zpívá o tom jak se dívá na svou Berthu Lee z onoho světa, v tradičním spirituálu "Oh Death" opakuje „bože vím že můj čas se krátí“ v 34 Blues prosí „bože nech mě spatřit nový rok...“ Krátce po tomto nahrávání, 28. dubna 1934 zemřel na srdeční chorobu. Zájem o jeho osobu se projevil až v době folkového revivalu, kdy se bluesoví badatelé začali pídit po jeho nahrávkách. Poslech jeho desek může být pro necvičené ucho tvrdým oříškem. Jednak pro často naprosto katastrofální kvalitu zvuku a také díky výše zmíněným výstřednostem interpreta. Jeho vliv a přínos v historii blues by však neměl být opomíjen. Bez něj by dnes blues nebylo tím čím je.

Charlie Patton (1891? – 28. dubna 1934) byl americký bluesový kytarista a zpěvák. Patří k nejstarším představitelům takzvaného delta blues a byl zřejmě i z části jeho tvůrcem. Navazoval na starší černošskou lidovou hudbu a vytvořil vlastní charakteristický styl, který se dá považovat za základní impuls k pozdějšímu vývoji bluesové hudby. Společně s kytaristou a zpěvákem Blind Lemonem Jeffersonem (který je považován za otce tzv. Texas blues) patří k nejstarším bluesovým hudebníkům, kteří zanechali záznam na gramofonových deskách. Ovlivnil také spoustu hudebníků, kteří přišli po něm, včetně takových veličin jako byli Robert Johnson, Howlin' Wolf nebo Muddy Waters.

Charley Patton (died April 28, 1934), also known as Charlie Patton, was an American Delta blues musician. Considered by many to be the "Father of the Delta Blues", he created an enduring body of American music and inspired most Delta blues musicians. The musicologist Robert Palmer considered him one of the most important American musicians of the twentieth century.


Hráčská kariéra.

V juniorských letech hrál Recchi ve WHL za Kamloops Blazers, kde bylo jeho číslo "8" bylo vyřazeno krátce po jeho odchodu do NHL. Draftovali ho Pittsburgh Penguins a hned v roce 1988 naskočil do NHL. V roce 1991 byl jednou z klíčových postav týmu, který vyhrál Stanley Cup.  V roce 1992 byl vyměněn do Philadelphia Flyers za Ricka Toccheta a Kjella Samuelssona. Ve Philadelphii zůstal až do roku 1995 a byl členem lajny „Crazy Eights“ se kterou v sezoně 1992-93 ukořistil rekordy týmu pro 53 gólů, 70 asistencí a dosud platný rekord 123 bodů. V roce 1995 byl vyměněn do Montreal Canadiens za Johna LeClaira, Érica Desjardins a Gilberta Dionna. V roce 1998 se ale vrátil do Flyers a zařadil se opět mezi jejich nejproduktivnější hráče.  V sezoně 1999-00 skončil třetí v boji o Lester B. Pearson Award pro nejužitečnějšího hráče podle ostatních hráčů, ztrácel 5 bodů na vítěze, Jaromíra Jágra. V letech 2000 a 2004 se s Flyers dostal do finále konference, ale pokaždé jeho tým sérii ztratil v sedmi zápasech.  V roce 2000 byl také jmenován nejvýznamnějším mužským sportovcem města Kamloops ve 20. století a na jeho počest byla ve městě pojmenována ulice „Mark Recchi Way“.  V srpnu 2004 byl volným hráčem a tak se vrátil do týmu Pittsburgh Penguins, kde podepsal dvouletou smlouvu s opcí na další rok. První rok byl prakticky vymazán stávkou, která v NHL proběhla a ve druhém roce, když se Penguins potáceli kolem posledního místa, zrušil svou klauzuli o nemožnosti výměny a nechal se vyměnit za Krystofera Kolanose, Niklase Nordgrena a výběr v druhém kole draftu 2007 do Carolina Hurricanes, se kterými vyhrál svůj druhý Stanley Cup. V létě 2006 ovšem podepsal novou smlouvu s Pittsburgh Penguins.  20. ledna 2007 vstřelil svůj sedmý hattrick v kariéře, do sítě Toronto Maple Leafs a o šest dní později, v přesilovce proti Dallas Stars vstřelil svůj pětistý gól v kariéře.  V létě 2007 podepsal s Penguins novou, jednoletou smlouvu za 2 miliony dolarů, ale 4. prosince téhož roku byl umístěn na listinu nechráněných hráčů a tak také poslán do farmářského týmu Wilkes-Barre/Scranton Penguins. Po čtyřech dnech, bez jediného zápasu na farmě ho z listiny vytáhli Atlanta Thrashers, kde ve svém prvním utkání v týmu vstřelil vítězný nájezd.  Fanoušci mu začali říkat „Recchin' Ball“ kvůli jeho drobné postavě a sebevražednému forecheckingu.  7. července 2008 podepsal jednoletou smlouvu s Tampa Bay Lightning.  4. března 2009 byl společně s volbou v druhém kole draftu 2010 vyměněn do Boston Bruins za Matta Lashoffa a Martinse Karsumse. O 3 dny později vstřelil své první dva góly v novém dresu na domácím ledě proti Chicago Blackhawks.  2. července 2009 podepsal novou smlouvu s Boston Bruins a oznámil, že to bude jeho poslední sezona. S ukončením kariéry Joa Sakica se stal lídrem NHL v počtu historických bodů a asistencí mezi aktivními hráči.  1. ledna 2010 vstřelil vyrovnávací gól na konci třetí třetiny Winter Classic proti Philadelphia Flyers na bostonském Fenway Parku. 15. dubna téhož roku se stal třetím nejstarším hráčem, který vstřelil gól v play-off. Starší byli pouze Gordie Howe a Chris Chelios. 7. května 2010 se navíc stal nejstarším hráčem v historii, který vstřelil více než jeden gól v utkání play-off, bylo to ve čtvrtém zápase čtvrtfinálové série proti Flyers.  V sezóně 2010/2011 pomohl svému týmu Boston Bruins vybojovat Stanley Cup. Stal se tak ve 43 letech druhým nejstarším hráčem historie (po Chrisu Cheliosovi), který tuto trofej získal. Přes svůj věk byl v Bostonu velmi platným hráčem, v základní části si připsal 48 bodů, v play-off dalších 14. Krátce po tomto triumfu uznámil ukončení aktivní kariéry.

Klubové statistiky.

Reprezentace.

Reprezentoval Kanadu na ZOH 1998 v Naganu.

Mark Louis Recchi (1. února 1968, Kamloops, BC, Kanada) je bývalý kanadský profesionální hokejový pravý křídelník, který v kariéře třikrát vyhrál Stanley Cup, pokaždé s jiným týmem. Aktivní kariéru ukončil ve 43 letech po zisku svého třetího Stanley Cupu s Boston Bruins.

Mark Louis Recchi (born February 1, 1968) is a Canadian former professional ice hockey player and a current assistant coach for the Pittsburgh Penguins of the National Hockey League (NHL). Recchi played 22 years in the NHL, winning three Stanley Cups: in 1991 with the Pittsburgh Penguins, in 2006 with the Carolina Hurricanes and in 2011 with the Boston Bruins. In Game 2 of the 2011 Finals, at the age of 43, Recchi became the oldest player ever to score in a Stanley Cup Finals series.


Život.

Ramolinové byl rod, který 250 let sídlil na Korsice a pocházel z lombardského hraběcího rodu Collaltů. Otec Laetitie velel vojenské posádce v Ajacciu a později byl generálním inspektorem silnic a mostů Korsiky. Když zemřel, vdala se jeho žena za švýcarského důstojníka ve francouzských službách Franze Fesche. Ze svazku se narodivší Joseph Fesch, pozdější kardinál, svou nevlastní sestru celý život účinně podporoval. Laetitia se vdala 2. června 1764 v Ajacciu za zchudlého korsického šlechtice a advokáta Carla Buonaparte, přítele vedoucí osobnosti boje za korsickou nezávislost Pascala Paoliho. Svého manžela Laetitie provázela během bojů roku 1769 těhotná a v náručí s malým synem Josefem a prodělala fyzickou i psychickou zátěž, zejména po ústupu po bitvě u Ponte Nuovo korsickými horami, což jistě spoluzapříčinilo předčasný porod 15. srpna 1769 – narození Napoleona.  Rodina zůstala na Korsice i po uzavření míru roku 1769 a díky uznání šlechtického titulu rodiny Francií a daňovým úlevám a dalším privilegiím mohla i ekonomicky prosperovat na slušné úrovni. Díky privilegiím mohli i synové Josef a Napoleon studovat ve Francii na prestižních školách. Roku 1785 zemřel Carlo Buonaparte na rakovinu žaludku ve francouzském Montpellier. Vdova odmítla četné nabídky k sňatku a tvrdou rukou vychovávala své děti sama. Výrazně podporována byla synem Napoleonem, který jako mladý důstojník francouzské armády posílal veškeré peníze matce a sám žil v nuzných poměrech, pro odlehčení matce převzal výchovu svého bratra Louise osobně. Laetizia byla zbožná, denně se účastnila bohoslužeb a přála si, aby její syn Josef se stal knězem. V důsledku politických událostí byla nucena náhle v noci emigrovat s bratrem Feschem a čtyřmi dětmi do Francie a žila v Marseille ve skromných poměrech až do společenského vzestupu svého syna.  Její požadavky zůstaly celý živost pro Napoleona důležité, i když často docházelo k ostrým výměnám názorů mezi nimi. Chladná zůstala ke své snaše Josephině. Stranila se slavností, což vyústilo v její neúčast na korunovaci Napoleona a Josefiny. Založením velmi šetrná – v době nouze se šetrnost stala nutností – zůstala velmi spořivá celý život, což v pozdějších letech přešlo v lakotnost (i svým dětem půjčovala na vysoké úroky). Po pádu Napoleona odešla se svým nevlastním bratrem Josefem Feschem do Říma, kde žila skromný život. V stáří trpěla částečnou ztrátou zraku. S hrdostí se dožila obnovení napoleonského kultu po Červencové revoluci a její zvolání „císař stojí opět uprostřed Paříže“, kterým komentovala znovupostavení Vendômského sloupu, se stalo pro bonapartisty morálním povzbuzením.

Děti.

Porodila celkem třináctkrát, dospělosti se dožilo osm dětí. První dvě zemřely v kojeneckém věku na dětské infekce. Po Josefovi nejstarší byl Napoleon – první císař Francouzů, který své sourozence povýšil do různých funkcí evropských vládců.

Maria Laetitia Ramolino, (možná varianta Letizia) (24. srpna 1750, Ajaccio, Korsika – 2. února 1836, Řím), zvaná "Madame Mère", byla matka Napoleona Bonaparte.

Nob. Maria Letizia Buonaparte, "née" Ramolino (Marie-Lætitia Ramolino, Madame Mère de l'Empereur; 24 August 1750 – 2 February 1836), was an Italian noblewoman, mother of Napoleon I of France.


Výstavba a historie.

Palác byl vybudován podle vzoru stalinských výškových budov v Moskvě, architekt Lev Rudněv ale nacházel inspiraci i jinde, například v Spasské věži v Kremlu. Kromě sovětských vlivů však chtěl také použít i styl polský a před návrhem budovy tedy navštívil mnohá významná města v zemi. Nakonec vzniklo pět projektů, z kterých Poláci vybrali jeden, a ten byl nakonec realizován. Na budování 231 m (42 pater) vysokého paláce pracovalo od 2. května 1952 do 22. července 1955 kolem tří a půl tisíc sovětských dělníků, 16 z nich na stavbě zahynulo.  Ještě před dokončením budovy a dva dny po smrti Stalina dne 7. března 1953 rozhodla Státní rada a Rada ministrů PRL o názvu stavby Palác kultury a vědy Josifa Stalina (polsky "Pałac Kultury i Nauki imienia Józefa Stalina"). Rovněž bylo rozhodnuto, že památník Stalina bude umístěn před samotný palác. Soutěž na památník byla sice vypsána, ale žádný z projektů nesplnil očekávání zadavatelů.  Z vyhlídkového patra často páchali lidé skokem sebevraždu, první takový incident se objevil již roku 1956, musely být proto do výhledů nainstalovány bezpečnostní mříže.

Zbourání.

Od 2. února 2007 je celý objekt památkově chráněný, mnohé osobnosti společenského a kulturního života však proti tomuto kroku protestovaly, neboť považují palác spíše za symbol nesvobody z poválečných časů. V roce 2017 byla v Polsku otevřena diskuze o možném případném zbourání paláce. Zbourání stavby podpořil ministr obrany Bartosz Kownacki Považoval by jej za vhodný dárek pro výročí sta let nezávislosti Polska v roce 2018. Případnou demolici rovněž podpořil i ministr financí a rozvoje a pozdější premiér Mateusz Morawiecki nebo vicepremiér a ministr kultury Piotr Gliński, který uvedl, že proti zbourání „nic nemá, ovšem za podmínky, že odstraněnou stavbu rychle nahradí nějaký jiný rozumný objekt“. Některé hlasy v Polsku tomuto záměru oponovaly s tím, že bez ohledu na okolnosti vzniku je tato budova součástí polské historie a navíc přináší lidem užitek.

Palác kultury a vědy ( (zkratkou "PKiN"), do destalinizace – "Palác Josefa Stalina") je výškovou budovou ve Varšavě, vybudovanou v Śródmieście, v centrální části metropole. Jedná se o nejznámější a nejdochovanější památku socialistického realismu v zemi, palác je oficiálně známý jako „Dar národů Sovětského svazu“. Vybudován byl v poválečných letech jako součást rekonstrukce a přestavby metropole po ničivé válce. Otevřen byl roku 1955 a stal se nejvyšší budovou ve Varšavě.

Palace of Culture and Science (; abbreviated PKiN), is a notable high-rise building in central Warsaw, Poland. With a total height of it is the tallest building in Poland, the 5th-tallest building in the European Union (including spire) and one of the tallest on the European continent. Constructed in 1955, it houses various public and cultural institutions such as cinemas, theatres, libraries, sports clubs, university faculties and authorities of the Polish Academy of Sciences. Since 2007 it has been enlisted in the Registry of Objects of Cultural Heritage.


Ekologie.

Rostliny pocházejí z jižní Afriky, kde rostou především v Jihoafrické republice, Namibii a Botswaně. Objeveny byly až v roce 1811 anglickým přírodovědcem Burchellem. Největší počet druhů roste v semiaridních oblastech, kde se roční úhrn srážek pohybuje okolo 100 až 200 mm. Rostliny dostávají vláhu z nepravidelných zimních dešťů a letních mlh pocházejících ze studeného Benguelského proudu, tekoucího severním směrem podél západoafrického pobřeží. Ve volné přírodě původní rostliny obvykle nežijí déle než 25 let, při umělém pěstování mohou za ideálních podmínek růst i dvojnásobně déle.

Popis.

Lithops je vytrvalá rostlina bez stonku. Je vytvořena dvěma protilehlými, vespod srostlými, silně dužnatými listy, mezi kterými je nahoře přibližně 1 cm hluboká štěrbina; společně tvoří tzv. hlavu. Oba listy, hlavní zásobárna vody, se směrem dolů zužují a na úrovni půdy jsou srostlé a přecházejí v tenký, kůlovitý kořínek. Některé druhy mívají obvykle jen jednu hlavu ("Lithops gracilidelineata"), u jiných se jejich počet s věkem rostliny zvyšuje ("Lithops olivacea"). Hlava může mít v závislosti na druhu šířku 0,5 až 2,5 cm a výšku od země 5 až 10 cm. Vrchní část obou dužnatých listů je plochá nebo oblá a nazývá se obličej (hlava má dva obličeje). V závislosti na druhu a půdě, ve které roste, bývá různě zbarvenáː hladká, rýhovaná, bradavičnatá nebo důlkovaná a má v sobě průsvitná místa, tzv. okna, kterými proniká do nitra rostliny sluneční záření.  Jsou to rostliny cizosprašné, jejich oboupohlavné květy mají rozlišená okvětí a gynecea složená z pěti plodolistů. Květy se otvírají až v poledne okolo 12 hodin a pouze za plného slunce, na noc se zavírají, neboť pyl v květech opylovaných létajícím hmyzem nesmí zvlhnout. Plodem je hnědá, tvrdá, vícedílná tobolka obsahující velmi drobná, hnědá semena, která obvykle dozrávají až na jaře. Tobolky se zralými semeny se po navlhnutí ihned otvírají.

Pěstování.

Od konce října nebo počátku listopadu přežívají rostliny bez zálivky. V tomto období starý pár listů postupně uvadá a z jejich živin se začínají vyvíjet listy nové. Toto převlékání probíhá prakticky po celou zimu, na jaře zůstane ze starých listů jen suchá slupka. Koncem března nebo počátkem dubna potřebuje rostlina prvou vláhu. V průběhu léta ze štěrbiny mezi novými listy vyrostou na stopkách jednotlivé žluté nebo bílé květy a kvetou asi týden. Každý druh má ale svůj vlastní časový harmonogram vývoje podle stanoviště, odkud pochází, a ten nelze změnit.  Semena se vysévají na povrch jemného vlhkého písku od března do května, brzy vzcházejí a za rok lze semenáčky přesazovat. Větší, vícehlavý trs lze opatrně rozdělit. Mohou se také množit řízky z listů zasazených do hrubého písku v březnu a dubnu nebo v září a říjnu.

Význam.

Určité druhy jsou domorodými bylinkáři používány k léčení, v případě hladu slouží i jako potrava. Jinak bývají po celém světě pěstovány jak odborníky ve sklenících, tak i amatéry v bytech.

Lithops ("Lithops") je rod nízkých, sukulentních rostlin tvořený asi 50 druhy. V současnosti je zařazen do podčeledi "Ruschioideae" v čeledi kosmatcovitých, v minulosti býval součásti široce pojatého rodu kosmatec ("Mesembryanthemum").

Lithops is a genus of succulent plants in the ice plant family, Aizoaceae. Members of the genus are native to southern Africa. The name is derived from the Ancient Greek words λίθος ("lithos"), meaning "stone," and ὄψ ("ops"), meaning "face," referring to the stone-like appearance of the plants. They avoid being eaten by blending in with surrounding rocks and are often known as pebble plants or living stones. The formation of the name from the Greek "-ops" means that even a single plant is called a Lithops.


Konstrukce blokantů.

Blokant je v podstatě mechanická náhrada Prusíkových uzlů. Z hlediska sevření lana se využívají dvě základní konstrukce konstrukce.  1. Přímo zatěžovaný vačka-palec-výstředník  Například systém Gibbs, Bogibbs, Rescucender, Microcender, Macrograb, Micrograb, Double Microcender, Hiebler, Ropewalker, apod.  2. Nepřímo zatěžovaná vačka-palec-výstředník  Například: Jümar, Ascension, Lift, Basic, Croll, Pantin, apod.  Palec může být tvořen dvouzvratnou pákou nebo se jedná o samosvorný výstředník. Známé jsou i kombinace obou předchozích způsobů. Existují velmi jednoduché mechanismy bez palce využívající zoubků a klínovitého oka. Lano je díky tvaru oka svíráno mezi tělo karabiny a stěnu svírky (Petzl - Tibloc). Méně rozšířená jsou některá další originální řešení (Alvo-URAL ALP). Populární jsou zejména blokanty typu Jumar a Gibs. Blokanty typu „jumar“ jsou konstruovány tak, že k zadrhnutí blokantu na laně dojde jen tehdy, je-li palec blokantu tisknut na lano pružinou vloženou mezi tělo a palec blokantu. Je u nich možno se rukou chytat za tělo blokantu během jejich zatížení (ať už za rukojeť k tomu určenou, či jakkoliv jinak (Je nutné dávat pozor na to, aby se neodklopila ovládací páčka palce blokantu!). Blokanty (ruční typu jumar) se rozlišují na pravé a levé, určené pro pravou a levou ruku lezce. Blokanty typu "gibbs" lze zatížit jen jediným funkčním způsobem, a při jakémkoliv jiném způsobu uchopení a zatížení (většinou chybně shora za tělo blokantu) ztratí zadrhovací schopnost. Jsou konstruovány tak, že přitisknutí palce blokantu na lano nějakým způsobem aktivuje až tíha lezce při odsednutí. Mechanismus všech nových blokantů musí zabraňovat nežádoucímu vypadnutí lana (pojistka, konstrukční uzavření atp.) a splňovat i další požadavky normy ČSN EN 567. Blokanty lze dělit i na ruční (jsou opatřeny rukojetí), hrudní (prsní) připojené přímo k úvazku a ostatní (miniaturní atd.).  "Konstrukčně zastaralým typem blokantu je Hieblerova svírka. Lano do ní lze vkládat, aniž by bylo nutné blokant rozebírat, ale pak není lano v blokantu uzavřeno, a může během používání z blokantu vypadnout. Není proto doporučeno tento blokant používat."

Historie.

První použití blokantu je zaznamenáno v roce 1932 v masivu Paloumere v Pyrenejích u francouzských speleologů Henriho Brenota zvaného „Kiki“ a Fernanda Petzla. Průmyslová sériová výroba blokantů byla zahájena až v 60. letech 20. století švýcarskou firmou JÜMAR (prototyp vznikl v roce 1958) a francouzskou firmou PETZL (r. 1967).

Výstup po fixním laně.

K bezpečnému výstupu po fixním laně je zapotřebí zpravidla dvojice blokantů. Nejčastěji je jeden přímo připevněn k sedacímu úvazku a druhý (horní) je opatřen smyčkou, která slouží jako opora pro nohu (nohy). Pohyb po laně vzhůru potom probíhá tak, že lezec posune horní blokant po laně nad sebe a pomocí nohou a rukou se pak přitáhne (nadzvedne). Druhý blokant (spojený s úvazkem) se přitom samočinně posune po laně a podrží vystupujícího v horní pozici při dalším posunu horního blokantu. Aby se dolní blokant pohyboval snadno po laně, je vhodné lano dole zatížit a lehce ho napnout (např. upevněným batohem).  Místo předchozího postupu, vyžadujícího zatížení lana za účelem snadného automatického posunovaní spodního blokantu, lze použít blokanty tak, že horní blokant bude pomocí dlouhé smyčky připevněn k úvazku, zatímco smyčka zavěšená ve spodním blokantu bude sloužit jako opora pro nohy a odlehčení horní smyčky, především během posunování horního blokantu. Po posunutí horního blokantu si lezec odsedne do horní smyčky a posune spodní smyčku. Do té se lezec vzápětí postaví, odlehčí horní blokant a opět jej posune.

Terminologie.

Správným označením pro prostředky pro výstup po laně jsou:  Český jazyk ani technické normy neznají pro výstup po laně slovesa odvozená od prostředků pro výstup po laně, od názvů konkrétních výrobků, ani od nesprávných označení těchto prostředků. Odpovídajícím termínem je „výstup po laně“.  Výše uvedené je stanoveno jak v uvedených normách (ČSN 83 2602, ČSN EN 567, ČSN EN 12841), tak i v odborné literatuře (například v učebních textech, publikacích a knihách např. Ing. F. Doležala, Ing. R. Matýska nebo Ing. R. Ruckýho) a v katalozích výrobců.  Nesprávné a přesto hojně užívané výrazy v oblasti horolezectví, speleologie a speleoalpinismu, výškových prací a záchranářství:

Blokant - nesprávně označován jako šplhadlo (správně "lanová svírka", "lanová svěra" - viz terminologie daná normou EN 567 nebo nesprávně "jümar" či "spelet") je mechanický prostředek sloužící zejména k výstupu po fixním laně v horolezectví a speleologii. Dále je využíván k samojištění v obtížném terénu a ke konstrukci a usměrňování různých zvedacích systémů při záchraně osob z výšek a hloubek (kladkostroje). Většina typů je určena pro pletená textilní lana ze syntetických vláken o průměru cca 8 - 13 mm. Některé typy ovšem zvládají i použití na ocelových lanech.

An ascender is a device (usually mechanical) used for directly ascending a rope, or for facilitating protection with a fixed rope when climbing on very steep mountain terrain.


Životopis.

Magomajev se narodil v Baku v divadelní rodině, jeho praotcem byl ázerbájdžánský hudební skladatel Muslim Magomajev, jehož jméno nese ázerbájdžánská filharmonie. Jeho otec scénograf zemřel už v roce 1945 na frontě druhé světové války. Magomajev vystudoval hudební školu při konzervatoři v Baku – obor klavír a skladba a později absolvoval samotnou konzervatoř v oboru zpěv pod vedením Š. Mamedovové.  V té době ale už byl známý po celém Sovětském svazu, když s výjimečným úspěchem vystoupil v roce 1962 na závěrečném koncertu přehlídky ázerbájdžánského umění ve Sjezdovém paláci v Moskevském kremlu. V listopadu následujícího roku 1963 vystoupil na svém prvním sólovém koncertu a stal se také sólistou Achundovova ázerbájdžánského divadla opery a baletu v Baku.  Jeho operní hvězda měla raketový vzestup – v letech 1964 a 1965 hostoval s úspěchem na scéně milánské La Scaly, ale po návratu odmítl angažmá v moskevském Velkém divadle. V letech 1966 a 1969 si získal i pařížské publikum v divadle Olympia. Dostal tam dokonce nabídku na roční angažmá, ale nedostal z Kremlu povolení k jejímu přijetí. Po návratu do Sovětského svazu nesměl půl roku vystupovat, než ho pozval tehdejší šéf KGB Jurij Andropov k vystoupení na koncertu k výročí KGB.  Magomajev opustil operní scény a začal se věnovat populární hudbě a estrádním vystoupením. Říkal o tom: "„Našel jsem tam svobodu. Tam se snažíš, aby dnes píseň zněla jinak než včera – to je velká radost!“" V roce 1969 získal první cenu na festivalu populárních písní v Sopotech a Zlatou desku v Cannes.  V roce 1973 byl oceněn titulem národní umělec Sovětského svazu. Magomajev zpíval před vyprodanými stadiony, pořádal zájezdní turné po celé zemi a opakovaně vystupoval v televizi.  V roce 1980 zpíval některé z písní na slavnostním zahájení a zakončení letních olympijských her v Moskvě včetně písně na rozloučenou s maskotem her Míšou ("До свидания, Миша").

Dílo.

Opera.

Mezi nejslavnější role, které Magomajev nastudoval, patřili Figaro v "Lazebníku sevillském", Scarpia v "Tosce", Mefisto ve "Faustovi" nebo Oněgin v "Evženu Oněginovi". Disponoval zvučným barytonem, charismatickým vzhledem a slušným hereckým nadáním.

Populární hudba.

I když Magomajev i na koncertech zpíval operní árie, ruské romansy nebo populární italské canzony, nastudoval také množství populárních písní.  Magomajev vystupoval také v několika filmech, např. ve filmu "Nizami", "Zpívá Muslim Magomajev" ("Поет Муслим Магомаев") nebo "Moskva v notách" ("Москва в нотах"), všude ale nikoli v roli, ale jako zpěvák Magomajev. Odmítl také roli Vronského ve filmu režiséra Alexandra Zarchiho podle románu "Anna Kareninová".  Sám Magomajev složil nejméně dvacet písní a hudbu k několika filmům.  Jeho oblíbeným pěvcem byl italský tenorista Mario Lanza, o kterém napsal i několik knih.  Podle diskografie na jeho osobních webových stránkách vyšlo v minulosti nejméně 45 dlouhohrajících desek a 15 kompaktních disků.  I když některé jeho písně bývají označovány za jeho osobní vyznání – např. "Melodie" ("Мелодия"), "Svatba" ("Свадьба") nebo "Nechvátej" ("Не спеши") – sám odmítl nějakou takovou vybrat.

Soukromý život.

Manželkou Muslima Magomajeva byla zpěvačka Tamara Siňavská. Jeho zálibou bylo také malování.  V roce 1997 po něm a jeho manželce Ruská astronomická společnost pojmenovala dvě planetky ve Sluneční soustavě.

Muslim Magomajev (: Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev, : Муслим Магометович Магомаев, 17. srpna 1942, Baku – 25. října 2008, Moskva) byl ázerbájdžánský a ruský zpěvák populární hudby.

Muslim Magometovich Magomayev (Azerbaijani: "Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev", 17 August 1942 – 25 October 2008), dubbed the "King of Songs" and the "Soviet Sinatra" was a Soviet Azerbajiani baritone operatic pop singer. He achieved iconic status in Russia and the post-Soviet countries for his vocal talent and charisma.


Historie vzniku a zastánci.

Hypotéza pomalu a postupně se rozpínající Země vznikla v 60. letech 20. století v reakci na kritiku teorie kontinentálního driftu, první zmínky o této teorii se ale objevují již koncem 19. století. Postuloval ji v roce 1956 profesor budapešťské univerzity Laszlo Egyed, na základě změn hladin oceánů v geologickém čase, které se už v té době daly vysvětlit vlivem působení dob ledových. Na to později navázal německý fyzik Pascual Jordan v roce 1966, který expanzi Země vykládal jako důsledek obecného rozpínání vesmíru. Jordan zakládal svá tvrzení na teorii snižování hodnoty gravitační konstanty navržené nositelem Nobelovy ceny Paulem Diracem, ale i ta se později ukázala jako neplatná. Známými zastánci byl i německý inženýr Klaus Vogel, který v 80. letech 20. století vytvořil modely několika stádií postupně se rozpínající Země nazvané jako "terella", a australský geolog Samuel W. Carey, který popřel existenci procesu subdukce tektonických desek. Později vznikla i skupina "expandistů" na univerzitě v polské Wroclavi vedené Janem Koziarem.

Podstata hypotézy.

Hypotéza expandující Země vycházela z různých předpokladů. Země měla mít v počátku svého věku až o 55 % menšího průměru a povrch zcela zaplněný prakontinentem Pangeou bez přítomnosti oceánů. Kontinenty fixované na místě se pak měly vzdalovat od sebe právě rozpínáním planety a růstem oceánských desek. Podle svých zastánců je možné současné kontinenty poskládat dohromady velmi dobře na kouli o menším objemu. Důkazem má být výrazný rozdíl geologického stáří oceánských a pevninských desek (který je způsobený subdukcí hustších oceánských desek pod desky pevninské a tedy jejich postupným zánikem) i současná pozice kontinentů, kterou podle zastánců teorie není možné plně vysvětlit mechanismy deskové tektoniky. V minulosti se o vysvětlení rozpínavosti Země pokoušel například Ivan Osipovič Jarkovskij na konci 19. století (srážení éteru uvnitř Země) nebo Paul Dirac ve 30. letech 20. století (předpoklad poklesu gravitační konstanty). Samotné rozpínání těles je ale v přírodě známým jevem s rozličnými fyzikálními vysvětleními, např. rozpínání hvězd, obecně expanze plynu, nebo růst podmíněný vnějším příjmem energie.

Současný pohled na hypotézu.

Hypotéza expandující Země je v geologii okrajovou a překonanou hypotézou. Dnes obecně přijímanou teorií vysvětlující globální zemskou dynamiku je desková tektonika, která je schopna vysvětlit řadu měření i pozorování, které máme díky geofyzikálnímu průzkumu k dispozici. Zastánci hypotézy expandující Země tvrdí, že existuje celá řada rozporů deskové tektoniky. Dle nich je například Afrika významně obklopena oceánskými hřbety a rifty, ale v jejím těsném okolí nenalézáme subdukční zóny. Což je sporné tvrzení s ohledem na to, že severní část Afriky je v kolizi a částečné subdukci s Euroasijskou deskou v délce přibližně 1500 km. Rovněž analogicky Antarktida je obehnána oceánskými hřbety. Dle zastánců hypotézy expandující Země též Amerika a Afrika s Evropou do sebe lépe zapadají na Zemi o menším objemu.  O verifikaci hypotézy se pokouší zastánci této hypotézy skrze kontroverzní hypotézu týkající se Českého kráteru. Ta se snaží doložit, že oblast Českého masívu vznikla výsledek srážky Země s velkým tělesem. Naopak na základě teorie deskové tektoniky vznikl Český masiv konsolidací z nezávislých mikrokontinentů, které se historicky vzájemně pohybovaly a srážely, čímž došlo k jejich spojení do většího celku. Tento výklad je pak schopen vysvětlit rozdílné stáří i druhů hornin v různých částech Českého masívu.  Většinová vědecká komunita však považuje hypotézu expandující Země za překonanou nejen proto, že geologická data lépe vyhovují teorii deskové tektoniky, ale existují i data, která jsou v přímém rozporu s teorií expandující Země:

Hypotéza expandující Země byla jednou z historických teorií snažící se vysvětlit pohyb a rozmístění kontinentů změnou objemu planety Země, respektive jejího postupného rozpínání od počátku vzniku. Byť je tato teorie již překonaná a odporuje současnému poznání deskové tektoniky i měřením zemského objemu, má stále v odborné komunitě své zastánce.

The expanding Earth or growing Earth hypothesis asserts that the position and relative movement of continents is at least partially due to the volume of Earth increasing. Conversely, geophysical global cooling was the hypothesis that various features could be explained by Earth contracting.


Typy.

Modely této řady se lišily typem karoserie a nabídkou motorů. V nabídce převažovaly vozy s pětidveřovou karoserií a třídveřovou karoserii typu fastback. V roce 1989 se na trh dostala další variace - "sedan", nazývaný Renault 19 "Chamade" (nebo "Europa", což jsou sedany montované v Turecku). V nabídce se ale přes všechna očekávání neobjevila karosářská varianta kombi (tento malý prohřešek vyřešil až nastupující model Mégane), zato se překvapivě v roce 1991 začalo vyrábět čtyřmístné cabrio. Vozy montované "v letech 1988 - 1992" měly nepsané přízvisko "Phase I (fáze I)," vozy z let "1992 -1995 (cabrio až do 1997)" byly logicky značeny jako "Phase II (fáze II)"

Motory.

Dnes je potřeba se u označení motorů u Renaultu 19 trochu vyznat. Nestačí totiž znát pouze objem, protože některé motory ani k objemu vůbec nesedí a některých je o stejném objemu hodně (objem 1390 cm), proto je potřeba znát i interní kódy, podle který se dá určit samotný hnací agregát. V tom se většinou dnešní prodejci ojetin moc nevyznají a tak se ani ceny jednotlivých motorizací v bazarech neliší.  Produkce motorů se specializovala na agregáty s následujícím objemem (včetně interních kódů):

Charakteristika.

Všechny vozy řady 19 se vyznačovaly moderními liniemi a dá se říct, že inovace na karoserii byly nadčasové. Z hlediska nadčasového designu mohl Renaultu 19 konkurovat jen Fiat Tipo/Tempra. Vozy Renault 19 se vyznačovaly zejména prostorností, dobrou úrovní kvality zpracování, výkonnými motory, poměrně dobrou pasivní bezpečností. Svou spolehlivostí se model řadil spíše na spodní stupnice tabulek.

Renault 19, někdy zkráceně označován jako R19, je model automobilu francouzské značky Renault. Jeho výroba začala v roce 1988, kdy byl prvně uveden na trh. Stalo se tak jako reakce na prodejní čísla předešlých modelů. Během let 1988 - 1996, kdy se vyráběl, se objevil v různých modifikacích. Nahrazen byl modelem Mégane.

The Renault 19 is a small family car that was produced by the French car manufacturer Renault between 1988 and 1996. In Turkey and in Argentina, production continued until 2000. The internal development code for the 19 was X53, with the five door receiving the "B53" chassis code, the three door being the "C53", the Chamade the "L53", and the Cabriolet the "D53".


Život.

Studium.

Wellington Koo se narodil v Šanghaji, jako třetí syn prosperujícího obchodníka. První vzdělání získal na Univerzitě St. John's v Šanghaji, jedné z nejprestižnějších univerzit té doby v Číně, založené roku 1879 americkými misionáři. Poté pokračoval ve studiích na Kolumbijské univerzitě v Americe, kde získal nejdříve magisterský titul (1909) následně také Ph.D. titul (1912) v oboru mezinárodního práva.

Kariéra.

Po svých studiích v USA se vrátil zpět do Číny, kde byla v Sinchajské revoluci svržena mandžuská dynastie Čching a ustanovena Čínská republika a začal pracovat jako tajemník kabinetu prezidenta Jüan Š'-kchaje. Brzy se stal součástí ministerstva zahraničí, v roce 1915 byl dosazen na funkci velvyslance na Kubě a v USA, kde si získal vzájemné sympatie s tehdejším prezidentem Woodrowem Wilsonem. Důležitou roli sehrál roku 1919 na Pařížské mírové konferenci, kde byl součástí čínské delegace vedené Lu Čeng-siangem. Společně s čínskou delegací požadoval navrácení provincie Šan-tung Číně (po podepsání tzv. 21 požadavků, ultimáta předloženého Japonskem), na což západní velmoci nepřistoupily a tak byla Čína jediným národem, který nepodepsal Versailleskou smlouvu. Wellington Koo znepokojen Mandžuskou krizí a otázkami kolektivní bezpečnosti, jako první zástupce Číny spolupracoval na utváření Společnosti národů. V březnu 1932 vyhlásili Japonci v Mandžusku loutkový stát Mandžukuo. Čína požádala o pomoc Společnost národů, která vyslala do Mandžuska komisi. Komise kritizovala postup Japonců, ti demonstrativně ze Společnosti národů vystoupili, byla vidět jasná slabost SN. Jako velvyslanec ve Velké Británii (1941–1944) a v USA (1944–1945) zažil Wellington napětí mezi Čínou a těmito dvěma mocnostmi. USA nepodporovaly Čínu v boji až do vypuknutí války v Pacifiku, kdy se rychle vyhoupla do pozice "Velké čtyřky". Nový status Číny však neposílil svou diplomatickou pozici vůči "Velké trojce". Koo se marně pokoušel vytvořit protijaponskou alianci.  Po druhé světové válce pomáhal Koo při formování Organizace spojených národů (OSN). Poté, co vláda Čínské republiky v čele s Čankajškem ustoupila na Tchaj-wan, zůstal ve Washingtonu. Přes veškeré protikomunistické cítění kabinet prezidenta H. S. Trumana ani D. D. Eisenhowera nebyl ochoten podpořit Čankajškovy pokusy o návrat a obnovení vlády na pevninské Číně. Koo měl obtížné úkoly odradit Washington od přijetí politiky "Dvou Čín" a bojovat proti americkému obrazu vlády Čankajška jako diktátorské. Ve svém úsilí o podporu americké vlády nepolevil až do odchodu z politické služby v roce 1956.  Po odchodu z čínské diplomatické služby se Koo stal soudcem u Mezinárodního soudního dvora v Haagu, v posledních letech svého funkčního období sloužil jako místopředseda soudu. V roce 1967 odešel do důchodu a přestěhoval se do New Yorku, kde žil až do své smrti.

Úmrtí.

Zemřel 14. listopadu 1985 ve svém domě na Manhattanu ve věku 97 let, měl za sebou 40 let diplomatických služeb. Zanechal po sobě čtvrtou manželku Julianu, syna a dceru, tři nevlastní dcery, 19 vnoučat a dvě pravnoučata.

Ku Wej-ťün, neboli Wellington Koo (zjednodušené znaky: 顾维钧, tradiční znaky: 顧維鈞, pinyin: Gù Wéijūn; 29. ledna 1888 – 14. listopadu 1985), byl čínský diplomat a politik.

Vi Kyuin Wellington Koo (; 29 January 1888 – 14 November 1985) was a Chinese statesman of the Republic of China. He was one of China's representatives at the Paris Peace Conference of 1919; served as an ambassador to France, Great Britain and the United States; was a participant in the founding of the League of Nations and the United Nations; and sat as a judge on the International Court of Justice in The Hague from 1957 to 1967. Between October 1926 and June 1927, while serving as Minister of Foreign Affairs, Koo briefly held the concurrent positions of acting Premier and interim President of the Republic of China. Koo was the first and only Chinese head of state known to use a Western name publicly.


Plavba.

V roce 1592 poslali amsterdamští obchodníci De Houtmana do Lisabonu, aby získal co nejvíce informací o Ostrovech koření (dnešní Moluky). Portugalsko a Španělsko, tehdy sjednocené, v roce 1585 v souvislosti s osmdesátiletou válkou uzavřely své přístavy pro nizozemské lodě. Houtman strávil jako zvěd v Portugalsku zhruba dva roky. Když se vrátil do Nizozemska, přinesl s sebou cenné informace o mořích a zemích Východu, věděl vše o tamějších pobřežích, útesech a ostrůvcích, mořských proudech, větrech, památkách, místním ptactvu, přátelských a nepřátelských domorodcích, silných a slabých stránkách Portugalců.  Ve stejné době, kdy se vrátil z Portugalska, se Jan Huygen van Linschoten vrátil do Amsterdamu z Indie. Dospěli spolu k rozhodnutí, že nejlepší příležitost ke koupi koření skýtá Banten na Jávě. V roce 1594 založili společnost "Compagnie van Verre" a 2. dubna 1595, opustily Amsterdam čtyři lodě: "Mauritius", "Amsterdam", "Hollandia" a "Duifje".  Plavbu od začátku provázely potíže. Už po několika týdnech kvůli nedostatečným zásobám zachvátily posádku kurděje. Na Madagaskaru, kde se plánovala krátká zastávka, muselo být pohřbeno sedmdesát lidí. Madagaskarský záliv, ve kterém kotvili, je nyní známý jako "nizozemský hřbitov". Po smrti jednoho z kapitánů provázely další plavbu rozpory mezi kapitány lodí a obchodníky. V červnu 1596 lodě konečně dorazily do Bantenu, severozápadního přístavu v Javě. Jan Huyghen van Linschoten rozhodl, že se neplavili Malackým průlivem, který ovládali Portugalci, ale Sundským průlivem.  De Houtman byl představen sultánovi z Bantenu, který okamžitě uzavřel štědrou smlouvu s Nizozemskem, v níž stálo mj.: „Jsme spokojeni, že udržujeme spojenectví a přátelství s Jeho Výsostí, princem Mořicem Oranžským z Nizozemí a s vámi, pánové.“ Místní portugalští obchodníci byli velmi podezřívaví, když De Houtman nekoupil žádný černý pepř s tím, že chce počkat na další sklizeň. Bohužel pro své „hrubé chování“ ztratil De Houtman sultánovu důvěru a z obchodů sešlo.  Lodě pak vypluly na východ k Maduře, ale po cestě na loď zaútočili piráti. V Maduře je čekalo mírové přijetí, přesto De Houtman nařídil svým mužům, aby brutálně zaútočili na civilní obyvatelstvo jako pomstou za újmu způsobenou piráty.  Lodě se pak plavily na Bali, kde se De Houtman setkal s králem ostrova. 26. února 1597 se podařilo získat několik hrnců pepře. Na ostrově zůstali dva členové posádky. V Baweanu byla loď "Amsterdam" úmyslně zapálena a posádka se musela rozdělit na ostatní tři lodě. Kvůli vyčerpávající plavbě bylo rozhodnuto necestovat na Moluky a vrátit se do Holandska. Toho večera zemřel další z kapitánů. De Houtman byl obviněn z toho, že ho otrávil.  Portugalské lodě nizozemské výpravě zabránily v převzetí pitné vody a zásob na Ostrově Svaté Heleny. Z 249 mužů se vrátilo pouze 87, kteří byli příliš slabí na to, aby sami zakotvili vlastní lodě.

Přínos.

Přestože výprava byla humanitární a finanční katastrofou, šlo o symbolické vítězství. Plavbu lze považovat za začátek nizozemské kolonizace Indonésie. Během pěti let se na východ za obchodem plavilo dalších 65 nizozemských lodí. Brzy Holanďané plně převzali obchod s kořením v Indickém oceánu a jeho okolí.  Na své druhé cestě na východ, pro jinou společnost, se De Houtman kvůli jeho hrubému temperamentu dostal do konfrontace v Ačehu, kde došlo k bitvám s místním námořnictvem vedeném ženskou admirálkou Keumalahayati, které se nakonec podařilo De Houtmana zabít. Po tomuto incidentu se anglická královna Alžběta I. rozhodla vyslat vyslance sultána z Ačehu a požádat o povolení ke vstupu do Malaccaského průlivu.

Cornelis de Houtman (2. dubna 1565 Gouda – 1. září 1599 Ačeh), bratr Fredericka de Houtmana, byl holandský mořeplavec, který objevil novou námořní cestu z Evropy do východní Indie, a který tak zahájil nizozemský obchod s kořením. V té době měla portugalská říše monopol na obchod s kořením a objevení nové námořní cesty byla pro Nizozemce symbolickým vítězstvím, i když samotná výprava byla katastrofou.

Cornelis de Houtman (2 April 1565 – 1 September 1599), brother of Frederick de Houtman, was a Dutch explorer who discovered a new sea route from Europe to the East Indies, and who thus begun the Dutch spice trade. At the time, the Portuguese Empire held a monopoly on the spice trade, and the voyage was a symbolic victory for the Dutch, even though the voyage itself was a disaster. Houtman was also a spy, having worked against the Portuguese by bringing back to the Netherlands privileged nautical information obtained during his stay in Portugal.


Život.

Narodil se Nennslingenu v Bavorsku a již v 16 letech nastoupil jako dobrovolník do armády. Zastával funkci vojenského zásobovatele u 2. karabinického pluku, kde sloužil jako rytmistr jeho strýc. Roku 1777 už zastával funkci důstojníka. Po vypuknutí války o bavorské dědictví si ho jako adjutanta podmaršála Kinského vybral do štábu na svém velitelství maršál Lacy. Ten se stal Mackovým mentorem a učitelem vojenské teorie. V době války s Tureckem stál v čele štábu generála kavalerie hraběte Kinského a po povýšení na podplukovníka sloužil pod maršálem Hadikem. Když se místo Lacyho vrchním velitelem stal velmi schopný Ernst Gideon von Laudon, dokázal si Mack díky svým schopnostem, prokázaným při organizaci přechodu vojska přes řeku Sávu, udržet místo v jeho štábu. Osobně vedl průzkum tureckých postavení kolem Bělehradu a účastnil se v říjnu 1789 jeho dobytí po dvouměsíčním obléhání, za což si vysloužil Tereziánský řád a také šlechtický titul svobodného pána. Během 1. koaliční války s revoluční Francií si ho roku 1793 jakožto schopného důstojníka, vzdělaného ve vojenské teorii, vybral princ Koburský za náčelníka štábu rakouské armády v Rakouském Nizozemí, dnešní Belgii. Zde Mack prokázal kromě schopností i osobní statečnost. Kvůli zdravotním problémům se odebral na svůj statek u Jihlavy, kde hodlal nabrat síly. Do služby se vrátil již v roce 1794 jako generálmajor. Byl autorem plánu bitvy u Tourcoingu, která však v květnu 1794 dopadla katastrofálně. Kvůli tomu a také kvůli svému zdravotnímu stavu znovu odstoupil. Roku 1798 byl na přání neapolského krále, jemuž hrozilo nebezpečí ze strany Francie, pověřen reorganizací neapolské armády. Zpočátku se mu dařilo, dokonce vytlačil Francouze z Říma, nakonec však 12. ledna 1799 Neapol padla. V roce 1799 koupil zmodernizovaný barokní zámek ve Vyklanticích. V roce 1802 byl Mack jmenován osobním pobočníkem císaře Františka II. a ujišťoval ho o výborném stavu armády, i když ve skutečnosti na tom byla podstatně hůř.

Bitva u Ulmu.

O dva roky později, v dubnu 1804 byl jmenován náčelníkem generálního štábu a pokoušel se před blížící se válkou reorganizovat armádu. Když příští rok v září k válce skutečně došlo, vytáhl Mack jako poradce formálního velitele, arcivévody Ferdinanda, s armádou hluboko do Bavorska, kde měl v úmyslu počkat na ruské spojence, generála Kutuzova. Když se však Rakušané dozvěděli, že jsou Francouzi už na Rýnu, vyrazili ještě více vpřed a zaujali pozici u města Ulm, kde mohli čelit každému francouzskému pokusu vyjít ze Schwarzwaldu a zastavit je před dalším postupem na Vídeň. Napoleon měl sice v plánu přiblížit se Dunaji u Ulmu, ale po nabytí nových informací se rozhodl postupovat něco dále na východ. Jízda maršála Murata prošla Schwarzwaldem, vázala na sebe Mackovu pozornost a držela ho tak na místě, aniž si všiml, že ho hlavní Napoleonovy sbory širokým obchvatem po křídlech odřízly od Rakouska a spojily se v jeho týlu. Mezitím je většina Napoleonových mužů obešla ze severu a Rakušané se ocitli v obklíčení. Mack i jeho izolovaní generálové se sice pokoušeli probojovat u Elchingenu i jinde, avšak neúspěšně a se značnými ztrátami. Když si uvědomil, co se děje, zůstal i přesto klidný a zmaten falešnými zprávami od Napoleonova agenta Schulmeistera, chtěl v Ulmu počkat na Rusy. Za to byl kritizován arcivévodou Ferdinandem i některými generály. Dne 15. října dokončili Francouzi obklíčení Ulmu, odkud do Chebu šťastně unikl arcivévoda Ferdinand, zahájili dělostřelecké bombardování a následně vyzvali Macka ke kapitulaci. Ten odmítl, neboť chtěl na sebe Francouze poutat, ti však byli už hluboko v jeho týlu. Tou dobou dorazili do Braunau am Inn na bavorské hranici 250 km daleko vyčerpaní Rusové generála Kutuzova. Trvalo jim ale další dva týdny, než se přeskupili a byli připraveni k dalšímu pochodu. Mezitím už ale bylo pozdě, neboť Mack v Ulmu podepsal ke 20. říjnu 1805 kapitulaci a na 30 000 zbylých rakouských vojáků z města vyšlo do zajetí. Rusové proto z Bavorska před francouzskou přesilou ustoupili na východ, což předznamenalo bitvu u Slavkova. Napoleon jako velkorysý vítěz propustil Macka a jeho důstojníky na čestné slovo na svobodu, ale v případě Macka to velká výhra nebyla. Císař ho se vzkazem od Napoleona odmítl přijmout.  Po návratu do Rakouska však v důsledku porážky s Napoleonem upadl u císařského dvora v nemilost a byl roku 1806 postaven před vojenský soud. Ten ho odsoudil k trestu smrti. Rakouský císař František mu však udělil milost a změnil rozsudek na dvacet let vězení. Veškeré vojenské pocty mu byly odebrány. Z žaláře Mack vyšel již v r. 1808 na základě přímluv u císaře. Zlomený a zahanbený odjel na svůj zámek ve Vyklanticích a žil tam v ústraní. Jen zpovzdálí pak sledoval převratné události napoleonských válek.  Vojenských poct se znovu dočkal až v roce 1819, kdy mu byly navráceny.

Karl Mack von Leiberich (25. srpna 1752, Nennslingen – 22. prosince 1828, Sankt Pölten) byl vojevůdce a podmaršálek rakouské armády. Známý je především díky pokusu zastavit postupující Napoleonovu armádu u Ulmu během války třetí koalice.

Karl Freiherr Mack von Leiberich (25 August 1752 – 22 December 1828) was an Austrian soldier. He is best remembered as the commander of the Austrian forces that capitulated to Napoleon's "Grande Armée" in the Battle of Ulm in 1805. Mack makes a brief appearance as a character in book two of Volume I of Tolstoy's "War and Peace".


Před Severní válkou.

Menšikovův původ je předmětem dohadů. Časté je tvrzení že byl synem litevského rolníka, který ho poslal do Moskvy, aby se vyučil cukrářem. Zde prodával koláče a pirožky. A tady si Menšikov též získal pozornost Leforta, blízkého carova přítele. Lefort vzal Menšikova do svých služeb. Menšikov i bez valného vzdělání a kulturního rozhledu po chvíli zaujal i samotného cara Petra, který z něho učinil svého osobního služebníka a zařadil jej do svých pluků. Menšikov se zúčastnil Azovských tažení a poté i velkého poselstva do západní Evropy. Tehdy byl zvolen jedním z carových osobních sloužících. Po návratu do Evropy dostal velení Preobraženského pluku a do začátku Severní války působil v carově domácnosti.

Od počátku Severní války do smrti Petra Velikého.

Na počátku války se zúčastnil tažení k Narvě, ale vlastní bitvy u Narvy se nezúčastnil, neboť odjel ještě před jejím vypuknutím. Poté působil v Ingrii, kde byl carovým pobočníkem. Účastnil se dobytí Nöteburgu, jehož velitelem se poté stal. Účastnil se dobytí Nyenskansu. Po založení Sankt-Petěrburgu se stal velitelem Petropavlovské pevnosti. Na podzim 1703 odrazil švédský útok na město.  Na jaře 1704 si během obležení Narvy vysloužil hodnost generála a další rok se zúčastnil tažení do Polska. Zde měl spory se svým velitelem, generálem Ogilvym, který následkem toho byl odvolán. 29. října 1706 vyhrál bitvu u Kališe, za což byl jmenován knížetem ižorským.  Během vpádu Švédů do Ruska se Menšikov účastnil bitvy u Golovčina. Následně v listopadu 1708 dobyl Baturin, hlavní město hejtmana Mazepy. Poté velel ruské jízdě ve vítězné bitvě u Poltavy a donutil Švédy ke kapitulaci u Perevoločné. Za tento úspěch získal maršálskou hůl.  Roku 1710 velel ruské armádě v Polsku a v dalším roce ovládl Kuronsko. Roku 1712 pronikl do Pomořanska a Holštýnska. Roku 1714 dobyl Štětín. Od roku 1715 upevňoval svoji moc. Jeho vztahy s carem však se začaly ochlazovat kvůli Menšikovovým úplatkářským aférám. Roku 1718 měl státu vrátit 700 000 rublů, ale když car v roce 1725 umíral, Menšikovovi dluh odpustil.

Po Petrově smrti.

Po smrti Petra I. pomohl na trůn jeho vdově Kateřině I. a za odměnu byl jmenován generalissimem. Jako jediný v Rusku také nosil knížecí titul. Během krátkého panování Kateřiny I. předsedal speciálně vytvořené šestičlenné "Nejvyšší tajné radě" a prakticky byl vládcem země. Podařilo se mu získat také vládu v Kuronském vévodství. Po dokončení svého paláce (dnes součást objektu muzeí Ermitáže) na nábřeží Něvy se rozhodl, vystavět nové velkolepé sídlo v nedalekém Oranienbaumu, kam chtěl přeložit své knížecí sídlo.  Mnešikov byl schopným vůdcem, ovšem složitá pozice omezovala jeho plány. Svou moc se snažil udržet i po smrti Kateřiny I. pomocí státního převratu. Zatímco jeho spojenec diplomat Petr Alexandrovič Tolstoj by na trůnu raději viděl Alžbětu Petrovnu, kníže se rozhodl pro malého careviče Petra II. a sebe učinil jeho poručníkem v nezletilosti. Dokonce měl v úmyslu oženit careviče se svou dcerou Marií.  Mezitím se však proti němu spojili zástupci staré ruské šlechty reprezentované rodem Golicynů a Dolgorukých a po nástupu Petra II. na trůn jej v září roku 1727 zbavili moci i všech titulů a poslali i s rodinou do vyhnanství na Sibiř. Jeho manželka Darja Michajlovna zemřela cestou poblíž Kazaně.  Další rok zde žil se svými dětmi ve vesnici Berjozovo a v listopadu roku 1729 zemřel. Jeho synovi se později podařilo získal zpět část otcova majetku.

Alexandr Danilovič kníže Menšikov-Ižorskij-Kozelskij (, Moskva –, Berjozovo, Sibiř) byl ruský státník, vojevůdce a osobní přítel cara Petra Velikého a jeho manželky Kateřiny I.

Prince Aleksander Danilovich Menshikov (, tr. ; – ) was a Russian statesman, whose official titles included Generalissimus, Prince of the Russian Empire and Duke of Izhora (Duke of Ingria), Prince of the Holy Roman Empire, Duke of Cosel. A highly appreciated associate and friend of Tsar Peter the Great, he was the "de facto" ruler of Russia for two years.


Děj.

V roce 1961 probíhá v sovětské loděnici horečná příprava na dokončení K-19, první sovětské jaderné ponorky vybavené SLBM, která má být zařazena do služby. Sovětští političtí představitelé na dokončení spěchají, obávají se americké převahy co se týče vybavenosti jadernými zbraněmi. Je přikázáno dodržet termín za každých okolností. Na ponorce stále probíhají práce a zároveň se již simulují některé válečné akce. Ty ale nedopadají úspěšně (i díky horší kvalitě vybavení, které je montováno ve spěchu). Vedením je určen kapitán Alexej Vostrikov, který nahrazuje ve funkci Michaila Polenina, jenž se stává jeho zástupcem. Polenin (přezdívaný Miša) je u své posádky oblíbený, vychází s ní dobře a udržuje přátelské vztahy. Vostrikov se jeví úplně opačně, je nekompromisní, netrpí diskuzi a na posádku je velmi náročný. Několik členů posádky je nahrazeno (operátora jaderného reaktoru, který byl přistižen opilý, nahradí Vostrikov mladým nezkušeným adeptem Vadimem Radčenkem z námořní akademie, doktora srazí nákladní automobil a musí být nahrazen starším lékařem ze základny, který nebyl nikdy na moři).  Konečně je ponorka dokončena a při slavnostní ceremonii má být pokřtěna šampaňským. Láhev se ale při nárazu o trup nerozbije a někteří pověrčivější námořníci věří, že je loď prokleta. Po vyplutí na moře uděluje kapitán Vostrikov sérii testů havarijních situací, aby zjistil, jak na tom posádka je. Simulace zahrnující např. zaplavení některých sekcí ponorky, požár na palubě, přípravu torpéd však nedopadají dobře a někteří muži jsou při nich dokonce zraněni. Vostrikov není spokojen a z tohoto stavu viní důstojníky, kteří byli na posádku příliš měkcí a nenastavili jim dostatečně vysoko laťku operační připravenosti. Posádka začíná občas reptat, ale postupně se ve výkonech zlepšuje.  První misí má být vynoření v Arktidě a odpal testovací balistické střely. Velmi důležitá mise, která má Američanům ukázat, že Sovětský svaz disponuje v případě rozpoutání jaderné války plně připravenými odvetnými prostředky. Vostrikov přikazuje ponořit se do maximální operační hloubky (250 metrů) a poté pokračovat až ke kritické hloubce (300 metrů). Na tvářích námořníků a protestujících důstojníků (zejména Polenin) lze vyčíst obavy, ale Vostrikov zůstává ledově klidný, přestože trup ponorky nemusí takovou zátěž vydržet. Polenin jej obviní z nesmyslného hazardu. Dalším rozkazem, který není přijat s valným nadšením, je vynoření se za plné rychlosti, což znamená prorazit led na hladině, který by podle odhadů neměl být silnější než 1 m. Jak silný je ve skutečnosti nikdo neví. I tento manévr K-19 zvládne bez poškození a napětí trochu poleví. Cvičný odpal balistické střely dopadne úspěšně a posádka začíná oceňovat kapitánovy schopnosti. Muži dostanou na určitou dobu volno a na ledové pláni zamrzlého Severního ledového oceánu hrají fotbal. Udělají si i společnou fotografii. Důstojníci však vyjadřují nadále podporu Poleninovi, podle nich je on nadále jejich jediným kapitánem.  Přichází nové rozkazy z velitelství, plavit se dolů do Atlantiku a patrolovat v blízkosti amerického pobřeží v oblasti mezi Washingtonem a New Yorkem. Během plavby praskne trubka chladicího systému reaktoru, ten se bez možnosti chlazení začíná přehřívat. Radčenko s Poleninem jsou šokováni, že na ponorce nebyl instalován záložní chladicí systém. Je přikázáno vynoření a odvysílání stavu situace na sovětské velitelství. Po vynoření však operátor rádia zjistí, že anténa je poškozena, stalo se tak pravděpodobně při divokém vynořovacím manévru v zamrzlé Arktidě.  Posádka od reaktoru diskutuje o možnostech. Radčenko informuje, že mají asi tři čtyři hodiny na to, aby se pokusili zabránit ničivé explozi. Pokud přesáhne teplota v reaktoru 1 000° Celsia, ten vybuchne a mohou detonovat i jaderné hlavice. Padne návrh opustit ponorku, ten Vostrikov rezolutně odmítne. Nakonec Pavel Loktěv navrhne využít sladkou vodu z ponorky a sestrojit provizorní chlazení z trubek, které rozeberou v ponorce. To ale bude vyžadovat, aby opraváři otevřeli radioaktivitou zamořenou místnost a vešli dovnitř. Kapitán tento plán schválí a určí dvojice mužů, kteří budou uvnitř pracovat po přesně stanovenou dobu 10 minut. Navíc se zjistí, že zde nejsou protiradiační obleky, ale pouze protichemické.  První dvojice vejde dovnitř a začne svařovat. Když po určené době opouští reaktorovou místnost, sotva se drží na nohou a zvrací, což je demoralizující pohled pro další opravářské čety. I druhá dvojice si splní svoji část úkolu. Je čas pro třetí tým, ale Vadim Radčenko je paralyzován strachem a odmítá jít dovnitř. Místo něj jde dobrovolně technik Gorelov. Dvojice dokončí nejnutnější práce a teplota reaktoru začne klesat. Zdá se, že oprava byla úspěšná. Stále však zůstává problém s radiací, neboť dveře místnosti nejdou kvůli vedeným trubkám zavřít a záření tak kontaminuje útroby ponorky. Polenin navrhuje obrátit se s žádostí o pomoc na nedalekou základnu NATO na ostrově Jan Mayen, což Vostrikov zamítne a přikáže plavit se k Sovětskému svazu. Každému je jasné, že při nízké rychlosti je všechny radiace zabije dříve, než se dostanou domů. Námořníci, kteří nejsou nezbytně třeba uvnitř, dostanou povolení vylézt na trup ponorky, aby byli dále od škodlivé radiace. Přilétá vrtulník a muži se radují, že je nalezla sovětská loď, ale je to helikoptéra US Navy z nedalekého amerického torpédoborce, jehož kapitán nabídne pomoc. Vostrikov ji ale odmítne a přikáže operátorovi rádia nekomunikovat s Američany. Torpédoborec zůstává v diskrétní vzdálenosti.  Po několika hodinách svár na provizorním chlazení praskne a teplota reaktoru začne opět nebezpečně stoupat. Vostrikov přikáže mužům na trupu ponorky návrat dovnitř, aby se mohli ponořit. Jeden z námořníků neuposlechne, skočí do vody a plave směrem k americké lodi. Radčenko, který se stydí za to, že místo něj nasadil život někdo jiný při opravě, se rozhodne díru svařit sám. V jiném sektoru na palubě vypukne požár. Polenin odmítne Vostrikovův rozkaz spustit protipožární systém, který by udusil hasící muže a běží za nimi koordinovat boj s ohněm. Když je pryč, na můstku proběhne vzpoura, politický komisař Suslov a důstojník Demičev míří na Vostrikova pistolí a Suslov jej informuje, že byl zbaven velení a místo něj ho přebírá opět Polenin. Vostrikov je připoután k žebříku. Když je oheň uhašen, Polenin se vrací a je informován o změně velení. Přikáže rebelantům, aby mu vydali pistole a poté je nechá zatknout a osvobodí Vostrikova. Potvrdí mu, že kapitánem je stále on. Vostrikov je chvíli překvapený, ale poté přikazuje ponořit se. Polenin mu poradí, ať posádce v těchto kritických situacích nedává rozkazy, ale ať se jich táže. Vostrikov pochopí a interkomem vysvětluje posádce situaci. Pokud by reaktor a jaderné střely explodovaly na hladině, výbuch by zničil nedaleký americký torpédoborec a pravděpodobně i malou základnu NATO na ostrově Jan Mayen. Jelikož spojení s velitelstvím nefunguje a záměry ponorky jsou tak pro okolí nejasné, tato katastrofa by mohla být snadno desinterpretována jako jaderný útok a mohla by iniciovat masivní odvetný úder ze strany USA. Posádka pochopí naléhavost situace a dává najevo svou loajalitu. Mezitím se Radčenkovi podaří díru svařit a ponorka se může opět vynořit. Vostrikov osobně vytáhne z reaktorové místnosti Radčenka, který byl vystaven záření po dlouhou dobu až oslepl. K-19 je nalezena jinou sovětskou ponorkou S-270. Vostrikov chce vydat rozkaz přemístit muže na palubu druhé ponorky, ale nemá povolení z velitelství. Jejich záměrem je poslat loď, která by K-19 odtáhla. Vostrikov to ignoruje a muži z K-19 jsou na S-270 provizorně dekontaminováni.  Kapitán Vostrikov je po návratu postaven před vojenský soud. Polenin emotivně svědčí v jeho prospěch. Soud nakonec uzná, že Vostrikov nepochybil, ale kapitán dostane zákaz velení jakékoliv ponorky.  V závěrečném epilogu se přeživší členové scházejí roku 1989 (přesně po 28 letech od události) na hřbitově, aby vykonali pietu za zemřelé kamarády. Vostrikov řekne ostatním, že navrhl všechny námořníky, kteří zemřeli, na udělení řádu Hrdina Sovětského svazu, což výbor zamítl, protože nešlo o válečnou akci, ale o nehodu. Pozvedne sklenici a pronese: "„Nepřipíjím na námořnictvo nebo na vlast, ale na nás, na kamarády. Připíjím jen na kamarády.“"

K-19: Stroj na smrt (v anglickém originále "K-19: The Widowmaker") je filmový thriller z roku 2002 americké režisérky Kathryn Bigelowové, který vychází ze skutečných událostí na sovětské ponorce K-19 třídy Hotel, kde došlo k poruše jaderného reaktoru. Film vznikl v mezinárodní koprodukci USA, Spojeného království, Kanady a Německa, v hlavní roli se představili Harrison Ford a Liam Neeson. Natáčel se v Kanadě.

K-19: The Widowmaker is a 2002 historical submarine film directed and produced by Kathryn Bigelow, and produced by Edward S. Feldman, Sigurjon Sighvatsson, Christine Whitaker and Matthias Deyle with screenplay by Christopher Kyle. An international production of the US, UK, Germany and Canada, the film takes place in 1961 and focuses its story on the Soviet K-19 submarine.


Legenda.

O krásnou, vznešenou dívku z křesťanské rodiny se ucházelo mnoho mladíků, mezi nimiž byl nejhorlivější syn římského prefekta. Anežka však všechny odmítla, protože se již ve třinácti letech rozhodla zasvětit pouze Ježíši Kristu. Prefekt, kterému si syn stěžoval, ji postavil před soud, kde byla nucena zříci se křesťanství. Anežka se nebránila, protože věřila v pomoc Boží. Proto byla odvlečena do nevěstince, kde byla svlečena do naha a ponechána napospas mladíkům včetně prefektova syna. Zázrakem jí však rychle narostly vlasy a zakryly její nahotu.  Pověst o zvláštní dívce se roznesla po celém tehdejším Římě. Anežka byla postavena před nejvyššího soudce, a ten ji odsoudil pro pobuřování a rozhněvání římských bohů k trestu smrti. Roku 304 byla sťata mečem na Domitianově stadionu.  Po popravě jí rodiče pohřbili v katakombách severně od města, které dnes nesou její jméno. U hrobu drželi stráž a brzy po pohřbu se jim tu zjevil sbor svatých panen, mezi nimiž byla také Anežka, držící na ruce beránka.

Svatořečení a chrámy.

Málokterá z římských panenských prvomučednic začala být uctívána tak brzy jako Anežka Římská. Legenda o jejím životě a martyriu se začala psát již během 4. století. Zasloužil se o to sv. Ambrož, uváděna je také v Kalendáři mučedníků (martyrologiu) z roku 354.  V téže době, asi roku 342, dala dcera císaře Konstantina I. Velikého Konstancie vystavět nad Anežčiným hrobem baziliku "Sant ́Agnese fuori le mura" (Sv. Anežky za hradbami). Původní stavba, která se nacházela nedaleko Konstanciina mauzolea (Santa Costanza) byla zničena, ale papež Honorius I. dal v 7. století nedaleko odtud na "Via Nomentana" postavit novou baziliku, zasvěcenou sv. Anežce. Kostel s věží a hřbitovní zdí se dodnes dochoval s úpravami z let 1590 -1610; roku 1855 jej papež Pius IX. prohlásil za zázračný. Každoročně na svátek sv. Anežky 21. ledna jsou v něm požehnána dvě jehňátka, z jejichž vlny jsou později utkána pallia pro nově vysvěcené arcibiskupy.  V letech 1651-1672 byl na místě Anežčiny popravy na dnešní Piazza Navona vystavěn z rozhodnutí papeže Inocence X. honosný barokní chrám "Sant'Agnese in Agone" ("na závodišti") s kupolí mezi dvěma věžemi, který v letech 1652-1657 projektovali římští architekti Girolamo a Carlo Rainaldi. Od roku 1657 stavbu převzal významný architekt Francesco Borromini. Anežčino martyrium je v kapli zpodobeno na bílém mramorovém reliéfu od Alessandra Algardiho.  V českých zemích se sv. Anežka Římská slavila od raného středověku, k pozoruhodným vyobrazením patří gotický deskový obraz od Mistra Theodorika v kapli Sv. ostatků na Karlštejně s relikviářovou schránkou v rámu dole uprostřed. Relikvie jsou zastoupeny v relikviářích ze Svatovítského pokladu i původem ze Svatojiřského kláštera na Pražském hradě. Od konce 15. století začala být Anežka Římská ve skupinách vyobrazených světců na oltářních retáblech zástupnou patronkou za Anežku Českou, kterou nebylo možno slavit samostatně, protože nebyla blahořečena ani svatořečena.

Sv. Anežka Římská (291 – 304, Řím) byla jednou z nejdříve uctívaných raně křesťanských světic z období pronásledování křesťanů za císaře Diocletiana. Bývá zobrazována s beránkem na ruce, případně s dlouhými vlasy.

Agnes of Rome () is a virgin martyr, venerated as a saint in the Roman Catholic Church, Eastern Orthodox Church, the Anglican Communion, and Lutheranism. She is one of seven women who, along with the Blessed Virgin, are commemorated by name in the Canon of the Mass.


Dětství a počátky hudební kariéry.

Narodil se ve městě El Monte v Kalifornii. Už odmala trpěl závažnou vadou řeči a kvůli své velké koktavosti v dětství nezažíval hezké chvilky. Dokonce i na vrcholu slávy v 90. letech měl značné problémy s dokončením věty, aniž by přitom šestkrát nezopakoval poslední slovo. Nicméně ve svých 12 letech začal hrát na klavír a později se seznámil i se zpěvem formou scatování díky poslechu hudby od Louise Armstronga a dalších. Hra na klavír mu dala smysl života, možnost uměleckého vyjádření a kompenzaci za jeho vadu řeči. V rozhovoru z roku 1996 prozradil: „Hra na klavír mi ukázala cestu, jak mluvit... Schovával jsem se za klavír, protože jsem se bál mluvit.“  V 70. letech se z Johna Larkina stal profesionální jazzový pianista a působil v mnoha jazzových klubech v okolí Los Angeles. V 80. letech ale Larkin propadl alkoholu a drogám, ale když v lednu 1986 zemřel jeho přítel a kolega Joe Farrell, který měl také problémy s drogami, rozhodl se závislost překonat. V tom mu pomáhala jeho manželka Judy, která se také léčila z alkoholismu, a nakonec to zvládl. V témže roce vydal i své debutové album "John Larkin", které ale nebylo komerčně prodávané a vydal ho pravděpodobně na vlastní náklady v omezeném množství.

Zrození Scatmana Johna.

V roce 1990 se přestěhoval do Berlína, aby nabral zkušenosti a obohatil svou jazzovou kariéru. Zde pokračoval ve své práci jazzového pianisty a působil v mnoha německých klubech a barech. Zde se také rozhodl poprvé ke svému hraní přidat i zpěv, když sklidil ovace po své instrumentální interpretaci písně "On the Sunny Side of the Street". Po nějaké době jeho agent Manfred Zahringer navrhl, aby zkombinoval svůj pěvecký projev scatu s moderní elektronickou hudbou jako například s technem nebo s hip hopem. Larkin byl nejprve skeptický, ale vydavatelé z BMG Hamburg pro něj měli pochopení.  Také měl strach, co řekne publikum na to, že koktá. Jeho žena proto navrhla, aby o svém handicapu zpíval přímo ve svých písních. Ve spolupráci s producenty specializovanými na taneční hudbu Ingo Kaysem a Tonym Cataniou nahrál svůj první singl "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)", ve kterém povzbuzoval koktající lidi k vyrovnání se s tím. Poté přijal umělecké jméno Scatman John.

Mezinárodní úspěch.

V roce 1995 se stal světově známým, díky svému prvnímu hitu „Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)“. Ze začátku se sice píseň moc nechytala, ale postupem času se vypracovala na první místa mnoha národních hitparád a po mnoho týdnů si udržovala pozici v první desítce. Hned nato nahrál svůj druhý singl Scatman's World, se kterou sice sklidil menší, ale stále ještě pozoruhodný úspěch. Ještě v roce 1995 natočil pod svým novým jménem po úspěchu obou singlů své první album "Scatman's World" a započal své evropské a asijské turné. Stal se populární zejména mezi dětmi a tak například na koncertě ve Španělsku se mu stalo, že děti natolik křičely, když se objevil na pódiu, že vůbec kvůli tomu nemohl začít zpívat a musel čekat pět minut, než se trochu uklidní. Během turné absolvoval tolik tiskových konferencí a rozhovorů s novináři, že se konečně naučil mluvit plynule a byl velice zaskočen, když se ho jeden novinář zeptal, proč je členem komunity koktavých lidí, když ho nikdy neslyšel koktat. Bylo to poprvé v jeho životě, kdy se cítil trapně za to, že mluví plynule a ne, že koktá.  V roce 1996 vydal své druhé album Everybody Jam!, které už nezaznamenalo takový úspěch jako to první. Největší popularity ze všech zemí získal v Japonsku a oblíbili si ho natolik, že tiskli jeho portrét na telefonní karty a na plechovky od Coca Coly.

Konec kariéry.

V roce 1999 vydal své třetí a zároveň poslední album Take Your Time. Nicméně už koncem roku 1998 se u něj začaly projevovat závažné zdravotní potíže. Na novém albu pracoval, ačkoliv mu bylo doporučeno s ohledem na jeho zdraví odpočívat. Později mu byl diagnostikován karcinom plic a musel se léčit. Přesto mu ale zůstal úsměv na tváři a prohlásil, že „Cokoliv Bůh chce, je pro mě dobré... Měl jsem úžasný život. Ochutnal jsem krásu.“ John Paul Larkin (John Scatman) zemřel 3. prosince 1999 ve svém domě v Los Angeles. Po své smrti byl zpopelněn a rozprášen do moře poblíž Malibu.

John Paul Larkin (13. března 1942 El Monte, Kalifornie – 3. prosince 1999 Los Angeles, Kalifornie), známější jako Scatman John nebo John Scatman, byl americký zpěvák. Nejprve se věnoval jazzu a v 90. letech se mu podařilo dosáhnout celosvětového úspěchu díky jeho unikátního spojení scatu s eurodancem. Jeho nejúspěšnějším hitem byla píseň "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)", v které dokázal naplno využít své vrozené vady řeči koktavosti. Za své zásluhy se dostal do síně slávy amerického národního sdružení koktavých lidí.

John Paul Larkin (March 13, 1942 – December 3, 1999), known professionally as Scatman John, is an American musician and singer who created a fusion of scat singing and dance music, best known for his 1995 hits "Scatman (Ski-Ba-Bop-Ba-Dop-Bop)" and "Scatman's World".


Způsob života.

Přes svou velikost je chroust pro člověka neškodný, i když může způsobit značné škody v zahradě i na poli. Dospělí chrousti se živí listy stromů, ale jejich larvy žijí pod zemí, kde se prokousávají kořínky a často napadají obilniny a další zemědělské plodiny. V minulosti způsobovali chrousti velké škody.  Vývoj do dospělosti trvá čtyři roky. Dospělci se objevují koncem dubna nebo v květnu (srov. německy "Maikäfer", anglicky mj. také "May bug"'májový brouk') a téměř okamžitě se páří. Po dvou týdnech dospělosti samičky začnou klást vajíčka, která zahrabávají 10–20 cm do země. Jedna samička může naklást až 80 vajíček. Larvy se začnou líhnout za 4–6 týdnů. Larvy (neboli ponravy) jsou aktivní pouze na jaře a v létě a v zimních měsících přezimují 20–100 cm pod povrchem. Žijí v zemi 4 roky (v chladnějším klimatu až 5 let), dokud nedorostou velikosti 4–5 cm, pak se na podzim zakuklí a na jaře vylézají opět dospělci.

Gastronomické využití.

V některých dobách byli na některých místech chrousti konzumováni.

Polévky.

Nejčastější byla pravděpodobně forma polévky nebo vývaru:  "Na rozpuštěném másle usmažte libru (454 g) chroustů (bez křídel a nožiček), poté je zavařte do kuřecího vývaru, přidejte telecí jatýrka a podávejte k topince s pažitkou." "1/4 kg chroustů (pro 6 osob) ve studené vodě omytých vhoď do horké vody, přidej všechnu kořínkovou zeleninu, kmínu, trochu soli a nechej v ní zapěniti jemně sekanou zelenou petržel. Vodu z chroustů sceď, zalij jí připravenou zásmažku a nechej chvíli povařiti. Pak zakvedluj do polévky 2 žloutky se 6 lžícemi husté smetany."

Chroust obecný ("Melolontha melolontha", Linné, 1758) je velký brouk měřící až 3 cm, létající obvykle za soumraku, kdy může svými nálety člověka obtěžovat. Vyskytuje se v Evropě a zasahuje také do mírného pásma Asie. V polovině 20. století byl kvůli používání pesticidů téměř vyhuben, ale od 80. let, kdy se omezilo používání pesticidů, se jeho stavy opět zvyšují. Pro chrousta obecného je charakteristické hnědé zbarvení a zlaté chloupky pod krovkami. Dospělci dosahují velikosti 25–30 mm. Samec má na tykadlové paličce 7 lístků, zatímco samička jich má pouze 6. Snadno jej lze zaměnit s chroustkem letním "(Amphimallon solstitiale)", který je však menší a nemá tykadlové paličky.

The cockchafer, colloquially called Maybug or doodlebug, is the name given to any of the European beetles of the genus "Melolontha", in the family Scarabaeidae.


Založení.

Poloha "villa Amelungsborn," západně od dnešního Stadtoldendorfu byla původně součástí dědičných držav hrabat z Northeimu.  Sigfried IV., poslední hrabě Northeim-Boyneburgu a Homburgu věnoval 20. listopadu 1135 půdu v Amelungsbornu cisterciáckému klášteru, jenž byl osídlen mnichy z mateřského kláštera Kamp.  Zdá se, že založením kláštera a blízkého hradu Homburg (postaveného zhruba ve stejnou dobu) se hrabě Sigfried snažil upevnit moc a zapezpečit část svého území, ležícího daleko od jeho rodového sídla v severním Hesensku.  Zakládací listina se nedochovala, ačkoli existuje papežské potvrzení Honoria II., datované 5. prosince 1129. Každopádně interval šesti let mezi založením kláštera a jeho obydlením řeholníky zapadá do obecného harmonogramu cisterciáckých fundací.  Klášter byl vysvěcen hildesheimským biskupem Bernhardem I. v roce 1135. První amelungsbornský opat, Jindřich I. byl nevlastním bratrem zakladatele, Sigfrieda IV. a byl jmenovaný v roce 1141.

Vývoj a dceřiné kláštery.

Nový klášter prosperoval a brzy byl schopen rozšířit cisterciácký řád o další kláštery. Již v roce 1138 byl mnich z Amelungsbornu jmenován opatem v klášteře Mariental (je to jiný klášter než Marienthal) poblíž Helmstedtu. V roce 1145 osídlil (12 mnichů a opat) z Amelungsbornu dceřiný klášter Riddagshausen poblíž Braunschweigu.  Amelungsborn byl taktéž mateřským klášterem kláštera Doberan v dnešní obci Bad Doberan poblíž Rostocku, jejž řeholníci osídlili v roce 1171 a opětovně v roce 1176 na popud misionářského biskupa Berna (někdejšího mnicha v klášteře Amelungsborn), který se v roce 1155 stal biskupem v Meklenburku a když bylo sídlo biskupství v roce 1160 přesunuto, také prvním schwerinským biskupem.  Klášter se stal nejbohatším opatstvím ve welfské sféře vlivu a byl úzce propojen s kolonizací německého východu. Okolo roku 1280 čítala komunita asi 50 řeholníků a 90 konvršů.  I po odcizení jejich meklenburských majetků, převážně okolo měst Satow a Dranse, ve 14. století, zůstával klášter rozsáhlým pozemkovým vlastníkem a to zejména díky štědrosti pánů z Homburgu, nástupců zakladatele a hrabat z Eversteinu, kteří mu darovali řadu majetků mezi řekami Vezerou a Leine, mezi nimi i půdu v Allersheimu poblíž Holzminden, Schnedinghausen u Moringenu, Erzhausen, Bruchhof a Holtershausen u Greene. Klášter také vlastnil majetky ve městech Einbeck, Höxter a Hameln a lesy kolem samotného opatství.

Poreformační období.

V průběhu první poloviny 16. století upadal klášter stále více do vlivu Welfů. V roce 1549 byl Amelungsborn nucen postoupit lukrativní hospodářství v Allersheimu věvodovi Jindříchu I. Mladšímu, Brunšvickému.  Vévoda Julius Brunšvický uchopil v roce 1568 reformaci do svých rukou a konvertoval klášter na luteránský. První luteránský opat Andreas Steinhauer (zemřel 1588) založil v klášteře školu, díky níž se v tomto ohledu stal klášter velmi známým.  Vévoda Karel I. Brunšvický v roce 1760 přesunul klášterní školu do města Holzminden a sloučil ji s místní městskou školou, předchůdcem současného gymnázia.  V roce 1806, za vlády císaře Napoleona byl klášter Amelungsborn rozpuštěn, ale funkce opata kupodivu nezanikla. Když byla v roce 1875 přidělena správa školy státu, funkce kláštera jako vzdělávací instituce zanikla. Titul opata z Amelungsbornu se ale zachoval jako čestný titul pro starší členy brunšvického kléru.  Od roku 1912 je pozice z politických důvodů neobsazená. V roce 1914 kostel přestoupil pod správu Hanoverské státní církve (Landeskirche Hannover). Církevní senát převzal práva předchozích pozemkových vlastníků a zodpovědnost za klášter.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války, 8. dubna 1945 byl klášter i klášterní zeď vážně poškozeny americkým bombardováním, při honbě za prchajícími jednotkami SS. Kostel utrpěl obzvláště těžké škody a jižní část hlavní chrámové lodi a východní okno z roku 1350 bylo zcela zničeno. Rekonstrukce a restaurátorské práce probíhaly v letech 1954 až 1959.

Obrození.

V roce 1960 byl 54. opatem kláštera Amelungsborn jmenován Christhard Mahrenholz. Shromáždil komunitu a založil společenství laiků "Familiaritas". V roce 2008 se komunita skládala z osmi řeholníků a opata, zatímco laické společenství "Familiaritas" čítalo okolo třiceti členů.

Amelungsborn také Amelunxborn ( "Kloster Amelungsborn") je cisterciácké opatství ležící poblíž Negenbornu a Stadtoldendorfu v okrese Holzminden ve Vezerské vrchovině ve spolkové zemi Dolní Sasko v Německu. Po klášteře Walkenried je druhou nejstarší cisterciáckou fundací v Dolním Sasku. Přečkal německou reformaci tím, že se z něj stal luteránský klášter a společně s klášterem Loccum (také původně cisterciáckým) je jedním ze dvou nepřetržitě fungujících luteránských klášterů v Německu. Konventní kostel sv. Panny Marie je zároveň farním kostelem klášterem založených vesnic Negenborn a Holenberg.

Amelungsborn Abbey, also Amelunxborn Abbey ("Kloster Amelungsborn"), is a Lutheran monastery in Germany. It is located near Negenborn and Stadtoldendorf, in the "Landkreis" of Holzminden in the Weserbergland. It was the second oldest Cistercian foundation in Lower Saxony, Germany, after Walkenried Abbey. It survived the Reformation by becoming Lutheran, and with Loccum Abbey, also previously Cistercian, is one of the only two Lutheran monasteries in Germany with an uninterrupted tradition. The abbey church, St. Mary's, is also the parish church of the abbey's former estate villages Negenborn and Holenberg.


Mládí.

Narodil se jako nejstarší ze tří synů obchodníka s rybami Paula Gerlicha a jeho ženy Terezie. Na podzim roku 1889 byl přijat na gymnázium "Marienstiftungymnasium", které dokončil v roce 1901.  V roce 1902 začal studovat na mnichovské univerzitě, kde se nejdříve zaměřil na matematiku a přírodní vědy, poté zaměřil svou pozornost na historii. Na univerzitě byl aktivním členem Svobodného sdružení studentů ("Freistudentenschaft"). Zde napsal dizertační práci na téma „Odkaz Jindřicha VI.“, kterou dokončil v roce 1907.  Poté se v Mnichově 9. října 1920 oženil se Sophií Botzenhartovou, rozenou Stempfleovou.

Kariéra.

Po zakončení studií doktorátem se stal archivářem. Začal přispívat politickými články anti-socialistického a národně-konzervativního charakteru v "Süddeutsche Monatshefte", který vydával Paul Nikolaus Cossmann, a v roce 1917 přispíval do "Die Wirklichkeit". V témže roce stal stal také aktivní v Německé vlastenecké straně ("Deutsche Vaterlandspartei"), a po jejím rozpuštění, v letech 1918-1918 v Anti-bolševické lize ("Liga Antibolschewistische").  V roce 1919 vydal knihu „Komunismus jako učení tisícileté říše“ ("Der Kommunismus als Lehre vom Tausendjährigen Reich"), ve které srovnává komunismus s fenoménem vykupitelských náboženství. Celá jedna kapitola je věnována odsouzení antisemitismu, který byl založen na vedoucích pozicích mnoha Židů během revoluce a založení sovětské republiky.  V průběhu let se Gerlichovy politické názory stávaly více liberální. V roce 1920 byl nominován jako kandidát do bavorského zemského sněmu a německého Reichstagu za levicovou-liberální Německou demokratickou stranu ("Deutsche Demokratische Partei").

Šéfredaktor "Münchner Neueste Nachrichten".

V letech 1920 až 1928 byl šéfredaktorem "Münchner Neueste Nachrichten" ("MNN"), které byly předchůdci pozdějších "Süddeutsche Zeitung", a jedním z nejčtenějších novin v jižním Německu. Jako vydavatel Gerlich vystupoval proti nacismu a Hitlerově nacistické straně; je pak označoval je za „vražedné“. Již ve 20. letech 20. století v Mnichově zakusil nacistickou tyranii. Kdysi konzervativní nacionalista Gerlich se v roce 1923, po Pivním puči, rozhodně obrátil proti Hitlerovi a stal se jedním z jeho nejostřejších kritiků. Také ostatní kritici nacistů z Gerlichových dob v "MNN" byli později uvězněni. Patřil k nim Fritz Buechner, který byl Gerlichovým nástupcem v "MNN"; Erwein Freiherr von Aretin, který byl domácím korespondentem v "MNN"; a Cossmann, který psal pro "MNN". Ti všichni směřovali "MNN" k podpoře návratu monarchie.

Přátelství s Terezií Neumannovou.

V roce 1927 se spřátelil s Terezií Neumannovou, katolickou mystičkou v bavorském Konnersreuthu, která podporovala Gerlichovy aktivity proti nacismu. On sám se zprvu stavěl k jejím stigmatům jako k podvodu, ale po seznámení s ní došlo u něho k proměně a v roce 1931 konvertoval od kalvinismu ke katolicismu. Od tohoto roku až do své smrti, byl jeho odpor proti nacismus inspirován sociálním učením katolické církve.

Noviny "Der Gerade Weg".

V listopadu 1929 se vrátil ke své práci bavorském národním archivu. Kroužek přátel, který vznikl kolem Neumannové, dal vzniknout myšlence založit politický týdeník, který by zpochybnil levicový i pravicový extrémismus v Německu. Myšlenka byla podpořena bohatým patronem, princem Erichem von Waldburg-Zeil a Gerlich tak byl schopen převzít týdeník "Der Illustrierte Sonntag", který byl v roce 1932, přejmenován na "Der Weg Gerade" (Správná cesta).  V tomto deníku se postavil proti komunismu, národnímu socialismu a antisemitismu. Spor s rostoucím nacistickým hnutí se stal ústředním bodem jeho pozdějších článků. Na konci roku 1932 měly noviny Správná cesta již více než 40 tisíc čtenářů.  Gerlich jednou napsal: „Národní socialismus znamená: nepřátelství se sousedními národy, vnitřní tyranii, občanskou válku, světovou válku, lži, nenávist, bratrovraždu a bezmeznou bídu.“

Uvěznění a smrt v Dachau.

Poté, co se nacisté v Německu chopili 30. ledna 1933 moci, byl Gerlich 9. března 1933 zatčen a dán do koncentračního tábora v Dachau, kde 30. června 1934 během Noci dlouhých nožů zemřel. Jeho smrt byla oficiálně oznámena až za řadu dní po jeho vraždě a byla publikována v dobovém mezinárodním tisku.

Fiktivní zobrazení.

Gerlich byl zobrazen v televizním filmu "", kdy diktuje článek na přední stránku novin, v němž varuje před nebezpečim, které Hitler představuje. Končílo slovy: "„To o nejhorší, co můžeme udělat, absolutně nejhorší je nedělat nic.“" Tato řádka je inspirována citátem často nesprávně přiřazovanému Edmundu Burkemu: "„Jediná věc nezbytná pro triumf zla je, aby dobří lidé nedělali nic.“"

Carl Albert Fritz (Michael) Gerlich (15. února 1883 Štětín, Pomořansko – 30. června 1934 Dachau) byl německý novinář a historik; jeden z hlavních novinářských odpůrců Adolfa Hitlera. Byl uvězněn a později popraven v koncentračním táboře v Dachau.

Carl Albert Fritz Michael Gerlich (15 February 1883 – 30 June 1934) was a German journalist and historian, and one of the main journalistic resistors of Adolf Hitler. He was arrested, later killed and cremated at the Dachau concentration camp.


Rozšíření.

Pochází ze západní Evropy, Středozemí a Malé Asie. Druhotně se rozšířila do zbytku Evropy, na Sibiř a do Východní Asie, na Arabský poloostrov, do Ameriky, Afriky, Austrálie i na Nový Zéland. V České republice, kde je považována za archeofyt, se vyskytuje na většině území roztroušeně až hojně, v polohách nad 750 m n. m. však chybí.

Ekologie.

Světlomilná a teplomilná rostlina, upřednostňuje suché a výhřevné, kamenité, písčité či hlinité půdy. Špatně snáší zamokřená a zastíněná stanoviště, stejně jako místa s dlouho ležící sněhovou pokrývkou. Přežívá i velká letní sucha při nichž nehyne, nýbrž po větším letním nebo podzimním dešti opět pokračuje v růstu. Přezimuje v listové růžici.  Roste na obdělávaných polích a zahradách, v suchých trávnicích, na pastvinách, úhorech, podle cest, na železničních náspech a rumištích. Do Česka se dostala, patrně ze západní či jižní Evropy, poměrně dávno a zcela zdomácněla, nyní je na velké části území běžnou rostlinou.

Popis.

Jednoletá až dvouletá, nepříjemně zapáchající bylina s trsy bohatě větvených lodyh které jsou poléhavé či vystoupavé a dorůstající do výše 20 až 50 cm. Z tenkého kůlovitého kořene, se sekundárními vláknitými kořínky, vyrůstá listová růžice a z ní vyrůstají chlupaté lodyhy. Lodyžní listy rostou střídavě nebo protistojně, jsou řapíkaté, eliptické, jejich čepele jsou sudo nebo lichozpeřené a bývají dlouhé do 5 a široké do 3 cm, směrem vzhůru se zmenšují. Přisedlé lístky jsou jednou až dvakrát ostře peřenoklané a oboustranně chlupaté, vrcholové lístky jsou třídílné. Všechny listy bývají tvarově velice variabilní, listová růžice za plodu usychá. Vytrvalé, široce kopinaté palisty jsou zelené a později načervenalé.  Okoličnatá květenství na dlouhých a chlupatých stopkách jsou tvořena třemi až osmi pětičetnými květy s listeny u báze srostlými. Stopky květů jsou při kvetení vzpřímené, při zrání plodů se prodlužují a sklánějí dolů, plody visí. Stopky se přitom hákovitě ohýbají nahoru, takže visící plody směřují vzhůru. Elipsovité kališní lístky jsou po obvodě blanité, na vrcholu hrotité se štětinatou osinkou, chlupaté a mají tři až pět žilek. Dvojnásobně větší, obvejčité korunní lístky, 4 až 10 mm dlouhé, bývají růžové, světle karmínové, růžovofialové nebo vzácně bílé a u báze někdy mívají purpurovou skvrnu. Z deseti tyčinek bývá pouze pět vnitřních tyčinek plodných, zbylé vnější nemají prašníky. Plodné tyčinky mají vespod medové žlázky. Rostliny kvetou nejčastěji od dubna do července, ojediněle až do října. Květ je otevřen pouze necelý den, před sklonkem dne se zavře, korunní lístky uvadnou a opadají.

Rozmnožování.

Poltivý zobanitý plod, až 5 cm dlouhý, se skládá z pěti jednosemenných pouzder, která jsou svými prohnutými a napjatými osinami přirostlá ke společnému střednímu sloupku. V době zralosti vztyčený plod ve střední části puká a předpjaté osiny vymršťují nažky (plůdky) až do vzdálenosti dvou metrů. Chlupaté nažky (semena) jsou podlouhlé, zašpičatělé a přecházejí v dlouhou, hydroskopickou osinu, která je za sucha spirálovitě stočená. Osina reaguje zkrucováním a napřimováním na změnu vlhkosti a zavrtává nažku do země, chloupky nažky směřující vzhůru brání zpětnému pohybu k povrchu.  Pumpava obecná se rozmnožuje pouze semeny, která jsou nepravidelně dlouze dormantní a podržují si klíčivost až osm let, na polích se objevují její mladé semenáčky po celý rok. Na rostlině vyroste ročně několik stovek semen která se rozšiřují mimo balisticky i za pomoci zvířat, zachycují se osinami za srst nebo peří živočichů.

Význam.

Na polích zapleveluje prořídlé pícniny, ale bývá hojná i v přezimujících obilninách, řepce, okopaninách a zelenině. Jedná se o však méně nebezpečný plevelný druh.  Pumpava obecná se používá v léčitelství, je to léčivka se svíravým a krev stavícím účinkem. V květnu až červnu se sbírá se její nať „Herba erodii“, jejíž odvar v malých dávkách zvyšuje a ve velkých snižuje krevní tlak. Největší využití však nacházela v gynekologii, např. při nadměrné menstruaci nebo nepravidelném krvácení.

Externí odkazy.

Pumpava obecná ("Erodium cicutarium") je nevysoká, pižmem páchnoucí, planě rostoucí rostlina, druh rodu pumpava. V české přírodě je nepůvodní druh, roste v ní však již po staletí, bývá považována za léčivku i plevel.

Erodium cicutarium, also known as redstem filaree, redstem stork's bill, common stork's-bill or pinweed, is a herbaceous annual – or in warm climates, biennial – member of the family Geraniaceae of flowering plants. It is native to Macaronesia, temperate Eurasia and north and northeast Africa, and was introduced to North America in the eighteenth century, where it has since become naturalized, particularly of the deserts and arid grasslands of the southwestern United States.