Život.

Mládí.

O jeho životě existuje jen málo dokladů do chvíle, kdy byl v roce 1698 přijat na vídeňský císařský dvůr a jeho kariéra začala závratně stoupat. Jeho výjimečného talentu si pravděpodobně všiml samotný císař Leopold I., který hudbu velmi miloval a sám byl plodný komponista. V roce 1673 se totiž na zámku Eggenberg, který stojí na západním okraji Štýrského Hradce, konal císařův sňatek s Klaudií Felicitas Tyrolskou. Zde mohl být mladičký Johann Joseph představen jako zázračné dítě. Z velmi chudého selského prostředí, odkud Fux pocházel, ani jiná cesta nevedla, než přes skutečně neobvyklé nadání a talent, který stál panstvu za pozornost.  Díky stipendiu, hrazenému z císařské pokladny, mohl začátkem 80. let vstoupit na Ferdinandeum, kolej spravovanou Tovaryšstvem Ježíšovým ve Štýrském Hradci. Kolej tvořilo gymnázium a dvě fakulty: teologická a filosofická. Zachovaly se zprávy, že byl v roce 1681 ihned přijat do třetího ročníku gymnázia, což je zřejmý důkaz jeho nadání, zvláště když se uváží, že pocházel ze selského prostředí, kde prokazatelně nikdo z rodiny ještě na konci 18. století neuměl číst ani psát.  Pokračoval studiem na univerzitě, ovšem akademická studia nedokončil. Před rokem 1684 Štýrský Hradec opustil. Podle záznamů Ferdinandea prý „tajně uprchl“. Ačkoliv cíl jeho další cesty není znám, je možné, že se ještě před příchodem do Vídně pojí s osobou Leopolda I. – mohl to být zmíněný zámek Eggenberg nebo benediktinský klášter v Seckau, jehož probošt byl osobním císařovým zpovědníkem.

Příchod do Vídně.

V průběhu 90. let 17. století se objevil ve Vídni. Úzce se kontaktoval se zdejšími hudebníky. V červnu 1696 se oženil s Juliánou Klárou, dcerou rakouského vládního tajemníka Johanna Josefa Schnitzenbauma. Místem sňatku byl kostel u Skotů (Schottenkirche), kde byl tehdy varhaníkem. Šlo o místo prestižní a dalo se očekávat, že se Fuxovi otevírají dveře na císařský dvůr.  Císař Leopold I., jenž měl ve zvyku o nedělích a svátcích obcházet vídeňské kostely podle toho, kde se hraje nejlepší hudba, si přirozeně Fuxova nadání všiml. Na jaře 1698 je Johann Joseph Fux přijat do služeb císařského dvora.

Na vrcholu slávy.

Ve Vídni umělecká kariéra císařského komponisty během několika málo let závratně stoupala. V roce 1705 rozšířil své působení o místo druhého kapelníka vídeňské katedrály sv. Štěpána, začátkem roku 1713, již po smrti staršího Leopoldova syna Josefa I., jej císař Karel VI. jmenoval vicekapelníkem. Vedle toho byl i osobním komponistou obou císařoven, vdov po Leopoldovi i Josefovi. Jako vicekapelníkovi mu náležel roční plat 1 600 zlatých, práce pro obě císařovny přinášely ročně 1 500 zlatých. Takovou výjimečně vysokou odměnou se nemohli pyšnit ani vrchní císařští kapelníci, což byl u dvora post vůbec nejvyšší. I ten na něj čekal. Když v lednu 1715 zemřel Ital Ziani, jmenoval císař Karel VI. na jeho místo právě jeho. Závazky, vyplývající z nového místa, skladatele přiměly, aby se vzdal všech ostatních úkolů. Především se přestal starat o hudbu oběma císařovnám-vdovám, čímž přišel o část své vysoké odměny. Náhradou mu byl plat vrchního císařského kapelníka, jemuž náleželo ročně 2 500 zlatých, paradoxně méně, než na kolik byl Fux dosud zvyklý. Císař mu proto přiznal ještě 600 zlatých adjuta, aby novým, byť vyšším místem neztratil stávající životní úroveň, vyjádřenou 3 100 zlatými ročně.

Hudební život ve Vídni.

Následující čtvrtstoletí určoval podobu hudebního života ve Vídni právě on sám. Jeho značně konzervativní, přísný kontrapuňktický styl (a smýšlení) ohrožoval mnohé z mladých Italů, kteří se do Vídně přicházeli umělecky prosadit. Na Fuxovi totiž spočíval úkol posoudit jejich hudebnické kvality. Je jasné, že se jeho názory, vyrůstající z hudby 17. století, naprosto neslučovaly se soudobou, o půlstoletí mladší tvorbou, naplněnou uvolněností hudebního rokoka. Řadu skladatelů proto císaři nedoporučil. Jako příklad může sloužit Ital Bonno, kterého již jednou odmítl a který se po 11 letech, strávených v Itálii, kde se měl podle jeho mínění zdokonalit, znovu dožadoval místa u dvora: znovu nebyl nedoporučen.

Pražská korunovační opera Costanza e Fortezza.

Svého uměleckého triumfu, pětihodinového provedení korunovační opery "Costanza e Fortezza" (Vytrvalost a síla) v zahradách Pražského hradu 28. srpna 1723, se Johann Joseph Fux ze zdravotních důvodů nezúčastnil. Jeho "Te Deum" (Fux K 270) zaznělo 5. září 1723 na závěr samotného korunovačního aktu ve svatovítské katedrále. Od roku 1716, tedy krátce potom, co byl jmenován vrchním císařským kapelníkem, si soustavně stěžoval na špatné zdraví, způsobené zhoršující se podagrou (dnou). Zůstal proto ve Vídni a jeho operu řídil vicekapelník Antonio Caldara. Fuxovo onemocnění způsobilo, že se již počátkem 20. let 18. století skladatel odmítal aktivněji zapojovat do dvorního hudebního života, soustředil se na svoji teoretickou a pedagogickou činnost, kterou u sebe považoval vždy za prvořadou, a komponoval pouze k výjimečným příležitostem, k nimž byl vázán svým postavením vrchního císařského kapelníka. Když 1732 zemřela jeho žena, již velmi miloval (neměli žádné děti, ale starali se o dvě děti Johannova bratra Petra), odešel zcela do ústraní a prakticky přestal komponovat. Bránil mu v tom nejen smutek nad ztrátou Juliány Kláry, ale i dna, která postihla i klouby rukou a znemožnila skladateli psát.  Na podzim 1740 zemřel po pádu z koně císař Karel VI., považovaný za posledního barokního panovníka. Nedlouho potom, začátkem nového roku 1741, vyhasl i život jednaosmdesátiletého Johanna Josepha Fuxe.

Dílo.

Ačkoliv se Johann Joseph Fux sám považoval více za teoretika a pedagoga, než za komponistu, je jeho skladatelský odkaz obsáhlý. Zachovalo se kolem 400 kompozic, jejichž charakter vyplývá jednak z konvencí vídeňského dvora počátku 18. století, jednak z Fuxovy pozice vrchního císařského kapelníka a zároveň kapelníka katedrály sv. Štěpána.  Rozsah jeho díla popsal detailně již více jak před sto lety Ludwig von Köchel, týž, který vytvořil i obecně známější chronologický soupis Mozartových kompozic - Köchel Verzeichnis, zkratka KV. V polovině 20. století Köchelovu biografii o skladateli doplnil novými objevy hudební historik Andreas Liess.

Opery.

Všichni tři habsburští císařové, za nichž u dvora působil – Leopold, Josef i Karel, hudbu nejen velmi milovali, ale sami se do vídeňského hudebního života aktivně zapojovali komponováním nebo řízením prováděných skladeb. Mimo postního období musela být opera součástí každé významnější oslavy.  V rozmezí let 1702 a 1731 napsal celkem 18 oper (jiný zdroj uvádí 19 oper). Uvedené letopočty určují vznik první a poslední Fuxovy opery. Najdeme mezi nimi dvojí typ kompozic. Jednak je to tzv. "Componimento da camera" (komorní opery), jednak tzv. "Festo teatrale" (výpravné velké opery).

Oratoria.

U vídeňského dvora se komponovala oratoria italského typu. Byla to především tzv. sepolchra, která se prováděla o každé ze šesti postních nedělí před Hodem božím velikonočním a substituovala operu, jejíž provozování nebylo v tuto dobu přípustné. Fuxova sepolchra i sepolchra ostatních současných vídeňských komponistů zhudebňovala italská libreta s novozákonními náměty. Měla skromnější obsazení, než opery, preferoval se pravidelný sled recitativů a árií, sbory jsou po italském vzoru často zcela vyloučeny nebo zařazeny symbolicky - do děje přímo nezasahují, pouze jej otevírají a uzavírají.  V rozmezí 1714 a 1728 napsal celkem 10 oratorií, nepočítáme-li jeho ztracenou prvotinu, oratorium "Die Heilige Dimpna, Infantin von Irland" (Svatá Dimpna, infantka z Irska), která vznikla stejně jako jeho první opera v roce 1702.

Chrámová hudba.

Místo kapelníka ve vídeňské katedrále sv. Štěpána a pozice vrchního císařského kapelníka určovala Fuxovi starat se rovněž o chrámovou hudbu. Měl výsostné právo komponovat pro významné církevní oslavy a svátky, staral se však i o hudbu pro soukromou císařskou kapli v Hofburgu. Jeho chrámové kompozice jsou syntézou italské a německé hudebnosti. Vyznačují se virtuozitou a bohatou invencí. Smyčce a continuo běžně doprovází značný aparát žesťových nástrojů, klarin, trompet a pozounů.  Köchelův soupis (zkratka K.) skladatelova díla uvádí okolo 300 chrámových kompozic. Několikrát zhudebnil základní liturgické texty, Magnificat, Rekviem, Te Deum, Stabat mater, Salve Regina, napsal přibližně 50 mší, několikery nešpory, litanie, zhudebnil přes 40 žalmů, z nichž některé vícekrát, např. 110. žalm Dixit Dominus osmkrát, 112. žalm Beatus vir čtyřikrát, psal i moteta, ofertoria.

Instrumentální hudba.

V návaznosti na 17. století jsou podstatnou součástí jeho instrumentální hudby sonáty, komponované "da chiesa o da camera", jako chrámové nebo jako komorní, tedy určené do komnat císařského dvora. Fuxovy sonáty bývají psány pro dvoje housle, (violu) a continuo. Ke korunovaci římským králem věnoval skladatel staršímu Leopoldovu synu Josefovi soubor svých nejlepších instrumentálních děl. Byl vytištěn roku 1701 v Norimberku pod názvem "Concentus Musico-Instrumentalis in septem Partitas". Je tvořen sedmi partitami, respektive suitami, a jsou určeny dvěma až osmi instrumentálním hlasům s doprovodem continua. Souboru dominuje rozměrná "Serenata a 8" pro 2 trubky, 2 hoboje, smyčce a continuo.

Z jeho učebnice kontrapunktu, kterou dokončil v roce 1725 pod názvem "Gradus ad Parnassum" (Stupeň na Parnas), se učila komponovat řada skladatelů 18. století, včetně Wolfganga A. Mozarta či Ludwiga van Beethovena. Jan Dismas Zelenka, čelní osobnost českého hudebního baroka, nabyl kompozičních zkušeností především od Johanna Josepha Fuxe, svého učitele.

Johann Joseph Fux (; c. 1660 – 13 February 1741) was an Austrian composer, music theorist and pedagogue of the late Baroque era. He is most famous as the author of "Gradus ad Parnassum", a treatise on counterpoint, which has become the single most influential book on the Palestrinian style of Renaissance polyphony. Almost all modern courses on Renaissance counterpoint, a mainstay of college music curricula, are indebted in some degree to this work by Fux.


Popis.

Klimagram se skládá ze tří základních os. Na ose x jsou vyneseny měsíce. Pro severní polokouli od ledna do prosince, pro jižní pak od července do června. Jednotlivé úseky jsou stejně dlouhé a označují se kolmými čárkami. Zkratky měsíců se nemusí uvádět. Na ose y, která má počátek v lednu, resp. červenci a stoupá vzhůru se vynesou teploty po 10 °C, pravá svislice pak obsahuje srážky po 20 mm. Průměrná měsíční teplota se následně označí tlustou křivkou a průměrné měsíční srážky tenkou křivkou. Vlevo nahoře je uvedeno jméno města, nebo lokality, ve které se nachází meteorologická stanice a v závorce nadmořská výška v metrech. Vpravo nahoře pak průměrná roční teplota lokality a průměrné množství srážek za rok.

Analýza klimagramu.

V případě, že máme celý klimagram před sebou, vznikají nám zde 3 druhy prostorů. Černé plochy představují perhumidní období, kdy průměrné srážky přesahují 100 mm. Jeden dílek na pravé straně tak odpovídá 200 mm, tedy v poměru 1 : 10. Svisle šrafované plochy představují humidní období, kdy výpar nepřevyšuje srážky, a tečkované plochy představují aridní období, kdy výpar srážky převyšuje.

Další ukazatele klimagramů.

Některé klimagramy dále ukazují, jak dlouho daná meteorologická stanice provádí měření. To se uvádí do hranaté závorky v rocích pod jméno lokality. Dále mohou zobrazovat nejvyšší a nejnižší teplotu naměřenou na stanici, průměrné teplotní minimum a maximum, období s denními minimy a s průměrnými denními minimy pod 0 °C. Protože osa x leží na úrovni nula stupňů Celsia, stává se, že graf zasahuje částečně i pod tuto osu.

Poznámka.

Dílky pravé a levé svislice musí být stejně dlouhé. Do klimagramu se vypisují jen nezbytně nutné údaje, které přímo nevyplývají z grafu.

Klimagram (též klimadiagram nebo Walterův klimagram) je diagramové vyjádření vztahu průměrných teplot a vlhkosti v určité lokalitě. Klimagramy zachycují průběh průměrných teplot a srážek zprůměrovaných za každý měsíc. Jsou konstruovány na základě meteorologických měření.

A climograph is a graphical representation of a location's basic climate. Climographs display data for two variables: (a) monthly average temperature and (b) monthly average precipitation. These are useful tools to quickly describe a location's climate.


Pravidla.

Hráči sedí v kruhu či v řadě za sebou. První si vymyslí nějakou zprávu a pošeptá ji sousedovi, který ji pošeptá dalšímu kolegovi, což pokračuje, než zpráva tiché pošty dorazí k poslednímu hráči. Poslední hráč vysloví zprávu, která k němu dorazila a startující hráč poví, co ve skutečnosti řekl. Většinou je výsledná zpráva značně zkomolená, což je zdrojem zábavy.

Varianty.

V psané variantě tiché pošty první hráč na papír nakreslí či dostane nakreslený obrázek, který překreslí prsty na záda svému sousedovi. Ten tuto grafickou zprávu předá dál. Na konci se porovnají původní a s nově nakresleným obrázkem. Další varianta spočívá ve vyprávění příběhu, který si první hráč vymyslí a pošeptá ji druhému, který obsah sdělení předá svému nejbližšímu kolegovi. Cílem hry je zachovat smysl příběhu a co nejvíce informací z něj.

Název hry.

V češtině se nejčastěji používá označení tichá pošta. Objevuje se i varianta telefon či fax. V Británii je hra známá pod názvem Číňanka (případně čínské šeptání.), toto pojmenování je odrazem domněnky Američanů a Evropanů, že čínština je nesrozumitelná. Ve Spojených státech se nazývá telefon, v Turecku „od ucha k uchu“, v polštině hluchý telefon.

Použití.

Používá se kromě zábavy rovněž ke vzdělávacím účelům – například při výuce cizích jazyků či k vysvětlení šíření pověstí, fám či různých nedorozumění. Též se používá ve školách k nácviku týmové spolupráce, kdy hrají dvě či více družstev, kdo dříve a přesněji přenese danou zvukovou či obrazovou zprávu. V mateřských školách se využívá k logopedickým cvičením či ke zvýšení citlivosti na dotyk.

Tichá pošta (též telefon) je společenská hra, při které si jednotliví hráči šepotem předávají zprávu, která je většinou kvůli přeslechnutím či nedorozuměním zkomolená. Označení tichá pošta se používá přeneseně pro situace, kdy se nepřesným či tajným několikanásobným předáváním informace šíří dezinterpretace původní zprávy či se tak označuje rychlé neoficiální šíření informací.

Chinese whispers (Commonwealth English) or telephone (North American English) is an internationally popular children's game in which players form a line, and the first player comes up with a message and whispers it to the ear of the second person in the line. The second player repeats the message to the third player, and so on. When the last player is reached, they announce the message they heard to the entire group. The first person then compares the original message with the final version. Although the objective is to pass around the message without it becoming garbled along the way, part of the enjoyment is that, regardless, this usually ends up happening. Errors typically accumulate in the retellings, so the statement announced by the last player differs significantly from that of the first player, usually with amusing or humorous effect. Reasons for changes include anxiousness or impatience, erroneous corrections, and the difficult-to-understand mechanism of whispering.


Stavba těla.

Tasemnice dětská je nejmenší lidskou tasemnicí, dospělec dorůstá nanejvýš do délky 40 mm. Jeho ploché bělavé tělo se skládá ze 100 až 200 článků. Každý z článků obsahuje samčí i samičí reprodukční orgány. Oplodněný článek dále vytváří vakovité útvary naplněné vajíčky, ta jsou velká asi 50 μm. Vajíčka jsou oválná, bezbarvá a jejich množství v jednom článku se pohybuje mezi 80 až 200 kusy. Na hlavičce se nachází 4 přísavky a krátký vysouvací chobotek s 20 až 30 háčky uspořádanými do kruhu, které napomáhají k uchycení v lumenu střeva.

Životní cyklus.

Přímý vývojový cyklus začíná konzumací vajíčka definitivním hostitelem, kterým bývá nejčastěji člověk. Vajíčko putuje trávicím traktem až k dvanáctníku, kde se uvolní onkosféry a ty dále pronikají do sliznice střeva. V lymfatických prostorách střevních klků se vyvíjejí do stádia cysticerkoidu a po 6 až 12 dnech se vynoří zpět do lumenu střeva. Pomocí přichycovacích orgánů umístěných na skolexu se uchytí na střevní sliznici a trvá dalších 10 až 12 dní, než doroste do dospělce. Po dvou týdnech se z natrávených tělních článků začnou uvolňovat zralá vajíčka a konečníkem vycházejí ven z těla hostitele.  Nepřímý vývojový cyklus probíhá v těle členovců (například blechy nebo potemníka), kde se vajíčko přemění na cysticerkoid. Definitivním hostitelem v tomto případě bývají kromě člověka i psi nebo hlodavci.

Příznaky.

Nákazu lze snadno diagnostikovat prokázáním přítomnosti vajíček ve stolici. Projevy hymenolepiózy závisí na intenzitě nákazy a délce trvání onemocnění. První rok probíhá nákaza bez příznaků, po 6 letech už dochází i k výraznému úbytku hmotnosti. Tasemnice svým působením narušují střevní klky a sliznici, v důsledku čehož mohou vznikat rozsáhlé nekrózy. Parazit uvolňuje ze svého těla metabolity, které mohou být pro hostitele toxické. Reakcí bývají alergie a poruchy trávení proteinů. Hlavními příznaky nemoci bývá bolest hlavy, bledost, pocity únavy a podrážděnost. U podvyživených a imunitně oslabených lidí jsou projevy silnější. Běžné jsou například žaludeční nevolnosti, zvracení, průjmy a silné bolesti břicha nezávisle na jídle.

Prevence.

Mezi rizikové skupiny patří především dětské kolektivy a lidé žijící v špatných hygienických podmínkách. Prevencí je tedy důkladné dodržování základních hygienických návyků, jako je mytí rukou před jídlem a po defekaci. Dětské nočníky a hračky se čistí horkou vodou a desinfekcí, stejně tak je důležité pravidelné vytírání společných prostor a častá výměna ložního prádla.

Tasemnice dětská ("Hymenolepis nana", von Siebold 1852) je kosmopolitně rozšířený parazit ze třídy Cestoda (tasemnice). Je jedním z nejčastějších parazitů z této třídy, jejichž definitivním hostitelem bývá člověk. Vývoj může být přímý nebo nepřímý s jedním mezihostitelem. Nákaza tímto druhem tasemnice se nazývá hymenolepióza a v současnosti se počet nakažených osob odhaduje na 45 až 50 miliónů, především v tropických a subtropických oblastech. V České republice se toto onemocnění vyskytuje spíše vzácně.

Dwarf tapeworm ("Hymenolepis nana", also known as "Rodentolepis nana", "Vampirolepis nana", "Hymenolepis fraterna", and "Taenia nana") is a cosmopolitan species though most common in temperate zones, and is one of the most common cestodes (a type of intestinal worm or helminth) infecting humans, especially children.


Klasifikace.

Bagry dělíme:  Zvláštními druhy bagrů jsou:  Další členění je podle způsobu pohybu bagru:  Mimo výše uvedená dělení existují i další hlediska, nicméně tato nemají velký praktický význam.

Bagr na pásovém či kolovém podvozku.

Konstrukčně jsou oba tyto typy shodné, jediný rozdíl je v podvozku. Pásový podvozek má výhodu ve větší průchodnosti v těžkém terénu a v lepší stabilitě, naopak kolový podvozek umožňuje snadnější a rychlejší přesun bagru, a to i po silnicích v běžném provozu.

Rypadlo-nakladač.

Rypadlo-nakladač (lidově traktorbagr, anglicky backhoe-loader) patří do zvláštní podskupiny bagrů, kterou rozvinula v druhé polovině 20. století zvláště anglická firma JCB.  Rypadla-nakladače jsou univerzální stroje, původně na traktorovém podvozku. Na přední části je nakládací lopata, na zadní části je podkopové zařízení (tj. „bagr“). Přední nakládací část je určena pro nakládání materiálů, přední lopata může být buď jednoduchá tzv. nakládací, nebo (velmi často) univerzální – tzv.„klapačka“, moravsky „žralok“, anglicky „6in1“. Takováto lopata je dvoudílná, je možné s ní nakládat, ale lze používat i jako dozerovou radlici a je často vybavena i paletovacími vidlemi pro manipulaci např. s paletami cihel na staveništi.  Zadní podkopové zařízení je většinou konstruováno jako přesuvné, které umožňuje pracovat i mimo osu stroje. Skládá se z několika dílů – závěsná část se nazývá otoč (anglicky „kingpost“), dále výložník (základní rameno, anglicky „boom“), násada (anglicky „dipper“) často vybavená teleskopem (anglicky „extradig“). Jako pracovní zařízení slouží lžíce (anglicky „bucket“), někdy upevněná na rychloupínacím zařízení. Na Americkém kontinentu se používá středové pevné uložení podkopu, kombinované s do strany sklopnými opěrami, které v pracovní poloze přesahují stroj do stran.  Univerzálnost těchto strojů je však vykoupena nižším výkonem a menší obratností než u klasických bagrů. Tyto stroje jsou dnes často nahrazovány jinou technikou a jejich podíl na celkovém počtu strojů se výrazně zmenšuje.

Minibagr.

V poslední době získala značnou oblibu kategorie hydraulických bagrů na pásovém podvozku (obvykle s gumovými pásy) do 9 tun a získala obecně používané označení „minibagr“. Jedná se o kompaktní, přesto velmi výkonné stroje vhodné pro hloubení výkopů, základů domů, přípravu staveb atd.

Střední kategorie bagrů.

Tato kategorie nemá žádné zvláštní pojmenování. Přesto se jedná o nejrozšířenější skupinu bagrů, které mají nezastupitelné místo při stavebních a demoličních pracích. Jedná se o kategorii 10–30 tun. Tyto stroje jsou vyráběny na pásech a na kolovém podvozku. Kolové bagry existují s maximální hmotností 22t. Některé se vyrábí i se zvláštním podvozkem, který kromě silnice umožňuje pohyb po kolejích. Těmto strojů se říká dvoucestné a používají se při výstavbě a rekonstrukci železnic.

Velké bagry.

Největší vyráběné bagry se používají pro práce v povrchových lomech. Existují bagry o hmotnosti až 800 tun, které dokáží najednou uzvednout v lopatě materiál o hmotnosti až 70 tun, obvykle používají technologii "spodní lopaty" tedy nabírání směrem od sebe nahoru po stěně lomu. Vyprázdnění lopaty pak probíhá otevřením dna lopaty.  Do této kategorie patří i velké demoliční bagry s výškovým dosahem přes 70 m. Velké bagry jsou už natolik těžké a rozměrné, že jejich přeprava do místa určení se provádí po demontovaných částech.  Kromě bagrů na zemní práce existuje řada bagrů pro průmyslové aplikace, například překládku kovového šrotu, nebo dřeva. Jedničkou mezi výrobci stavebních strojů je společnost Caterpillar (její celkový podíl na celosvětové výrobě převyšuje 20 %). Největším výrobcem velkých rypadle je Komatsu. Mezi další významné výrobce patří např. společnost Liebherr, známá svými velkými lomovými bagry. V kategorii minibagrů patří mezi špičky TAKEUCHI, KUBOTA, YANMAR, BOBCAT či NEUSON. V kategorii rypadel-nakladačů je pojmem společnost JCB (její zakladatel Joseph Cyril Bamford je pokládán za otce této kategorie bagrů).  Zhruba od roku 2005 přichází do této oblasti možnost hybridních pohonů. Například společnost Caterpillar dodává stroje které využívají přebytečné energie hydraulického oleje která vznikne při brzdění otáčení kabiny. Tato energie je akumulována v zásobníku a je znovu použita při dalším otáčení kabiny. První opravdový hybridní stroj dodává společnost Komastu. Jde o kombinaci dieselové a elektrického pohonu stroje. Jedná se o klasickou konstrukci stroje, kde je pro otáčení kabiny s ramenem použit nízkootáčkový elektromotor s velkým kroutícím momentem. Tento motor se při brzdění otáčení kabiny změní v generátor a vyrobenou energii pak využije při novém otáčení stroje. Tato opatření vedou ke značným úsporám spotřeby paliva, které jsou schopny vyvážit vyšší pořizovací náklady.  Potřeba přesné práce při dokončovacích pracích (především svahovací lopatou) přivedla i do této oblasti řízení strojů pomocí laserových nivelačních zařízení, kdy je poloha lopaty porovnávána s informací z nivelačního laseru; strojník tak může velmi přesně provádět dokončovací práce. Nejnovější trendem jsou inteligentní stroje, kdy je pomocí GPS možno se strojem pracovat v 3D prostoru. Lze tedy dokončovat i lomené a zaoblené tvary, například silničních náspy nebo složité tvary rybníků a vodních toků. Do stroje je nahrán 3D model plochy kterou je možno s velkou přesností strojem zpracovat. Hlavním inovátorem těchto strojů v je výrobce Komastu využívající spolupráce s firmou Topcon.

Bagr, rypadlo nebo také exkavátor (anglicky excavator) je stroj, sloužící k těžbě a přemisťování hornin. Mezi jeho základní části patří podkop s pracovním zařízením (lopatou), kabina s pracovištěm obsluhy a podvozek.

Excavators are heavy construction equipment consisting of a boom, dipper (or stick), bucket and cab on a rotating platform known as the "house". The house sits atop an undercarriage with tracks or wheels. They are a natural progression from the steam shovels and often mistakenly called power shovels. All movement and functions of a hydraulic excavator are accomplished through the use of hydraulic fluid, with hydraulic cylinders and hydraulic motors. Due to the linear actuation of hydraulic cylinders, their mode of operation is fundamentally different from cable-operated excavators which use winches and steel ropes to accomplish the movements.


Dějiny.

Ulice Unter den Linden vznikla v srdci historické části Berlína z koňské stezky vytvořené Janem Jiřím Braniborským v 16. století na to, aby se mohl dostat k lovištím v Tiergarten. Byla nahrazena alejí lipových stromů vysazených v roce 1647 od městského paláce k bráně do města na nařízení Fridricha Viléma. Zatímco západní část ulice si zachovala svůj charakter, oblast kolem dnešního náměstí Bebelplatz byla v důsledku Třicetileté války integrována do opevnění Berlína, což je patrné dodnes, protože se zde nenacházejí žádné stromy.  Do 19. století, jak se město rozšiřovalo na západ, se ulice Unter den Linden stala nejznámější a největší berlínskou ulicí. V roce 1851 byla v centrálním pruhu vztyčená jezdecká socha krále Fridricha II., navržená Christianem Danielem Rauchem. Během budování severo-jižního tunelu pro Berlínskou rychlodráhu v letech 1934-35 byla většina lip sťata. Během posledních dnů druhé světové války byly zbývající stromy zničeny nebo použity na topení. Velení Třetí říše během bitvy o Berlín využívalo po ztrátě okolních letišť ulici jako provizorní přistávací dráhu. Dnešní lípy byly vysázeny v padesátých letech 20. století a jsou ovlivněny znečištěním ovzduší a kontaminací půdy.

Budovy na ulici.

Od roku 1937 začíná číslování ulice od mostu Schloßbrücke, který spojuje ulici Unter den Linden s parkem Lustgarten a ostrovem muzeí. Budova Kommandantenhaus má číslo 1. Naproti ní pod číslem 2 stojí budova historické zbrojnice Zeughaus. Je to nejstarší budova na ulici, která byla postavena mezi lety 1695 a 1706. V dnešní době (2014) zde je sídlo Německého historického muzea. Další budovy, které lemují ulici z východu na západ jsou palác Kronprinzenpalais, číslo 3 a válečný památník Neue Wach, číslo 4. Dále se u náměstí Bebelplatz nachází Berlínská státní opera, číslo 7 a Katedrála svaté Hedviky s palácem "Altes Palais", číslo 9. Na severní straně se nachází hlavní budova Humboldtovy univerzity, číslo 6 a Berlínská státní knihovna, číslo 8. Na západním konci ulice se nachází ruská ambasáda, číslo 63-65 a maďarská ambasáda, číslo 76. Na rohu s ulicí Wilhelmstraße je Hotel Adlon, číslo 77. Na ulici jsou sochy Alexandra a Wilhelma von Humboldta před univerzitou a pruských generálů Scharnhorsta a Bülowa.

Unter den Linden („Pod lipami“) je bulvár v berlínském obvodu Mitte. Svůj název dostal podle aleje lip, které lemovaly pěší část mezi dvěma jízdními pruhy.

Unter den Linden (, "under the linden trees") is a boulevard in the central Mitte district of Berlin, the capital of Germany. Running from the City Palace to Brandenburg Gate, it is named after the linden (lime) trees that line the grassed pedestrian mall on the median and the two broad carriageways. The avenue links numerous Berlin sights, landmarks and rivers for sightseeing.


Životopis.

Drucker se narodil do rodiny vysoce postaveného úředníka v habsburském Rakousku-Uhersku. Na svět přišel v hlavním městě čokolády Rakouska, v malé vesnici jménem Kaasgraben, která je dnes součástí Vídně (19. okrsek, Döbling). Po porážce Rakouska-Uherska v první světové válce byl ve Vídni nedostatek pracovních míst, a tak se po dokončení školy přestěhoval do Německa, kde nejprve pracoval v bankovnictví a později jako žurnalista. Ve 20. letech studoval na univerzitě v Hamburku a potom studoval ve Frankfurtu mezinárodní právo, z kterého získal doktorát. Zde také pracoval jako redaktor listu ( "Frankfurtský všeobecný přehled") pro mezinárodní vztahy a hospodářství.  Vzestup nacismu jej však donutil v roce 1933 opustit zemi. Poté, co odešel, spálili nacisti jedno z jeho děl. Po čtyřech letech v Londýně, kde pracoval pro noviny "Financial Times", odešel roku 1937 natrvalo do USA, kde se z něj stal univerzitní profesor, ale také spisovatel na volné noze a vážený odborník přes management a podnikání. O schopnostech Druckera může svědčit i to, že jej George Orwell označil za jednoho ze spisovatelů, kteří předpověděli Německo-ruský pakt z roku 1939. Předpověděl i několik dalších významných událostí, mimo jiné např. propad newyorské burzy roku 1987. Roku 1943 získává Drucker státní občanství USA. Nejprve pracoval na Bennington College v Benningtonu, kde také roku 1945 napsal jedno ze svých nejlepších děl "Concept of the Corporation".  Od roku 1950 vyučoval jako profesor managementu na Newyorské univerzitě, přičemž pracoval na mnoha odborných publikacích, pravidelně přispíval do "Wall Street Journal" a dělal také poradce několika nadnárodním koncernům jako například General Motors a Sears Roeb  Od roku 1971 až do své smrti byl profesorem sociálních věd a managementu na Claremont Graduate University poblíž Los Angeles. Zde byla zřízena organizace „Peter F. Drucker Graduate School of Management at Claremont University“, která každoročně uděluje ocenění "Peter F. Drucker Award for Nonprofit Innovation".  Dne 9. července 2002 obdržel Drucker americkou prezidentskou medaili svobody (v orig. ), nejvyšší civilní ocenění Spojených států, od George W. Bushe. Mnoho odborníků z branže jej uznává jako nejvlivnějšího průkopníka moderního managementu. Drucker zemřel 11. listopadu 2005, několik dní před svými nedožitými 96. narozeninami, v Claremontu v Kalifornii přirozenou smrtí.

Kariéra.

Jeho kariéra ekonomického teoretika začala roku 1945, kdy mu jeho prvotní práce na téma politiky a společnosti otevřela dveře do záležitostí uvnitř společnosti General Motors, jedné z největších korporací na světě. Díky svým zkušenostem z Evropy byl fascinován problémy s udržováním autority. Svoje udivení sdílel s Donaldsonem Brownem, hlavním mozkem administrativy GM. Brown jej přivedl do společnosti, aby provedl něco, co by se dalo označit jako „politický audit“. Z výsledků jeho práce vzniklo dílo "Concept of the Corporation", kterým zpopularizoval mnohadivizionální strukturu GM a vedl k velké odezvě v odborných médiích, načež následovaly navazující články a knihy, které dále rozvíjely tuto myšlenku.  Drucker se zajímal o rostoucí počet lidí, kteří pracovali stále více spíš myslí než vlastníma rukama. Byl zaujatý zaměstnanci, kteří věděli více o určitých věcech než jejich šéfové nebo kolegové, ale museli již spolupracovat s ostatními ve velké organizaci. Než aby to prohlásil za projev úžasného lidského pokroku, analyzoval Drucker tento fenomén a zjistil, jak narušuje běžné smýšlení o tom, jak by měla být organizace vedena.  Jeho přístup fungoval dobře ve stále vyspělejším světě podnikání druhé poloviny 20. století. V této době již měly velké korporace vyvinuty základní výrobní postupy a hierarchii řízení masové produkce. Výkonní vedoucí si mysleli, že vědí, jak vést společnosti, a Drucker jim do toho najednou vešel s tím, že poukázal na skuliny v jejich přesvědčení, které by mohly způsobit stagnaci podniku. Ale udělal to velice sympatickým způsobem. Předpokládal, že jeho čtenáři jsou inteligentní, racionální a těžce pracující lidé dobré vůle, a tak, jestliže jejich organizace zažívala problémy, věřil, že je to zapříčiněno zastaralými myšlenkami, příliš plochým pojetím problémů nebo jejich vnitřním neporozuměním.  Drucker je autorem třicetidevíti knih, které byly přeloženy do více než dvaceti jazyků. Dvě z jeho knih jsou romány, jeden autobiografický. Je spoluautorem knihy zabývají se japonskými malbami a vytvořil také 4 série vzdělávacích filmů na téma management. Jeho první kniha byla napsána roku 1939, mezi lety 1975 a 1995 byl redakčním sloupkařem listu "The Wall Street Journal" a byl také častým přispěvatelem "Harvard Business Review", "The Atlantic Monthly" a "The Economist". V práci podnikového konzultanta (pracoval ale také pro neziskové organizace) pokračoval až do své smrti.

Diferencovatelnost je v matematice vlastnost reálných funkcí anebo obecnějších geometrických struktur. Diferencovatelná funkce v bodě je v matematické analýze taková funkce, která má v určitém bodě diferenciál. Obdobně lze definovat diferencovatelnost na intervalu, případně na celém definičním oboru.

In calculus (a branch of mathematics), a differentiable function of one real variable is a function whose derivative exists at each point in its domain. As a result, the graph of a differentiable function must have a (non-vertical) tangent line at each interior point in its domain, be relatively smooth, and cannot contain any break, angle, or cusp.


Mládí a rodina.

Byla nemanželským dítětem služebné Mary Brenham a bohatého kupce Wiliema Cornaca z irského města County Cork. Po několika rocích milostný vztah jejích rodičů vyšel najevo, a tak se Wiliam rozhodl pojmout Mary za manželku a odjet do Charlestonu v Jižní Karolíně, tehdy nazývaném Charles Town.  Charleston se posléze stal pirátským městem, kde verboval svoji posádku sám Černovous. Rodině se zde dařilo dobře, manželé koupili velkou bavlníkovou plantáž a začali vydělávat velké peníze. Anne chodila do školy pro bohaté přistěhovalce. Byla sice inteligentní, ale měla problémy se trpělivostí a nechala se snadno rozptýlit. Později začalo její chování vykazovat také krutost; ve třinácti letech na svátečním nedělním obědě zaútočila na služku příborem a služka útok nepřežila. Její neovladatelné záchvaty zuřivosti s věkem nepominuly, naopak se stále více stupňovaly.  V jejích šestnácti letech otec vyslovil přání, aby uzavřela výhodný sňatek, usadila se a zklidnila. Tehdy se Anne rozhodla, že raději uteče z domova a stane se pirátkou. Vdala se za námořního zběsilce Jamese Bonnyho, který pracoval pro guvernéra Rogerse a chtěl její ruku jen kvůli bohatství jejího otce. Když se otec dozvěděl, že se provdala za piráta, ihned ji vydědil. Praví se, že rozzuřená Anne zapálila plantáž a utekla do přístavu, kde nastoupila na loď Valyho Cyocka přezdívaného Mrskač a naučila se zde pít a používat drsnou pirátskou mluvu. Proslavila se prý také tím, že zabila několik pirátů, kteří ji obtěžovali.

Pirátský život.

V jedné námořnické hospodě potkala jednonohého piráta Jacka Rackhama přezdívaného Calico Jack. Zamilovaný Jack Rackham chtěl Anne vykoupit z manželství, což byl v oné době jeden z mála způsobů rozvodu. Anne tvrdě odmítla být prodána jako zvíře, avšak její manžel James Bonny, nevěda, že odmítla, se domluvil s guvernérem na jejím veřejném zmrskání, aby se k němu vrátila. I přes mučení a žalář se Anne roku 1718 podařilo utéct s Calicem na jeho lodi na moře a začala se převlékat za muže. Za několik měsíců porodila na Kubě jeho dítě. Není známo, co se s dítětem stalo; historici se domnívají, že Anne ho nechala v rukou kubánské rodiny a vydala se zpět na moře.  V roce 1720 se Jackova loď již proslavila a úspěšně napadala různá jiná plavidla. Guvernér Jamajky spolu s anglickým parlamentem si všimli její rostoucí popularity, a tak na ni poslali lovce pirátů Jonathana Barnetana.

Mary Read.

Když byla Mary Read, přestrojená za muže pod jménem Mark, zajata na palubě Calica Jacka Rackhama, nacházela se loď právě u pobřeží Nassau. Praví se, že Anne se do Mary zamilovala a pak si svěřily svá tajemství. Více zdrojů ale říká, že navázaly jen velmi blízký vztah jako žena k ženě. Posléze si Calico Jack všiml, že Anne si je blízká s Mary, a jelikož nevěděl, že Mary je také žena, začal být žárlivý. Mary si kapitánova chování včas všimla a přiznala se mu ke svému tajemství. Spolu s Anne byly nejkrvelačnejšími piráty na Jackově palubě.

Konec pirátské kariéry.

V listopadu roku 1720 v Bry Harbour Bay na Jamajce pirátský lovec Jonathan Barnet spolu se svou posádkou nečekaně napadl Calicovu loď. Posádka byla opilá, jelikož oslavovala nejnovější kořist „rumovou oslavou“. Jen Mary Read a Anne statečně bojovaly, zatímco se zbytek pirátů zabarikádoval v podpalubí. Nakonec Barnetova posádka obě ženy přemohla a chytila i zbytek pirátů. Všechny členy posádky lodi čekala poprava.  Mary a Anne ale deset dní po Jackově popravě prohlásily, že obě čekají dítě, a podle pravidla zakazujícího zabití těhotných žen byla jejich poprava odložena. Mary umřela jen necelý rok poté ve vězení na horečku. Její pohřeb se konal 21. dubna 1721 v kostele Svaté Kateřiny na Jamajce. Není známo, zda Mary umřela těhotná.  Dodnes také není jisté, co se stalo s Anne. Mezi méně pravděpodobné domněnky patří, že se po propuštění z vězení vrátila ke svému manželovi či změnila identitu a znovu započala pirátský život. Moderní historici však na základě některých důkazů prohlašují, že jí otec vykoupil svobodu a provdal ji za váženého vládního komisaře Josepha Burleigha. Anne si poté změnila jméno na Annabele, porodila Josephovi osm dětí a zemřela ve věku 88 let na konci dubna 1782.

Moderní kultura.

Anne Bonney patří mezi první ženy, které v osmnáctém století vykonávaly „zaměstnání“ rezervované výlučně mužům. Dá se říct, že to byl počátek feminismu.  Postavu Jane Bonney můžeme nalézt v americkém televizním seriálu Black Sails, kde ji hraje herečka Clara Paget. Objevuje se též v sériové hře Assassin's Creed.

Anne Bonny (někdy též Anne Bonney, * asi 1700 Kinsale, hrabství Cork, Irsko, † 1782) byla známou pirátkou operující v oblastech Karibiku, která se proslavila oblékáním za muže. Velká část jejího příběhu pochází z knihy kapitána Charlese Johnsona "A General History of the Pyrates" (Obecné dějiny pirátů). Spolu s Mary Read byly nejstatečnějšími a nejnebezpečnějšími pirátkami osmnáctého století, tzv. zlaté doby pirátství.

Anne Bonny (possibly 1697 – possibly April 1782) was an Irish pirate operating in the Caribbean, and one of the most famous female pirates of all time. The little that is known of her life comes largely from Captain Charles Johnson's (it is probable that this work was actually written by Daniel Defoe) "A General History of the Pyrates".


Charakteristika.

Vnitrozemských států je na světě výrazná menšina, byť se jejich počet počátkem 90. let rozpadem některých států (zejména Sovětského svazu) významně zvětšil (o 12). V roce 2013 je ze 204 samostatných států (včetně neuznaných OSN) 48 vnitrozemských. Nejvíc (nesporných) jich je v Africe, vůbec se nevyskytují v Oceánii a Severní Americe.  Mezi vnitrozemské státy patří i Česko. Nejmladším vnitrozemským státem je Jižní Súdán vzniklý odtržením od Súdánu (2011), následuje Kosovo odtržené od Srbska (2008) a samotné Srbsko vzniklé po rozpadu státu Srbsko a Černá Hora (2006).  Minimální počet vnitrozemských států byl v historii zejména v koloniálním období na konci 19. století, mnoho jich vzniklo v Evropě po první světové válce a v Africe kolem roku 1960. Dalšími potenciálními vnitrozemskými státy jsou sporná či separatistická území Čečensko, Kašmír, Kurdistán, Azavad, Tibet nebo Ujgursko.

Výhody a nevýhody.

Vnitrozemské státy jsou oproti přímořským znevýhodněny, protože nemůžou přímo těžit z námořního obchodu, námořní dopravy a přímořské turistiky a jsou ochuzeny rovněž o mořské přírodní zdroje; tyto nevýhody však byly částečně omezeny mezinárodními smlouvami OSN o využití moří. Ke vnitrozemským zemím rovněž v historii obvykle později pronikal technologický i kulturní pokrok. S tím částečně souvisí fakt, že vnitrozemským státem není žádná velmoc a jen zřídkakdy byla (např. Mongolská říše byla podstatou vnitrozemská).  Na druhé straně jsou vnitrozemské státy přirozeně chráněny proti útokům z moře a před řadou nebezpečí s mořem souvisejících (tsunami, úniky ropy z tankerů, zvyšování hladiny oceánu).

Zvláštní případy.

Největším vnitrozemským státem na světě je Kazachstán, nejlidnatějším Etiopie a nejmenším Vatikán. Kazachstán je zároveň jediným vnitrozemským státem, který leží na dvou kontinentech (podle některých definic hranice mezi Evropou a Asií). Vnitrozemským státem nejvzdálenějším od nejbližšího moře je Kyrgyzstán (přes 1500 km), nejblíže k moři je Moldavsko (jen 2 km, pokud budeme pokládat Dněsterský liman za součást moře, jinak 40 km), případně San Marino (10 km).  Zvláštní kategorií jsou vnitrozemské státy, které jsou obklopeny státy, jež jsou všechny rovněž vnitrozemské; takové státy (tzv. "dvojnásobně vnitrozemské") v současnosti existují dva: Lichtenštejnsko a Uzbekistán.  Existuje sedm vnitrozemských států, které sousedí jen se dvěma státy: Andorra, Bhútán, Lichtenštejnsko, Moldavsko, Mongolsko, Nepál a Svazijsko.  Další kategorií jsou státy, které jsou úplně obklopeny územím jediného jiného státu – takové státy se nazývají enklávy (pokud takový stát sousedí jen s jedním státem, ale má přístup k moři, mluví se někdy o tzv. poloenklávě; v tomto případě samozřejmě nejde o vnitrozemský stát). Enklávy (jako samostatné státy) existují v současnosti (2013) tři: Vatikán, Lesotho a San Marino.

Seznam vnitrozemských států.

Současné vnitrozemské státy:

Vnitrozemský stát je takový stát, jehož území se nedotýká moře, tj. není přímořský. Většinou se za přímořské považují jen ty státy, které mají přímý přístup ke světovému oceánu; za vnitrozemské se tedy pokládají např. i státy kolem Kaspického moře (Ázerbájdžán, Kazachstán, Turkmenistán), pokud nemají přístup ke světovému oceánu jinde (Írán, Rusko).

A landlocked country or landlocked state is a sovereign state that does not have territory connected to an ocean or whose coastlines lie on endorheic basins. There are currently 49 landlocked countries, including 5 partially recognized states.


Život.

Narodil se v Mnichově. Vyučil se zámečníkem. Byl členem Vlastenecké strany během 1.sv války. Byl neúspěšným básníkem a jedním z vlasteneckých (völkisch) agitátorů. Společně s novinářem Karlem Harrerem, Gottfriedem Federem a Ditrichem Eckhartem založil v Mnichově v roce 1919 Německou dělnickou stranu (DAP).  Na shromáždění této malé strany v jedné z mnichovských pivnic v září roku 1919 se dostavil tehdy neznámý Adolf Hitler. Hlavním řečníkem před několika málo členy strany byl Gottfried Feder; poté, co domluvil, navrhl nějaký profesor, jehož jméno je dávno zapomenuto, aby se Bavorsko odpojilo od Pruska a vytvořilo nový státní útvar s Rakouskem. V tu chvíli se Hitler vymrštil a prudce zaútočil na onoho řečníka. Jeho projev natolik všechny zaskočil a zaujal, že na odchodu mu Drexler vtisknul do dlaně malou brožurku. Jmenovala se „Mé politické probuzení“ a jak Hitler sám říkal, názory této strany odpovídaly jeho vlastním. Později ten den dostal pohlednici, na které mu Drexler nabízel členství ve straně. Po krátkém váhání Hitler nabídku přijal a vstoupil do DAP.  V roce 1920 Drexler na příkaz Hitlera přejmenoval stranu na Nacionálněsocialistickou dělnickou stranu Německa (NSDAP).  V roce 1921 se Hitler s plným zápalem a nezdolnou energií pustil do organizace celé strany. Začal zdokonalovat propagandu strany, organizoval přednášky, na kterých pronášel proslovy. Svou energií a organizačními schopnostmi přitáhl do strany mnoho příznivců a ta se začala rozrůstat. Brzy zastínil Drexlera a stal se neoddiskutovatelným vůdcem strany. V létě téhož roku odjel do Berlína, aby se zúčastnil setkání nacionalistických stran ze severního Německa. Tohoto okamžiku Drexler využil k tomu, aby se Hitlera zbavil. Společně s ostatními členy předsednictva strany sepsal a nechal zveřejnit pamflet o Hitlerovi, ve kterém jej obviňuje z neukojitelné touhy po moci a zároveň z toho, že Hitler je Žid. Tím se chtěl zbavit Hitlera a zároveň se spojit s další socialistickou stranou. Hitler okamžitě učinil protiakci a Drexlera zažaloval pro pomluvu. Spor vyhrál a Drexler musel na několika veřejných mítincích svá tvrzení odvolat. Hitler vyhrožoval odchodem ze strany. Vedení strany si uvědomilo, že bez jeho schopností strana ničeho nedosáhne, a proto celé odstoupilo. Drexler získal čistě symbolickou pozici prezidenta strany a v roce 1923 ji opustil.  Drexler byl také členem vlivného nacionálního (völkisch) klubu Thule-Gesellschaft. Jeho členství v NSDAP skončilo zákazem strany po nevydařeném pivním puči v roce 1923, kterého se již neúčastnil. Později byl zvolen do bavorského zemského parlamentu za jinou stranu a zde se stal viceprezidentem až do roku 1928. Po znovuobnovení NSDAP již do ní nevstoupil. Ke straně se opět připojil v roce 1933 po nástupu Hitlera k moci, ale to už byl pouze využíván k propagandistickým účelům. Zemřel v roce 1942 zcela zapomenut.

Anton Drexler (13. června 1884, Mnichov – 24. února 1942, Mnichov) byl německý politik, předseda dělnické (DAP) a později nacistické strany NSDAP.

Anton Drexler (13 June 1884 – 24 February 1942) was a German far-right political leader of the 1920s who founded the pan-German and anti-Semitic German Workers' Party (DAP), the antecedent of the Nazi Party (NSDAP). Drexler mentored his successor in the NSDAP, Adolf Hitler, during his early years in politics.


Historie.

V 7. a 8. století touto oblastí procházela via Mansuerisca, která spojovala významné cesty z Remeše do Kolína nad Rýnem a z Bavay do Kolína nad Rýnem. Tato cesta byla poprvé zmíněna roku 670 v diplomu franského krále Childericha II.  Území dlouho rozdělovaly administrativní hranice, které vedly přes Baraque Michel. Na severozápadě se nacházel markyzát Franchimont (knížectví Lutych), na severovýchodě vévodství Limburk, na jihovýchodě hrabství a později vévodství Lucembursko a na jihozápadě opatství Stavelot-Malmedy.  Roku 1795 se oblast stala součástí francouzského departementu Ourthe. Roku 1815 bylo území rozhodnutím Vídeňského kongresu rozděleno na dvě části. Hranice mezi nimi vedla přibližně od severu k jihu a tvořily ji zejména říčky Helle a Eau Rouge.  V 19. století začalo docházet k výrazným změnám rašelinné krajiny kvůli masivnímu vysazování smrků, které narušilo ekologickou rovnováhu této oblasti. Roku 1924 lutyšská univerzita zřídila v Hautes Fagnes vědeckou stanici, určenou ke zkoumání této oblasti z různých hledisek. Roku 1957 vznikl národní park Hautes Fagnes s rozlohou 4200 ha a roku 1971 byl vytvořen národní park Hautes Fagnes-Eifel, který se rozkládá na ploše 2400 km2, z toho 700 km2 na území Belgie.  Na konci 20. století bylo kvůli velkému zájmu turistů nutné učinit určitá opatření, týkající se zejména usměrňování pohybu turistů – přístup do některých zón je omezený nebo zakázaný. Přesto tuto oblast v létě zaplňují milovníci přírody a v zimě běžkaři, přijíždějící z Belgie, ale i z přilehlých oblastí Nizozemska a Německa.  9. a 10. srpna 2004 došlo k požáru, který zničil 150 ha bažin poblíž Baraque Michel.

Podnebí.

Při nízké maximální nadmořské výšce má oblast neobvykle drsné podnebí. Charakterizují je hojné srážky (1400 mm ročně na Signal de Botrange, oproti 850 mm v Bruselu), husté mlhy a vytrvalé sněžení (někdy sněží ještě v květnu). Oteplování klimatu však v posledních letech zmírňuje tuhost zim. Rekordní množství sněhu, 1,15 m, napadlo 9. února 1953.

Geografie.

Náhorní plošina Hautes Fagnes se táhne od východoseverovýchodu k západojihozápadu. Na severu ji vymezuje řeka Vesdre a na jihu Rour, Warche a Amblève. Silnice, které procházejí plošinou od severu k jihu, a řeky, které zde vytvářejí hluboká údolí, určují několik nezalesněných oblastí bažin, které následují od západojihozápadu v tomto pořadí:  Řeka Rour odděluje Hautes Fagnes od Rocherathské plošiny, která má podobné ekologické, klimatické a geologické podmínky, nicméně není součástí Hautes Fagnes. Pramení zde řeky Warche, Olef a Schwalm a v bývalé obci Elsenborn se nachází vojenský tábor, jehož území tvoří zejména vřesoviště a bažiny.

Pravidla pro přístup veřejnosti do přírodních rezervací.

Na území přírodních rezervací je zakázáno se pohybovat od západu do východu slunce. Pravidla přístupu veřejnosti ve dne určuje rozdělení na čtyři zóny:  Na některých místech jsou tato omezení zpřísněna v období hnízdění (od poloviny března do konce července). Procházky po Hautes Fagnes jsou zcela zakázány, když jsou vztyčeny červené vlajky.

' (fr.),'(něm.) či (niz.), česky doslova "„vysoké bažiny“", je bažinatá náhorní plošina mezi Ardenami a vrchovinou Eifel. Rozkládá se na území belgické provincie Lutych a německých spolkových zemích Porýní-Falc a Severní Porýní-Vestfálsko. Jejím nejvyšším bodem je Signal de Botrange (694 m n. m.), který je zároveň nejvyšším vrcholem Belgie. Velká část Hautes Fagnes je součástí německo-belgického národního parku "Hohes Venn-Eifel (Hautes Fagnes-Eifel)".

The High Fens (; ; ), which were declared a nature reserve in 1957, are an upland area, a plateau region in the province of Liège, in the east of Belgium and adjoining parts of Germany, between the Ardennes and the Eifel highlands. The High Fens are the largest nature reserve or park in Belgium, with an area of ; it lies within the German-Belgian natural park "Hohes Venn-Eifel" (), in the Ardennes. Its highest point, at above sea level, is the Signal de Botrange near Eupen, and also the highest point in Belgium. A tower high was built here that reaches above sea level. The reserve is a rich ecological endowment of Belgium covered with alpine sphagnum raised bogs (not "fens" as the name would imply) both on the plateau and in the valley basin; the bogs, which are over 10,000 years old, with their unique subalpine flora, fauna and microclimate, are key to the conservation work of the park.


Charakter.

Britské krátkosrsté kočky mají milou přítulnou a hodnou povahu, v mládí jsou velmi hravé a v dospělosti jsou klidné. Snášejí se s ostatními domácími zvířaty a dovedou se zabavit i samy i když dobu čekání na svého pána si převážně krátí spánkem nebo pozorováním vody v koupelně. Britské krátkosrsté kočky jsou vhodné pro chovatele s dětmi a pro chovatele, kteří chtějí mít pokojného domácího mazlíčka.

Popis.

Britská modrá krátkosrstá kočka je středně velká až velká. Má krátkou hustou srst s bohatou podsadou. Hlava je velká, kulatá s masivní lebkou, nos je krátký, široký a rovný. Uši jsou malé, mírně zakulacené a široce posazené. Oči jsou velké a kulaté a mají žlutou až měděnou barvu (u barevných variant jsou povolené i modré a zelené oči).

Zbarvení srsti.

Černá britská krátkosrstá.

Černá britská krátkosrstá kočka má stejnou černou barvu, bez barevných variet. Bílé chloupky po těle jsou nežádoucí. Malá koťata mohou být lehce zrzavá, toto zbarvení přibližně v půl roce mizí. Pokud se černé britky sluní na slunci, může jejich srst získat hnědavé, nežádoucí zbarvení. "Oči" jsou jiskřivé oranžové nebo měděné. "Hlava" je kulatá, široká s krátkým nosem. Černý čenich. "Uši" se zaokrouhlenou špičkou. "Tělo" je stejné jako u ostatních britek, polštářky tlapek černé. "Povaha" je milá společnice a přítulná

Bílá britská krátkosrstá.

"Srst": krátká, hustá, bílá, bez odstínů žluté a našedlé. "Oči": velké, kulaté, oranžové. Každé oko může mít různou sytost barvy. "Uši" zakulacené. "Hlava": kulatá, široká, rovný nos, čenich má růžovou barvu. "Tělo" je silné, robustní, polštářky tlapek mají růžovou barvu. "Povaha": vypadá perfektně a stejně tak vystupuje. "Variety": s modrýma očima, s oranžovýma očima, s nestejně zbarvenýma očima

Krémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada, jemná na dotek.Zbarvení jednobarevné, krémové, bez bílých znaků. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové, zlaté. Oříšková barva je vada, oproti minulosti, byly povoleny. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich. Uši jsou zakulacené. Tělo: silné, podsadité. Tlapky mají růžovou barvu. Povaha: přítulná a velmi milá. Variety: žádné.

Modrá britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada. Barva světle až středně modrá. Mramorování je nežádoucí. Tygrování se může objevit u malých koťat, ale za pár měsíců zmizí. Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky jsou modré barvy. Povaha: milá, přítulná, vyrovnaná, ale zároveň rozmazlená princezna a někdy i uličník. Má zvláštní zvukové projevy. Není tak hlučná, jako siamky, ale její zvuková konverzace je velmi výřečná. Její hluboké, hrdelní mňau zní v mnoha tónech. Variety: Někdy je kartouzská kočka považována za varietu britských krátkosrstých, jindy za samostatné plemeno. Tyto kočky byly vyšlechtěny v klášteře Chartrese ve Francii. Jsou silnější a větší než modré britky, mají protáhlejší obličeje a šedivější barvu srsti. Jsou si na první pohled velmi podobné.

Modrokrémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, bez známek tygrování. Světle modrá a krémová nesmí tvořit žádné skvrny. Optimální je velmi světlé zbarvení. Světlé chloupky jsou jemnější na dotek, než modré. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové nebo zlaté. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky růžové, modré nebo směs obou barev. Povaha: velmi živá, zvědavá. Variety: nejsou žádné.

Mramorovaná britská krátkosrstá.

Srst: Mramorování má jasně černou barvu. Srst je krátká, jako plyšová. Jasně je vidět kresba srsti. Na nohou má jakoby náramky. Oči: velké, kulaté, měděné až zlaté. Od koutku vnějšího oka se táhne dobře viditelný pruh. Hlava: Kulatá, široká, čenich má jasně červenou barvu. Uši zakulacené. Tělo: stejně jako ostatní britky, podsadité. Barva tlapek červená. Niga:černá Povaha: přátelská, přítulná. Variety: První varieta má na boku kresbu, která vypadá jako obláčky. Druhý typ má kresbu podobnou spirálám. Je to klasický typ. Má na hřbetě tři pruhy, na hrudi náhrdelník, na čele kresbu do M. Obě strany těla mají mít stejnou kresbu. Další varieta je Stříbřitá černě mramorovaná britská krátkosrstá kočka s klasickou kresbou.

Želvovinová britská krátkosrstá.

Srst: krátká a hustá a černé, červené, krémové skvrny by měly být stejnoměrně rozdělené po celém těle. Pokud mají na hlavě tzv. plamínek - lysinku, jedná se o zvlášť ceněné jedince. Oči: velké, kulaté, oranžové nebo měděné. Hlava: kulatá, čenich je černé barvy. Tělo: podsadité, silné, tlapky růžové, černé nebo černorůžově skvrnité. Povaha: bystrá a okouzlující. Variety: Želvovinová s bílou barvou (podobná želvovinové a navíc má bílé barvy) nebo modřeželvovinová s bílou (má místo černé barvy barvu modrou a krémovou).

Dvoubarevná britská.

Srst: krátká, hustá s pravidelnými plochami. Barevné skvrny mají být i po tvářích a nejlepší je i lysinka na obličeji,neboli tzv. Véčko Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Zelené jsou považovány za vadu. Hlava: kulatá, čenich růžový nebo odpovídající barva skvrnám po těle. Uši jsou zakulacené. Tělo: svalnaté,silné nohy,podsadité. Tlapky mají růžovou barvu nebo barvu obdobnou jako skvrny. Povaha: přítulná Varianty: I. černobílá, II. modrobílá, III. červenobílá, IV. krémovobílá, lilovobílá, čokoládovobílá,modrokrémovobílá,lilověkrémovobílá,černěkrémovobílá,čokoládověkrémovobílá Varianty s bílou Britské krátkosrsté kočky se vyskytují i mnoha barevných formách s bílou barvou: bicolor: bílá pokrývá 1/4 až 1/2 těla, harlekýn: bílá pokrývá více než 1/2 těla, van: bílá pokrývá celé tělo s výjimkou ocasu a skvrn na hlavě

Kouřová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, spodek srsti má světlou až stříbrnou barvu, horní část je černá. Oči. velké, kulaté, měděné, zlaté, oranžové. Hlava: kulatá, černý čenich. Uši zakulacené. Tělo: podsadité. Tlapky mají černé polštářky. Povaha: přítulná, milá. Variety: Jsou dvě kouřová britská krátkosrstá a to v barvách černé a modré.

Britská krátkosrstá kočka činčila.

Srst: krátká, hustá, bílá, na bocích, hlavě, ocásku a na uších má tmavé zabarvení. Barva podsady by měla být co nejbělejší. Barva zabarvení může být jako obvykle u britských koček, i hnědá. Oči: kulaté, velké, barva očí zelená, černě orámované. Podstatný rozdíl oproti ostatním britským kočkám. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich, uši zakulacené. Tělo: statné, tlapky růžové nebo v barvě zabarvení pesíků. Povaha: spokojená, vyrovnaná. Variety: různé zbarvení konečků srsti.

Varianty s bílou.

Varianty s kresbou.

U britských krátkosrstých koček všech barev se vyskytují následující kresby: Nejnověji se chovají i britské krátkosrsté kočky s odznaky tzv. colourpoint.

Britská krátkosrstá kočka je plemeno kočky domácí, vyšlechtěné kolem roku 1900 ve Velké Británii. Byla vyšlechtěna křížením perských koček a domácích krátkostrstých koček s mohutnou stavbou těla. Nejprve byla chována pouze v modré variantě, později se objevily další barevné varianty a v současnosti se chová ve všech možných barevných variantách. Britská krátkosrstá kočka je jedním z nejoblíbenějších plemen čistokrevných koček zejména pro svou přítulnou povahu, hebkou srst a pěknou tělesnou stavbu.

The British Shorthair is the pedigreed version of the traditional British domestic cat, with a distinctively stocky body, dense coat, and broad face. The most familiar color variant is the "British Blue," a solid grey-blue coat, copper eyes, and a medium-sized tail. The breed has also been developed in a wide range of other colours and patterns, including tabby and colorpoint.


Poloha.

Nachází se poblíž Božího Daru, 4 km severovýchodně od Jáchymova v okrese Karlovy Vary na hřebeni Krušných hor. Asi 2 kilometry severozápadně leží hraniční přechod s Německem a město Boží Dar. Pod severními svahy se rozkládá německé lázeňské město Oberwiesenthal, nad ním se tyčí masiv hory Fichtelberg, která je jen o 30 metrů nižší než Klínovec. Východně, podél hraničního potoka Polava, který pramení na svazích Klínovce v Německu, leží české město Loučná pod Klínovcem a ještě východněji za holým a plochým hřebenem Háj u Loučné.  Průměrná roční teplota vzduchu je 2,6 °C, roční úhrn srážek se pohybuje kolem 986 mm.

Historie.

V 16. století se o Klínovci se zmínil Johannes Mathesius i v souvislosti s lavinami, které měly za následek zničení lesů, poškození několika domů a dokonce několik lidských obětí. V historii nesla oblast Klínovce jméno "Bartum", jako zkomolenina od "Bartholomäusberg".  V roce 1817 postavilo město Jáchymov na vrcholu vyhlídkovou věž, která v roce 1868 shořela. Tuto první vyhlídkovou věž navštěvovali často i lázeňští hosté z Karlových Varů, odkud přijížděli kočáry taženými koňmi. V roce 1883 začal krušnohorský spolek z Jáchymova se stavbou kamenné rozhledny. Ta byla v srpnu následujícího roku pod názvem „Kaiser-Franz-Josephs-Turm“ / „Věž císaře Františka Josefa“ slavnostně otevřena. Věž vysoká 24 metrů stojí na vrcholu dodnes, je po rekonstrukci. Na její vrchol vede 75 schodů. Počet návštěvníků rychle vzrůstal, a tak například v roce 1885 vrchol navštívilo 6000 lidí, z toho však jen 4623 vystoupilo na věž, důvodem, jak popsal jeden ze současníků, byla především fyzická náročnost výstupu a velmi úzký prostor schodiště.  Kvůli silnému větru panujícímu téměř celoročně byla vrchní plošina rozhledny zastřešena, od roku 1888 ji kryla skleněná střecha. Vstupné v té době bylo 10 krejcarů. S rozvojem turistiky bylo rozhodnuto o přístavbě sloužící k ubytování. Ta byla otevřena 18. srpna 1893. V provozu byla každoročně od 1. května do 30. září a mimo provizorního ubytování pro deset osob poskytovala i teplá a studená jídla. Spolu s přístavbou to byla zřízena i stáj pro osm koní.  K červnu 1897 byla na Klínovci zřízena i poštovní stanice, která za první léto provozu odeslala do Božího Daru přes 7 000 zásilek. V roce 1907 byla přistavěna ještě jedna budova s prostornou halou se stylovým kazetovým stropem, zobrazujícím znaky českých krušnohorských měst. U příležitosti jubilejní výstavy pořádané na počest císaře Františka Josefa I. v ní byly vystaveny průmyslové a řemeslné výrobky z českého krušnohoří.  Před vypuknutím první světové války byl hotel rozšířen a přistavěno bylo další patro. Současně byla dřívější stáj přestavěna na další ubytovací prostory a celý komplex byl opláštěn dřevem, které se na něm dochovalo dodnes. V roce 1913 měl hotel 40 ubytovacích místností pro 80 lidí. Vedle stájí pro 35 koní zde byly i garáže pro automobily.  Se vznikem Československa, ke kterému území připadlo, zmizela i dvojjazyčnost v názvu hory, nejprve byl vybrán a používal se název Klín z německého názvu Keilberg - doslovně „klínová hora“. V druhé polovině dvacátých let se název ustálil na dnešní Klínovec.  Dříve byla na vrcholu i meteorologická stanice. Počet turistů prudce vzrůstal zejména díky výstavbě silnice přímo na vrchol a také proto, že z Karlových Varů sem pravidelně jezdil autobus. Koncem dvacátých let byl komplex opět rozšířen a počet lůžek se zvýšil na 100.  Hostinec v té době provozovala rodina "Wohlrab"; měl tři velké místnosti: "Dotzauerův sál", halu "Sobitschka" a "Müllerův sál". Poslední byl pojmenován po okresním školním inspektorovi Antonu Müllerovi, dlouholetém předsedovi jáchymovského krušnohorského spolku.  Pro zimní sporty byly na svazích směrem k Jáchymovu vybudovány sjezdovky a sáňkařská dráha. Směrem k Oberwiesenthalu byl od roku 1922 v provozu skokanský můstek; zdejší rekord ve skoku na lyžích 50 metrů vydržel mnoho let. Před druhou světovou válkou měl hotel kapacitu 112 míst. Po válce nesla hora oficiální český název. Proud zejména německých turistů ustal a obnovil se až v roce 1972, po zrušení vízové povinnosti pro občany NDR.

Lanovka na Klínovec.

Dolní stanice lanovky v Jáchymově se nachází v nadmořské výšce 802 m n. m. a horní stanice 1230 m n. m., takže převýšení činí 428 metrů. Celková délka je 1685 m a jízda trvá 15 minut. V zimě přepravuje lanovka lyžaře a v létě umožňuje nástup s cyklistickým kolem. Díky tomu mohou cyklisté bez větší námahy nastoupit na cyklotrasy vedoucí z vrcholku Klínovce. Lanovka má přepravní kapacitu 440 osob.

Klínovec (německy "Keilberg", dříve též "Sonnenwirbel"), 1244 metrů nad mořem, je hora v severozápadních Čechách, nejvyšší vrchol Krušných hor, nejvyšší bod okresů Karlovy Vary a Chomutov a také Karlovarského a Ústeckého kraje. Jde o čtvrtou nejprominentnější a druhou nejizolovanější českou horu.

Klínovec () is the highest peak of the Ore Mountains, located in the Czech Republic's part of the mountains at. There is an important TV broadcasting tower on the top of the mountain.


Historie.

První vysílání Čínského rozhlasu pro zahraničí, tehdy pod názvem "Rozhlas Nová Čína", bylo uskutečněno 3. prosince 1941 v japonštině z Jen-anu. Vysílání směřovalo hlavně k japonským vojákům. První hlasatelkou se stala Japonka Hara Kijoši. Tehdejší studio bylo tvořeno pouze stroze vybavenou jeskyní a výkon vysílače činil pouhých 300 wattů.  V roce 1946, po vítězství nad Japonským císařstvím, čínská strana Kuomintang vyvolala pokračování občanské války. Vzhledem ke změnám v domácí politické situaci se Rozhlas Nová Čína přestěhoval z Jen-anu do okresu Še v provincie Che-pej. Tehdejší studio bylo umístěno v jeskyni u vesnice Ša-che, mělo však i nadále velmi jednoduché vybavení. V září roku 1946 pak odtud bylo zahájeno vysílání v angličtině. První hlasatelkou anglického vysílání byla Wej Lin. Výkon vysílače se zvýšil na 10 kilowattů, a tak už tehdy mohlo vysílání zřetelně poslouchat nemálo asijských zemí; za vhodných meteorologických podmínek byly pořady Rozhlasu Nová Čína slyšitelné dokonce i v zemích Evropy či Severní Ameriky. 1. října 1949 Rozhlas Nová Čína v živém vysílání přenášel vyhlášení vzniku Čínské lidové republiky.  V roce 1965, v té době pod názvem "Rádio Peking", bylo šířeno vysílání v 27 cizích jazycích a 4 čtyřech dialektech čínštiny; v polovině 70. let již Čínský rozhlas pro zahraničí disponoval vysíláním ve 43 jazycích.  V zájmu toho, aby všestranněji a přesvědčivěji seznamoval posluchače s Čínou a se světem, začal Čínský rozhlas pro zahraničí od roku 1980 zakládat v zahraničí zpravodajské stanice, kterých má v současné době 29.  V roce 2006 Čínský rozhlas pro zahraničí zorganizoval akci s názvem "Čínsko-ruská cesta přátelství". Zpravodajská skupina, složená z redaktorů Čínského rozhlasu pro zahraničí (CRI), tiskové agentury Sin-chua (Xinhua), Ústřední čínské televize (CCTV), ruské tiskové agentury ITAR-TASS (ИТАР-ТАСС) a dalších médií, se vydala na cestu z náměstí Tchien-an-men v Pekingu, ujela přes deset tisíc kilometrů a navštívila přes desítku ruských měst. Tato akce byla vysoce oceněna mj. ruským ministrem zahraničí Sergejem Lavrovem.  S rychlým rozvojem čínského vysílání do zahraničí CRI nyní denně vysílá ve 43 jazycích, a to po celkovou dobu přes 1 100 hodin. Z hlediska množství užívaných jazyků, dopisů obdržených od posluchačů i vysílací kapacity se CRI řadí mezi tři největší rozhlasové stanice na světě a je jednou z nejvlivnějších mezinárodních rozhlasových stanic.  Společně s překotným rozvojem internetu po celém světě usiluje Čínský rozhlas pro zahraničí i o vytvoření nového způsobu, jak informovat své posluchače. V současnosti se denně objeví na webových stránkách CRI online 210 hodin zvukových pořadů; počet návštěvníků stránek každý den přesahuje počet 8 miliónů.

České vysílání.

České vysílání Čínského rozhlasu pro zahraničí každý den nabízí půlhodinový program. Nejprve se vysílají desetiminutové zprávy, ve všedních dnech následuje pětiminutová poznámka k aktuálnímu dění. Po zpravodajství se vysílají jedna nebo dvě tematické relace (Čínské národnostní menšiny, Čínská kultura, Minikurs čínštiny aj.). Polední vysílání od 12:00 do 13:00 SEČ (od 13:00 do 14:00 letního času) je slyšet na krátkých vlnách na frekvenci 15,225 kHz. Další frekvence a vysílací časy jsou uvedeny na webových stránkách stanice.

Vysílání v ostatních jazycích.

Mimo češtiny vysílá Čínský rozhlas pro zahraničí ještě v následujících dalších 42 jazycích:

Čínský rozhlas pro zahraničí (oficiální zkratka CRI, čínsky 中国国际广播电台, pinyin Zhōngguó guójì guǎngbō diàntái), bývalé "Rádio Peking", je jediná rozhlasová stanice v Číně vysílající do celého světa.

China Radio International (CRI) is a state-controlled international radio broadcaster of China. It is currently headquartered in Babaoshan area of Beijing's Shijingshan District. It was founded on December 3, 1941, as Radio Peking. It later adopted the pinyin form Radio Beijing.


Život.

Jindřich se stal nástupcem svého otce roku 1238 a stal se nejmocnějším z piastovských knížat. Usiloval o sjednocení piastovských území a o titul polského krále. V pokračujících bojích s Vladislavem Odonicem (bojoval s ním již Jindřichův otec) roku 1239 získal další území ve Velkopolsku. Po Odoničově smrti 5. června 1239 mu připadl i zbytek Velkopolska s jeho metropolí Hnězdnem. Podařilo se mu sjednotit Slezsko, Velkopolsko a Malopolsko.  V roce 1239 Jindřich podpořil papeže Řehoře IX. v pozdějším konfliktu s císařem Fridrichem II. Byl rovněž schopný chránit svá území před braniborskými markrabaty.

Bitva u Lehnice.

Začátkem března 1241 vtrhli do Malopolska a Slezska Tataři. Brzy byly dobyty Sandoměř a Krakov. Další porážku utrpěli Poláci v bitvě u Chmielniku. Mongolové poté oblehli Vratislav, kterou se jim však dobýt nedařilo. Vratislavský, velkopolský a krakovský kníže Jindřich II. sebral vojsko a vyrazil proti Mongolům. Nevyčkal však na příchod svého švagra, českého krále Václava I., který spěchal se svým vojskem na pomoc.  Mongolové, kteří měli zprávy od zvědů o postupu českého krále, nechtěli dopustit spojení křesťanských armád. Proto zanechali obléhání a vyjeli naproti polskému vojsku. V bitvě u Lehnice byl Jindřich zabit, jeho tělo bylo mezi tisíci bezhlavých a zmasakrovaných mrtvých identifikováno jen podle jeho jedenácti prstů na noze.  Smrt Jindřicha Pobožného na Lehnickém poli způsobila, že rozsáhlé oblasti v jižním Polsku zůstaly mnoho let zpustošené a vylidněné. Rozpadla se „"monarchie slezských Jindřichů"“ a ve Slezsku vznikla řada drobných knížectví. V důsledku slibného ekonomického rozvoje se tato země stále více orientovala na politicky konsolidovaný český stát. Jindřichova smrt zároveň neumožnila sjednocení Polska už v polovině třináctého století. Zůstala po něm vdova Anna a deset dětí. V paměti zůstal slezský, velkopolský a krakovský kníže jako ideální rytíř a křesťanský vládce, což jen podtrhlo lehnickou tragédii. Pohřben byl, spolu s ostatními padlými rytíři, v minoritském kostele sv. Vincenta a sv. Jakuba ve Vratislavi.

Manželství a potomci.

Jindřichovou manželkou byla česká princezna Anna, dcera Přemysla Otakara I. Sňatek se nejspíš uskutečnil mezi lety 1214-1218. Spolu pak měli pět synů a pět dcer:

Proces blahořečení.

Roku 2017 byly v diecézi Lehnice započaty přípravy procesu blahořečení. Dne 23. června 2017 vydala Kongregace pro blahořečení a svatořečení tzv. "Nihil obstat" což znamená že nic nebrání k procesu blahořečení.

Jindřich II. Pobožný (polsky "Henryk II Pobożny"; německy "Heinrich II. von Schlesien"); 1196/1207 – 9. dubna 1241) byl sjednotitel a vládce Polska a slezský kníže, třetí syn Jindřicha I. Bradatého a Hedviky Slezské.

Henry II the Pious () (1196 – 9 April 1241), of the Silesian line of the Piast dynasty, was Duke of Silesia at Wrocław and Duke of Kraków and thus High Duke of Poland as well as Duke of Southern Greater Poland from 1238 until his death. During 1238–1239 he also served as a regent of two other Piast duchies: Sandomierz and Upper Silesian Opole–Racibórz. On October 2015, the Roman Catholic Diocese of Legnica opened up his cause for beatification, obtaining him the title of Servant of God.


Život.

Procopius se narodil někdy okolo roku 326 v Kilíkii. Třebaže jména jeho rodičů nejsou známa, pocházel z významné rodiny a z matčiny strany byl spřízněn s císařem Julianem. Za Constantia II. působil jako "notarius" a v roce 358 se v této funkci zúčastnil poselstva vyslaného k sásánovskému dvoru v Persii. Později sloužil jako tribun, a když se po Constantiově úmrtí ujal vlády Julianus, povýšil do hodnosti komita.  Během tažení proti perské říši podniknutém v roce 363 Julianus postavil Procopia a Sebastiana do čela 30 000 mužů, s nimiž měli střežit horní Tigris. Posléze se měli spojit s arménským králem Arsakem a vytáhnout na jih, do Asýrie. Podle nepříliš věrohodné pověsti měl tehdy Julianus obdařit Procopia nachovým pláštěm a pro případ své smrti mu přikázal, aby se chopil moci. O několik měsíců později Julianus v Persii zemřel, načež ustupující římské vojsko zvolilo za císaře Joviana.  Prameny se poněkud rozcházejí v dalším líčení Procopiova počínání. Ammianus Marcellinus se zmiňuje o tom, že měl za úkol pochovat Julianovy ostatky v Tarsu. Jakmile to zařídil, ze strachu o svůj život odešel do ústraní a skrýval se v Chalkedonu, odkud docházel do Konstantinopole. Zosimos naproti tomu uvádí, že po nástupu Joviana na trůn se odebral k císaři, jemuž odevzdal roucho darované mu Julianem. Císař poté Procopia na vlastní žádost propustil ze svých služeb a dovolil mu pobývat s rodinou na statcích v kappadocké Kaisareii. Nedlouho nato přešla vláda na bratry Valentiniana I. a Valenta, kteří neprodleně vyslali své lidi, aby Procopia zadrželi. Procopius je ale dokázal přelstít, unikl k Černému moři a přeplavil se na Taurský Chersonésos. Protože stále trpěl obavou, že bude vydán svým pronásledovatelům, rozhodl se odcestovat do Konstantinopole.  Poté, co východní císař Valens opustil Konstantinopol a zamířil do Sýrie, Procopius využil příležitosti, příslibem odměn si naklonil vojáky dvou legií nacházejících se právě ve městě a s jejich přispěním se 28. září 365 prohlásil za císaře. Záhy obsadil senát a vstoupil do císařského paláce, přičemž vsadil do vězení pretoriánského prefekta Nebridia a městského prefekta Caesaria, které nahradil vlastními přívrženci. Z Thrákie získal další vojenské sbory a veliteli své armády ustavil Gomoaria a Agilona, někdejší vysoké důstojníky pod Constantiem. Na Procopiovu stranu se přidala řada jedinců zastávajících důležité posty za Juliana a Constantia, nespokojených s novým režimem. Procopius se ostentativně dovolával své příslušnosti ke konstantinovské dynastii, vůči níž byla dosud pociťována značná oddanost. Před vojáky proto nosíval v náručí malou Constantiovu dceru a podpory se mu dostalo i od její matky Faustiny, vdovy po císaři.  Valens se dozvěděl o uzurpaci v hlavním městě při zastávce v Kappadokii, kvůli čemuž se odebral do Galatie. Proti Procopiovi vyslal napřed dvě legie, avšak ty od něho odpadly a připojily se k uzurpátorovi. Několik Procopiových stoupenců mezitím vyrazilo do Illyrika s mincemi nesoucími portrét nového císaře. Tamější vojenský velitel Equitius, dosazený Valentinianem, je popravil a zablokoval přístupy z Thrákie na západ. Valentinianus přesto odmítl zasáhnout ve prospěch svého bratra, neboť jeho síly byly plně vázány na Rýně. Valens se ještě před koncem roku pokusil obsadit Nikaiu a Chalkedon, nalézající se v držení Procopia, nicméně jen stěží vyvázl z hrozící pohromy. Donucený vydat uzurpátorovi Bithýnii, vrátil se zpět do Ankyry, kde k němu dorazily posily z Orientu. Procopiovi vojáci pak oblehli a dobyli udatně bráněný Kyzikos. Uzurpátor usiloval o zvětšení své vojenské moci a dožadoval se pomoci Gótů, sídlících severně od Dunaje, jimž připomínal jejich smlouvu s Konstantinem.  V průběhu zimy Valens shromáždil početné vojsko, s nímž na jaře 366 přitáhl k Pessinúntu. Po zajištění tohoto města posádkou se vypravil proti Gomoarovi do Lýdie, kam ho doprovázel také letitý a mimořádně vážený Arbitio, bývalý konzul a Constantiův "magister militum". Autorita starého vojevůdce nahlodala loajalitu Gomoarových mužů v bitvě u Thyateiry (dnešní Akhisar), načež i se svým velitelem přeběhli do císařova tábora. Valens, posílený tímto přesvědčivým úspěchem, zamířil do Frýgie, kde se srazil s uzurpátorovými silami v bitvě u Nakoleie. Střetnutí rozhodla dezerce Procopiova velitele Agilona, jehož příkladu následovali mnozí vojáci. Procopius se pokusil vyhledat útočiště v okolní krajině, ale jeho průvodci ho náhle spoutali a přivedli k Valentovi. Podle Ammiana byla Procopiovi setnuta hlava a smrt stihla i oba muže, kteří ho zradili. Sokrates a Sozomenos popisují Procopiovu popravu tak, že kati přivázali jeho nohy ke dvěma sehnutým stromům. Když stromy uvolnili, roztrhly uzurpátora na dvě části. Jako datum jeho smrti se uvádí 27. květen 366.

Procopius (kolem 326 – 27. května 366) byl římský uzurpátor, jenž v letech 365 až 366 vedl povstání proti císaři Valentovi.

Procopius (c. 325/326 – 27 May 366) was a Roman usurper against Valens, and a member of the Constantinian dynasty.


Život.

Jeho rodiče byli nájemci panského dvora v Řepnicích u Litoměřic. Otec hrál na housle a hudební vlohy rozvíjel i u svého syna. Václav Jindřich nejprve chodil na hodiny hudby k místnímu učiteli a pak postoupil na gymnázium v Litoměřicích, kde se ve volném čase věnoval hře na varhany. V patnácti letech odešel na studia do Prahy. Zde ho zastihla tragédie – roku 1823 mu krátce po sobě zemřeli oba rodiče. Ztratil tak podporu z domova; od té doby byl odkázán na pomoc od příbuzných a příjmy z opisování not a soukromého vyučování. Jeho zájem o hudbu tím ale nepřestal. Samostatně se cvičil ve hře na různé nástroje (housle, flétnu, violoncello, klavír) a studoval v univerzitní knihovně, například teoretické práce Johanna Philippa Kirnbergera a Bedřicha Diviše Webera. Chtěl se stát žákem Václava Jana Tomáška, který byl tehdy považován za nejlepšího učitele skladby a klavíru v Praze. Nebyl ale schopen zaplatit požadovaný honorář, z něhož tento pedagog odmítl slevit.  V Praze absolvoval práva a roku 1831 nastoupil do zaměstnání jako úředník pražského magistrátu. Kvůli nízkému platu mu byla hudba vítaným vedlejším zdrojem příjmu. Brzy se stal vyhledávaným učitelem hry na klavír v bohatých rodinách. Byl známý jako velmi pečlivý a přísný, protože jeho vytříbenému hudebnímu sluchu neunikla ani ta nejmenší chyba. Také hrál v kvartetech a komponoval první skladby. Oblíbil si především Spohra a Onslowa; studoval i Beethovena a tehdy méně známého Schuberta. Už jeho první práce, jako např. "Kvinteto op. 1" a "2", "Kvarteto D-moll op. 3", "Kvinteto op. 4", byly pokládány za mistrovská díla. Po několika letech se mu dostalo i nečekaného zadostiučinění – na jednom soukromém koncertu, jehož se jako host účastnil i Václav Jan Křtitel Tomášek, zahráli Veitovo kvarteto jako „dílo neznámého autora“. Tomáškovi se zalíbilo a chtěl vědět, kdo je skladatelem. K velkému překvapení mu sdělili, že pochází od chudého studenta, kterého kdysi odmítl vyučovat. Tomášek neskrýval svůj obdiv a jeho názor přispěl k Veitově rostoucí popularitě.  Roku 1841 dostal nabídku, stát se ředitelem městské kapely v Cáchách. Po dlouhém váhání ji přijal, ale jen na 3 měsíce. Poprvé tam vystoupil 19. června 1841 jako dirigent tělesa se 60 instrumentalisty a 180 pěvci, které zahrálo Mendelssohnovo oratorium "Paulus". Zaznamenal velký úspěch, po kterém mu nabídli stálé angažmá. Veit si ale kladl náročné podmínky – trval na tom, aby se hudební soubor rozšířil a jeho nejdůležitější členové získali trvalé zaměstnání. To ale bylo mimo finanční možnosti města, a tak Veit po skončení smlouvy odešel.  Od září 1841 byl zpátky v Praze jako úředník a skladatel. Roku 1844 se oženil s Julií Witkovou, studentkou klavírní hry, se kterou se seznámil jako učitel hudby u hraběte Lobkowicze.  V březnu 1848 ho zastihla revoluce. Rozvášněný dav vtrhl na Staroměstskou radnici a Veit, který tam pracoval, před ním na poslední chvíli musel utéci na Malostranské náměstí. Přitom se nachladil a vážně onemocněl; od té doby začaly jeho dlouhotrvající zdravotní problémy.  Roku 1850 byl jmenován radou c. k. vrchního zemského soudu a o čtyři roky později prezidentem c. k. krajského soudu v Chebu. Tam napsal svá nejlepší díla – chrámové skladby "Ad te Domine" (op. 41), "Offertoria" (op. 42), "Graduale" (op. 43) a slavnostní mši (op. 44). Tamější podnebí ale nepříznivě ovlivňovalo jeho zdravotní stav; kolem roku 1857 dostal chrlení krve. Žádal o přeložení do rodných Litoměřic, které pokládal za zdravější, ale nevyhověli mu kvůli nízkému věku v porovnání s dalšími kandidáty. Dočkal se až v roce 1862, ale plicní nemoc do té doby postoupila. Postihly ho také rodinné tragédie – z deseti dětí mu zemřel syn a tři dcery, z toho poslední tragicky při pádu z vozu u Soběchleb. Veit za necelý rok poté podlehl své nemoci ve věku 58 let.  Veit patřil ve své době k nejpopulárnějším skladatelům. Snažil se tvořit díla, která by byla dokonalá obsahem i formou. Víc než novátorství a originalitu cenil lahodnost. Tvořil pro zábavu svou i svého okolí; chtěl, aby jeho hudba připravila co nejvíc příjemných chvil hráčům i posluchačům. Starým formám dával nový půvab, aniž by tím dráždil konzervativní obecenstvo, čímž nenásilně zmodernizoval českou hudbu. Jeho kult měl ale i kritiky (například Robert Schumann ho s mírnou jízlivostí uvedl jako příklad pravidla, že v Praze jsou místní umělci nekriticky chváleni – i když předtím jeho výkon sám ocenil) a koncem 19. století prakticky upadl do zapomenutí. Vliv na to měla i jeho národnost a povolání – Veit se vždy považoval za Němce a jeho činnost úředníka ve službách neoblíbeného rakouského státního aparátu řadu Čechů z další generace odpuzovala. Česky se začal učit až po roce 1850. Je ale nutné uvést, že v době, kdy žil, nebyly národnostní spory tak vyhraněné a jeho hudbu měli rádi Češi i Němci. V některých skladbách se nechal inspirovat českými lidovými písněmi, část ve své době zlidověla (např. "Quodlibet na české národní písně", "Na Prahu", "Pozdravení pěvcovo") a zpívala se ve vlasteneckých kruzích. Nedělal to ale z patriotismu – jen proto, že češtinu považoval za melodickou. V osobním životě byl známý jako velmi svědomitý a pečlivý, ať už jako úředník či umělec. Vždy vystupoval solidně a uhlazeně, a navzdory osobním tragédiím mel šťastné manželství. V Litoměřicích mu byl roku 1904 odhalen pomník, z něhož do dnešních dnů zbyla busta v místním muzeu.  Jeho syn "August Emanuel Veit" (1856–1931) se stal rovněž hudebníkem. V letech 1899–1922 byl dirigentem německého divadla v Brně.

Dílo.

Ke známějším pracím patří např.:  1. Před odjezdem do Cách  2. Po roce 1841  3. V Chebu a Litoměřicích  Velká část prací vyšla tiskem u Hofmeistra v Lipsku.

Václav Jindřich Veit (19. ledna 1806, Řepnice – 17. února 1864 Litoměřice), v německých zdrojích Wenzel Heinrich Veit byl německy mluvící český hudební skladatel.

Tokaji ( ) or Tokay is the name of the wines from the Tokaj wine region (also "Tokaj-Hegyalja wine region" or "Tokaj-Hegyalja") in Hungary or the adjoining Tokaj wine region in Slovakia. This region is noted for its sweet wines made from grapes affected by noble rot, a style of wine which has a long history in this region. The "nectar" coming from the grapes of Tokaj is also mentioned in the national anthem of Hungary.


Historie.

Název "dirham" pochází z arabštiny. Díky staletím používání této měny se název i v období nadvlády Osmanské říše udržel až do 21. století. Dirham Spojených arabských emirátů se používá jako měna od 17. května 1973, kdy nahradil katarský a dubajský riál, které se používaly od roku 1966 ve všech emirátech (s výjimkou Abú Zabí, kde byl dirhamem nahrazen Bahrajnský dinár v poměru 1 dinár = 10 dirhamů).

Mince.

V roce 1973 byly vydány mince s hodnotami 1, 5, 10, 20 a 50 filů. Filové, pětifilové a desetifilové mince jsou z bronzu, vyšší hodnoty jsou ze slitiny mědi a niklu. V roce 1995 byly filové, pětifilové a desetifilové mince zmenšeny. Padesátifilová mince byla také zmenšena a změnil se její tvar – na rozdíl od ostatních není kruhová, ale má tvar zaobleného pravidelného sedmihranu.  Hodnota na mincích je zapsána východoarabskými číslicemi a text je v arabštině. Mince v hodnotě 5 a 10 filů se již téměř nepoužívají, všechny ceny jsou zaokrouhleny na nejbližší násobek 25 filů. Filová mince se používá velmi vzácně, navíc si ji při placení lze snadno splést se starou padesátifilovou mincí, neboť mají téměř shodnou velikost.  Od roku 1976 bylo vydáno mnoho sérií pamětních mincí, připomínajících různé události ve Spojených arabských emirátech či panovníky země.

Problémy s podvody.

V srpnu roku 2006 vyšlo veřejně najevo, že mince o hodnotě jednoho Filipínského pesa je stejně velká jako mince o hodnotě jednoho dirhamu. Protože jedno peso má hodnotu jen přibližně osmi filů, docházelo k četným podvodům při placení mincemi v automatech.

Bankovky.

V roce 1973 byly vydány mince s hodnotami 1, 5, 10, 50 a 100 dirhamů. V roce 1976 byla vydána bankovka v hodnotě 1 000 dirhamů. O 6 let později byla vydána další série bankovek, ve které nevyšly bankovky v hodnotách 1 a 1 000 dirhamů. Bankovky v hodnotě 500 dirhamů byly poprvé vydány v roce 1983, bankovky v hodnotě 200 dirhamů pak v roce 1989. Původní dvousetdirhamová bankovka je poměrně vzácná, protože byla vydávána jen v roce 1989. Až v roce 2008 vyšla další série v odlišné barvě. V březnu téhož roku vyšla také nová verze padesátidirhamové bankovky.  Nápis na přední straně bankovek je v arabštině, číslice jsou východoarabské. Na zadní straně je nápis v angličtině a číslice jsou arabské.

Směnný kurz.

Od listopadu 1997 je hodnota dirhamu v praxi fixována na americký dolar v poměru 1 USD = 3.6725 AED, resp. 1 AED = 0.272294 USD.

Dirham Spojených arabských emirátů je měna, která se používá ve Spojených arabských emirátech. ISO 4217 kód dirhamu je AED, jeden dirham se dělí na 100 filů (jednotné číslo fil). Kromě AED se název pro dirham také neoficiálně zkracuje na DH či DHs.

The United Arab Emirates dirham (, sign: د.إ; code: AED), also known as simply the Emirati dirham, is the currency of the United Arab Emirates. The term "dirham" is officially abbreviated "AED", while unofficial abbreviations include "DH" or "Dhs.". The dirham is subdivided into 100.


Historie.

Kolín nad Rýnem byl původně antickým římským městem "Colonia Agrippina," nacházejícím se v provincii Dolní Germánie ("Germania Inferior") a byl sídlem biskupa už v dobách starověkého Říma. V roce 953 získali kolínští arcibiskupové poprvé významnější světskou moc, poté co byl biskup Bruno jmenován svým bratrem císařem Otou I. vévodou. Císař Ota odkázal svému bratru Brunovi výsady světských knížat s cílem oslabit moc světské nobility, která ohrožovala jeho vliv. Jednalo se o počátek Kolínského kurfiřství. To bylo tvořeno dědičnými državami arcibiskupství a nakonec zahrnovalo i pás území okolo levého břehu Rýna východně od Jülichu a vévodství Vestfálského na druhé straně Rýna, s výjimkou vévodství Berg a Mark.  Od konce 12. století byl arcibiskup kolínský jedním ze sedmi volitelů císaře Svaté říše římské. Kromě toho, že byl kurfiřtem, byl zároveň italským arcikancléřem, a to technicky vzato od roku 1238 nepřetržitě až do roku 1803. V bitvě u Worringenu v roce 1288 byl arcibiskup zajat městskými vojáky a byl přinucen poskytnout Kolínu téměř úplnou autonomii. Nakonec se arcibiskup přesunul do Bonnu, aby se vyhnul právním konfliktům s vedením města. Později, v roce 1475 se stal Kolín Svobodným říšským městem zcela nezávislým na arcibiskupovi. První pogrom proti Židům proběhl v roce 1349, kdy byli použiti jako obětní beránek za Černou smrt, a proto byli upáleni. Politické napětí dále vznikalo v otázkách daní, veřejných výdajů, regulace podnikání a dozoru nad trhem stejně jako v otázkách mezí samostatnosti.  Význam dálkového obchodu v Pobaltí rostl, protože hlavní obchodní města se spojila do tzv. Hanzy pod vedením Lübecku. Jednalo se o obchodní alianci obchodujících měst a jejich gild, které ovládaly obchod při pobřeží severní Evropy, vzkvétaly od 13. do 16. stol. a pokračovaly s menším významem i poté. Nejdůležitějšími městy byl právě Kolín na řece Rýn, Hamburg a Brémy při pobřeží Severního moře a Lübeck v Pobaltí. Hospodářská struktura středověkého a raně novověkého Kolína nad Rýnem byla založena na hlavním městském říčním přístavu, který byl významným dopravním uzlem a na něm závislých kupcích, kteří navazovali vztahy s obchodníky v ostatních hanzovních městech.  V průběhu 16. stol. konvertovali dva kolínští arcibiskupové k protestanství. První z nich, Hermann von Wied na nátlak odstoupil z arcibiskupského stolce, ale Gebhard Truchsess von Waldburg, který v roce 1582 konvertoval ke kalvinismu, se pokusil o sekularizaci arcibiskupství. Uzavření sňatku v únoru následujícího roku a neochota vzdát se ovládaných území vyústily ve volbu konkurenčního arcibiskupa a kurfiřta – Arnošta Bavorského, bratra bavorského vévody z rodu Wittelsbachů. V následující kolínské válce papež financoval italské a španělské žoldnéře a katolické Bavorsko taktéž poskytlo armádu na Arnoštovu podporu, zatímco protestantské Nizozemí podporovalo Waldburga. Válka kurfiřství hospodářsky zruinovala a řada měst a vesnic byla obležena a zničena. Obléhání pevnosti Godesberg od listopadu do prosince roku 1583 skončilo destrukcí hradu a pobitím většiny jeho obyvatel. Po několika dalších obléháních se von Waldburg vzdal svého nároku na biskupský stolec a uchýlil se společně se svojí ženou do Štrasburku. Arnošt se stal arcibiskupem, což byl první větší úspěch protireformace v Německu. Pod Arnoštovým vedením pak na znovuzavedení katolicismu dohlíželi jezuité. V letech 1583 až 1761 bylo arcibiskupství fakticky sekundogeniturou bavorské větve rodu Wittelsbachů. Vzhledem k tomu, že arcibiskup kolínský v tomto období ovládal i biskupství münsterské (a často také biskupství Liége), byl jedním z nejdůležitějších knížat v severozápadním Německu.  Od roku 1597 až do roku 1794 bylo rezidencí kurfiřta město Bonn a tím pádem bylo v podstatě hlavním městem kolínského kurfiřství.  Po roce 1795 byla území kurfiřství na levém břehu Rýna okupována Francií a formálně anektována roku 1801. Kolín byl součástí departmentu Roer; Bonn byl součástí departmentu Rhin-et-Moselle. V roce 1803 byl sekularizován i zbytek arcibiskupství, přičemž vévodství Vestfálské bylo poskytnuto Hesensko-Darmstadtsku a Vest Recklinghausen vévodovi z Arenbergu. Nicméně sídlo katolického arcibiskupa bylo v Kolíně nad Rýnem v roce 1824 obnoveno a je arcidiecézí až do současnosti.

Kolínské kurfiřtství (německy "Kurfürstentum Köln") bylo církevní knížectví Svaté říše římské existující od 10. do počátku 19. století. Skládalo se z tzv. Hochstiftů, církevních držav kolínského arcibiskupa, který jim zároveň ve své vlastní osobě vládl jako kurfiřt. Kurfiřství by nemělo být zaměňováno s římskokatolickou Kolínskou arcidiecézí, která byla rozsáhlejší a nad kterou měl arcibiskup-kurfiřt pouze duchovní autoritu. V Říši byla pouze dvě podobná církevní knížectví (kurfiřství), a to Mohučské kurfiřství a Trevírské kurfiřství.

The Electorate of Cologne (), sometimes referred to as Electoral Cologne (), was an ecclesiastical principality of the Holy Roman Empire that existed from the 10th to the early 19th century. It consisted of the Hochstift — the temporal possessions — of the Archbishop of Cologne and ruled by him in his capacity as prince-elector. There were only two other ecclesiastical prince-electors in the Empire: the Electorate of Mainz and the Electorate of Trier. The Archbishop-Elector of Cologne was also Arch-chancellor of Italy (one of the three component titular kingdoms of the Holy Roman Empire, the other two being Germany and Burgundy) and, as such, ranked second among all ecclesiastical and secular princes of the Empire, after the Archbishop-Elector of Mainz, and before that of Trier.


Historie.

Jerome Clark, pracovník soukromé výzkumné organizace "Center for UFO Studies" (CUFOS), uvádí jako první výskyt „muže v černém“ ve spojení s reportáží velšských novin "Barmouth Advertiser" z 30. března 1905, podle které výjimečně inteligentní mladou venkovskou ženu navštívil tři noci po sobě „muž oblečený v černém... [který] doručil dívce zprávu, kterou se bála vyprávět.“ Někteří místní v tomto období hovořili o setkáních s Ježíšem, anděly, Satanem a ďábelskými černými psy, a protože „muž v černém“ se jako bytost spojovaná se Satanem vyskytuje již v 18. století v příbězích o čarodějnicích, Clark se domnívá, že to souvisí s údajnými zjeveními nebeských a pekelných bytostí zapáleným věřícím. Mezi takovými zjeveními se nacházela i záhadná světla, které lze dnes charakterizovat jako UFO (neidentifikované létající objekty).

Muži v černém v ufologii.

V moderním smyslu o setkání s mužem v černém vypověděl Harold Dahl, který byl podle vlastních slov svědkem aktivity UFO u města Tacoma ve státě Washington ve Spojených státech. Dahl tvrdil, že ho následující ráno po údajném incidentu pozval na snídani v centru města neznámý muž v tmavém obleku, který mu pak pohrozil, aby o incidentu nikomu neříkal. Během vyšetřování United States Air Force (USAF) se však Dahl a jeho kolega Fred L. Crisman přiznali, že celý incident si jen vymysleli.  Samotný koncept „mužů v černém“ jako konspirační teorie vznikl v 50. letech a do kultury UFO ho uvedl ufolog a spisovatel Gray Baker knihou "They Knew Too Much About Flying Saucers" (1956). Bakerovi se údajně svěřil jeho kolega a zakladatel ufologické organizace "International Flying Saucer Bureau" Albert K. Bender o tom, že ho navštívili muži – „zřejmě agenti americké vlády“ – kteří mu v září 1953 pohrozili uvězněním, pokud někomu prozradí odpověď na záhadné případy UFO. Ale jak vyplývá z článku novináře Johna C. Sherwooda "Gray Barker: My Friend, the Myth-Maker" ("Skeptical Inquirer", 1998), Baker často prezentoval fiktivní příběhy o UFO jako pravdivé, zejména pro zisk z prodeje svých publikací. Baker vydal Sherwoodovu knihu o pozorováních UFO v Michiganu "Flying Saucers Are Watching You" (1967) a ve svém časopise "Saucer News" publikoval článek „Flying Saucer: Time Machines“ (1969) pod fiktivním jménem Dr. Richarda H. Pratta. Jelikož Sherwood se přestával věnovat ufologii, Baker ho přesvědčil, aby vytvořil hoax o záhadných „mužích v černém“ ("blackmen"), kteří stáli za „zmizením“ Sherwoodovy fiktivní identity Dr. Richarda H. Pratta.  Novinář John A. Keel, který se začal ufologií zabývat v 60. letech, jako první použil akronym "MIB" na označení „muže v černém“ a údajně dva na dálku pozoroval v létě 1967 na Long Islandu. Popsal je jako muže tmavší pleti s orientálními rysy nebo bledé pleti s vyklenutýma očima. Tvrdil o nich, že se chovají velmi zvláštně, protože jako agenti mimozemšťanů operují v cizím prostředí. Také podle něj měli řídit černá auta značky Cadillac.  V roce 1967 plukovník USAF George P. Freeman, mluvčí projektu Blue Book, prohlásil, že některé osoby se vydávaly za příslušníky USAF nebo jiných federálních organizací a hrozily svědkům incidentů s UFO či v některých případech také zabavovaly jejich fotografie. Vyšetřovatelé ale nedokázali sehnat důkazy, které by vedly jejich odhalení a následně obžalobě z páchání federálního zločinu (vydávání se za agenty Spojených států).  Z ledna 1971 pochází příběh, podle kterého brazilský rolník vícekrát zpozoroval muže v tmavém obleku hledajícího kameny ve venkovské oblasti v blízkosti města Brasília. Tajemný muž údajně přilétal na malém „letadle“ připomínajícím létající talíř. Podobný příběh byl zaznamenán v červenci 1971 ve Venezuele, kdy španělský lékař údajně pozoroval jak dva muži v černých oblecích s červenými kravatami vystoupili z nového červeného automobilu Ford Mustang a následně nastoupili do létajícího talíře, který přistál v blízkosti města Caracas.  Setkání s „muži v černém“ popsal mexický pilot Carlos de los Santos, který měl vystoupit v televizním pořadu ohledně incidentu, při kterém za denního světla údajně téměř došlo ke kolizi jeho letadla se třemi létajícími disky dne 3. května 1975 u města Ciudad de México. Podle jeho tvrzení ho během cesty do televize zastavili čtyři vysocí muži skandinávského vzhledu ve dvou černých limuzínách Ford Galaxie, kteří mu vyhrožovali zabitím pokud o incidentu bude mluvit a proto do televizního studia nepřišel. K dalšímu podobnému střetnutí podle Santose došlo před tím, než měl svůj zážitek konzultovat s americkým astrofyzikem a ufologem Josefem Allenem Hynekem.  Poslední zprávy o „mužích v černém“ jsou datovány k září 1976 (Maine, Spojené státy), listopadu 1980 (Filadelfie, Pensylvánie, Spojené státy) a říjnu 1981 (Victoria, Britská Kolumbie, Kanada). Z uvedeného (zejména článků Johna C. Sherwooda v časopise "Skeptical Inquirer") vyplývá, že „muži v černém“ jsou fiktivním konceptem v ufologické kultuře, jehož původcem je zřejmě Gary Baker. Sherwood se také domnívá, že příběh mohl být částečně inspirován tajnými operacemi USAF a Central Intelligence Agency během 50. let, jejichž úkolem bylo produkovat a přinášet na veřejnost falešné příběhy objasňující pozorování testovaných průzkumných letadel Lockheed U-2 a Lockheed SR-71 Blackbird. Podle Jeroma Clarka jsou zprávy o setkáních „mužů v černém“ „zážitky“, o kterých „se nezdá, že by k nim došlo ve světě konsenzuální reality.“

V populární kultuře.

V kinematografii se „muži v černém“ poprvé objevili v nízkorozpočtové sci-fi komedii "The Brother from Another Planet" (1984), kde reprezentují dvojici mimozemšťanů pátrajících po na Zemi ztraceném mimozemšťanovi, který je němý a má lidskou (afroamerickou) podobu. Jeho pokus najít si místo v čtvrti Harlem v New Yorku je alegorií zkušenosti imigrantů ve Spojených státech.  Komiks "The Men in Black" (1990,1991), jehož autorem je Lowell Cunningham a ilustrátorem Sandy Carruthers, zobrazuje „muže v černém“ jako tajnou mezinárodní organizaci, která monitoruje, vyšetřuje a utajuje paranormální aktivitu na Zemi (kromě mimozemšťanů i démonů, zombie, vlkodlaků apod.). Jako hlavní postavy vystupují agenti Zed, Jay, Kay a Ecks, který se později dozví, že skutečným cílem organizace je manipulovat a přetvářet svět udržováním paranormálních jevů v tajnosti. K ovlivňování svědků jim slouží tzv. "Neutralyzer", zařízení na „vymazávání“ vzpomínek.  Cunninghamův námět si širší popularitu získal až po filmové adaptaci komiksu v roce 1997, v sci-fi komedii "Muži v černém", ve které účinkuje Tommy Lee Jones jako agent K a Will Smith jako agent J. Ve filmu je organizace zobrazena jako tajná agentura, která dohlíží na mimozemšťany tajně žijící na Zemi a kamufluje jejich přítomnost před veřejností. Díky komerčnímu úspěchu filmu byla natočena dvě filmová pokračování, "Muži v černém 2" (2002) a "Muži v černém 3" (2012), 53dílný animovaný seriál "Men in Black: The Series" (1997–2001) a vydáno několik jednorázových komiksů. "Men in Black" je také název singlu, který nazpíval Will Smith k prvnímu filmu série.  Několik scén s muži v černém obsahuje epizoda "Jose Chung's From Outer Space" z třetí řady seriálu Akta X, poprvé vysílaná v dubnu 1996.

Muži v černém (, akronym "MIB") jsou podle některých konspiračních teorií lidé oblečení v tmavých oblecích, obvykle vydávající se za vládní agenty.

In popular culture and UFO conspiracy theories, men in black (MIB) are supposed men dressed in black suits who claim to be quasi-government agents who harass, threaten or assassinate UFO witnesses to keep them quiet about what they have seen. It is sometimes implied that they may be aliens themselves. The term is also frequently used to describe mysterious men working for unknown organizations, as well as various branches of government allegedly designed to protect secrets or perform other strange activities. The term is generic, used for any unusual, threatening or strangely behaved individual whose appearance on the scene can be linked in some fashion with a UFO sighting. Several alleged encounters with the men in black have been reported by UFO researchers and enthusiasts.