Překlad slova.

Mahákála je sanskrtské slovo spojené ze slov "mahá" („velký“) a "kála" („černý“). Jeho tibetské jméno je Gonpo Phyag (wylie: mGon po phyag).

Popis.

Mahákála se objevuje ve všech školách tibetského buddhismu, můžeme se však setkat s vyobrazením v různých formách, které mají zřetelně různé kvality a aspekty. Je na něj nahlíženo jako na vyzáření buddhovských aspektů, například Avalókitéšvary, (skt., tib. Čenrezig) nebo Čakrasamvary (skt., tib. Korlo Demčog). Mahákála je typicky zobrazován v černé barvě. Stejně jako všechny barvy jsou absorbovány a rozpuštěny v černé barvě, tak se říká, že všechna jména a formy jsou smíseny s Mahákálou, symbolizující jeho všezahrnující, absolutní podstatu. Černá barva může také reprezentovat absenci jakékoli barvy a také v tomto případě to znamená, že podstatou Mahákály je nekonečný prostor. Tento princip je v sanskrtu známý jako „nirguna“ – poza všechny kvality a formy. Mahákála je skoro vždy zobrazován s korunou z lebek, což symbolizuje transformování pěti negativních emocí v pět moudrostí. Různé formy Mahákály se od sebe liší různými detaily, nejvýraznější je pravděpodobně různý počet rukou. Existují také Mahákálové bílé barvy s několika hlavami, bez genitálií, stojící na mnoha různých věcech, držících rozličné zbraně v rukách a majících různé ozdoby.

Manifestace.

Dvouruký Mahákála.

Dvouruký Mahákála se nazývá Bernag Čhen (Černý plášť) a je hlavním ochráncem linie Karma Kagjü tibetského buddhismu. Je na něj také nahlíženo jako na hlavního ochránce Karmapů. Dvouruký Mahákála má tři krví podlité oči, vyceněné tesáky, zbraně a náhrdelník z uťatých hlav. Jeho hlava zabírá třetinu jeho výšky a má mohutné svalnaté ruce a nohy. Pod černým pláštěm nosí kostěný ornament nejvyšší radosti a jeho pravá ruka drží sekáček, který odetíná všechny překážky na cestě k osvícení, zatímco miska z lebky v jeho levé ruce obsahuje krev a srdce ega – významem tohoto symbolu je překonání rušivých emocí. Silné tlapy zadupávají připoutanost a žádostivost. Sluneční disk pod ním představuje nejvyšší probuzenou moudrost a plameny, které ho obklopují, vyjadřují intenzitu jeho soucitu.  Dvouruký Mahákála se v hrozivé formě neobjevuje proto, že by byl něčím negativním, ale spíše z důvodu, že znázorňuje sílu, která překonává veškerou negativitu a ničí všechny překážky, které blokují náš duchovní růst. Strašlivý vzhled je volen proto, aby chránil bytosti před utrpením a v podstatě představuje soucit všech buddhů. Síla Černého pláště je ve skutečnosti vedena nejvyšší moudrostí, kterou reprezentuje třetí oko („oko moudrosti”). Pět lebek v koruně na vrcholku hlavy je znakem, že dosáhl nejvyšší moudrosti, která je neoddělitelná od soucitu. Na vyobrazeních jiných buddhovských forem můžeme vidět, že mají koruny z pěti klenotů, které znázorňují pět moudrostí. Lebky v koruně Černého pláště znázorňují stejných pět moudrostí, s důrazem na aspekt přeměny. Dá se říci, že ukazují nevědomost, kterou Mahákála překonal a přeměnil v moudrost. Dvouruká forma Mahákály chrání především mysl.

Čtyřruký Mahákála.

Různé formy čtyřrukého Mahákály (skt. Chatur-bhuja Mahakala, tib. (Wylie): mGon po phyag bzhi pa) jsou hlavními ochránci škol Karma Kagjü a Drikung Kagjü tibetského buddhismu. Čtyřruký Mahákála se objevuje také ve škole Ňingmapa, i když hlavní ochránce jejich nejvyšší nauky – Velké dokonalosti (skt. Mahá Ati, tib. Dzogčhen) je Ékadžati. Čtyři ruce této manifestace Mahákály symbolizují čtyři pozitivní karmy nebo činy, které jsou hlavní aktivitou tohoto buddhovského aspektu:  Čtyřruká forma Mahákály držící luk, šíp, meč a knihu, je vyzářením bódhisattvy Maňdžušrího a ochraňuje řeč.

Šestiruký Mahákála.

Šestiruký Mahákála (skt: Shad-bhuja Mahakala, tib. (Wylie): mGon po phyag drug pa) je ochránce školy Gelugpa tibetského buddhismu a jeho manifestace je považována za divokou emanaci Milujících očí (skt. Avalókitéšvara, tib. Čenrezig), bódhisattvy soucitu. Jeho symbolika je popisována takto: Šest rukou znamená úspěšné završení šesti vysvobozujících činů, parámit, které jsou praktikovány a přiváděny k dokonalosti bódhisattvy během jejich postupného duchovního tréninku. V rukách drží různé nástroje a zbraně.  Existuje také bílá šestiruká forma Mahákály (skt. Shad-bhuja Sita Mahakala, tib. (Wylie): mGon po yid bzhin nor bu), která je populární ve více školách vadžrajány a také mezi mongolskými buddhisty školy Gelug. V tomto případě je tento Gynkar aspektem bohatství, podporující materiální situaci praktikujících dharmu. Ikonografie a symbolika je rozličná – jeho lebeční miska v ruce obsahuje různé drahokamy, spíše než krev a srdce ega jako u jiných Mahákálů, a hlavu má ozdobenou také drahokamy. Šestiruký Mahákála, který je ochráncem těla, drží málu z lebek, dordže (skt. vadžra), nůž odtínající překážky a kápalu.

Mahákála (sanskrt, doslova „ochránce dharmy“) je jméno tzv. dharmapály (ochránce) objevujícího se v tibetském a japonském vadžrajánovém buddhismu. V japonském buddhismu je Mahákála známý pod jménem "Daikoku", náleží do čtvrté třídy buddhovských aspektů ("tenbu") a je řazen mezi tzv. sedm bohů štěstí. V théravádě („Malá cesta“) a mahájáně („Velká cesta“) přijímají buddhisté útočiště ve Třech klenotech – jsou jimi Buddha, dharma a sangha. Ve vadžrajáně („Diamantová cesta“) přijímají praktikující buddhisté útočiště ještě navíc ve Třech kořenech – těmi jsou Lama, jidamy a ochránci. Mahákála patří mezi ochránce na cestě k osvícení, respektive ochránce Buddhova učení – dharmy (v sanskrtu Dharmapála). Jak je pro ochránce dharmy typické, jsou zobrazováni v tzv. hněvivé podobě. Mahákála představuje většinou hněvivý projev soucitu bódhisattvy Avalókitéšvary. Celkem se projevuje v 75 formách, které symbolizují nejrůznější emoce. Často je zobrazován společně se svou družkou Palden Lhamo (tib.).

Mahākāla is a deity common to Hinduism, Buddhism and Sikhism. According to Hinduism, Mahākāla is a manifestation of Shiva and is the consort of the goddess Mahākālī; he most prominently appears in the sect of Shaktism.


Výskyt.

Vyjma severních oblastí vyrůstá téměř v celé Evropě a v Rusku až po Sibiř. Dále je původním druhem na Blízkém východě až po Saúdskou Arábii a Etiopii, v Malé Asii až po Kazachstán, pohoří Altaj a sever Indie, na severu Afriky i v Makaronézii. Druhotně byla zavlečena do Severní a Jižní Ameriky, na jih Afriky, do Austrálie a na Nový Zéland. V mnoha zemědělských oblastech se locika kompasová za příhodných podmínek silně rozšířila a stává se tam nebezpečným plevelem.  V České republice se nachází od nížin až do nadmořské výšky okolo 500 m, kde upřednostňuje výhřevná, dobře osluněná místa se suchými, zásaditými a výživnými půdami. Na polích se objevuje převážně v teplých oblastech, kde vyrůstá v ozimech a ve vytrvalých pícninách, je velmi odolná proti suchu. Je také často k vidění na různých navážkách, rumištích, kamenitých okrajích cest a na místech pozměněných lidskou činností.

Popis.

Jednoletá nebo ozimá rostlina s lodyhou 50 až 150 cm vysokou, která vyrůstá z kůlovitého, vřetenovitého kořene, až 20 cm dlouhého a 1 cm tlustého, s četnými postranními kořínky. Kulatá, pevná, u spodu i 2 cm tlustá, vzpřímená, většinou až v horní části větvená lodyha je lysá nebo jen vespod štětinatá, bývá zelená, světle hnědá nebo je slabě načervenalá až nafialovělá. Její tuhé listy sivozelené barvy dlouhé až 25 cm jsou srdčitou bázi přisedlé, částečně objímavé a mají zubatá ouška, na střední žilce zespodu jsou osinkaté. Přízemní listy mají čepele obkopinaté, častěji peřenodílné a řidčeji celistvé s tupými vrcholy, lodyžní listy postavené svisle jsou méně členěné a po okrajích jsou zubaté nebo osténkaté a mají zašpičatělé vrcholy. Směrem vzhůru se listy zmenšují a přecházejí v podpůrné listeny z jejichž úžlabí vyrůstají šikmo odstálé větve květenství. Z lodyhy i listů po poranění vytéká bílé mléko latex.  Květní úbory jsou sestaveny do typické okoličnaté laty s kopinatými listeny přisedající střelovitou bázi. Květenství mívá 50 až 100 úborů na 5 až 25 šikmo vzhůru vyrůstajících větviček, které jsou až 50 cm dlouhé a na koncích pokleslé, více vzhůru vyrůstají větvičky hustěji a jejich délka se zkracuje. Úbory jsou 1 až 1,7 cm široké a 1,3 cm dlouhé a obsahují ve dvou kruzích 10 až 30 oboupohlavných jazykových kvítků, diskové chybí. Žluté liguly (které sušením zmodrají) jsou dlouhé 4,5 až 6,5 mm a široké 1,5 až 2,5 mm a jsou zakončeny pěti zoubky. V květu je pět tyčinek se žlutými trubkovitými prašníky až 2 mm dlouhými. Semeník je lysý, chlupatá čnělka i dvoulaločná blizna jsou také žluté.  Úzký zákrov bývá okolo 10 mm dlouhý a je mírně kratší než kvítky. Jeho zelené, na špici načervenalé listeny jsou uspořádány střechovitě, a to ve 3 nebo 4 řadách, po odkvětu jsou rozkladité nebo ven ohnuté. Zákrovní listeny jsou dvoutvaré, vnější kopinaté a o něco delší vnitřní (7 až 13 mm) čárkovité. Rostlina kvete od července do října; úbor se otvírá ráno s východem slunce a navečer již uvadá.  Vajíčka asi po 12 až 15 dnech od opylení dozrají v plody, což jsou ochmýřené šedohnědé, elipsoidně zploštělé zobánkovité nažky dlouhé 6 až 8 mm, zobánek je pouze znatelně delší než tělo nažky. Nažky jsou v horní části osténkaté, mívají 5 až 9 žeber a jejich bílý chmýr o délce asi 1 cm má paprsky tvořené buňkami uspořádanými ve dvou řadách.  Locika kompasová se rozmnožuje výhradně semeny, tj. nažkami, kterých na jedné rostlině dozraje přes tisíc a jež rozfoukává vítr. Jejich klíčivost je velmi dobrá, běžně vzchází i z povrchu půdy. Vyklíčí obvykle ještě v pozdním létě a malá listová růžice přezimuje. Následující rok z ní vyroste květná lodyhy a po odkvětu rostlina odumírá.

Význam.

V obilninách zastiňuje locika kompasová poblíž klíčící rostlinky a odebírá jim vláhu. Při větším výskytu v pícninách ohrožuje svým hořkým, bílým mlékem, dřevnatějícími lodyhami a ostnitými listy zdraví zvířat. Mléko vytékající po poranění z mléčných buněk rostliny je považováno za sedativum a analgetikum, jeho účinky jsou však malé; používalo se v lidovém léčitelství a vyrábějí se z něho některé homeopatické léky. Listy mladé rostliny jsou poživatelné, stárnutím však hořknou. Mladé výhonky možno vařit a pak nahrazují chřest.

Poznámka.

Druhové jméno lociky kompasové je odvozeno od skutečností, že čepele téměř svisle natočených lodyžních listů nezastíněné lodyhy jsou orientovány severojižním směrem, podle kompasu. Natočením listů do svislého směru i orientaci sever-jih se rostlina brání přehřátí listů při poledním slunci.

Externí odkazy.

Locika kompasová ("Lactuca serriola"), druh rodu locika, je planě rostoucí, světle žlutě kvetoucí a při poranění latex ronící rostlina dorůstající do výšky 1 až 1,5 m.

Lactuca serriola, also called prickly lettuce, milk thistle (not to be confused with "Silybum marianum", also called milk thistle), compass plant, and scarole, is an annual or biennial plant in the dandelion tribe within the daisy family. It has a slightly fetid odor and is commonly considered a weed of orchards, roadsides and field crops. It is the closest wild relative of cultivated lettuce ("Lactuca sativa" L.).


Vývoj oboru.

Na počátku tohoto oboru se nejprve objevuje termín „géomatique“ jehož původcem je Francouz Jean Denegre (kolem roku 1965). Tento termín pak propagoval v prostředí Mezinárodní fotogrammetrické společnosti (ISPRS) Francouz B. Dubuisson (1969). Z Francie se zakrátko dostal tento termín do francouzsky mluvící části Kanady (provincie Québec) a také v Kanadě bylo záhy vytvořeno anglické synonymum „geomatics“, které se rychle rozšířilo do Spojených států amerických a odtud do Austrálie, Oceánie, Velké Británie a Irska. Ve španělské verzi „geomática“ se rozšířil tento termín do Střední a Jižní Ameriky.  Geomatika v současném českém pojetí je širším integrovaným vědním oborem převážně zaměřeným na sběr základních geografických dat různými způsoby měření, jejich prvotní zpracování a distribuci. Samotný termín se však, s výjimkou studijního programu Geomatika na Západočeské univerzitě v Plzni, v České republice příliš nerozšířil, neboť terminologii v oblasti střední a východní Evropy ovlivnil vývoj v německy mluvících zemích. Prof. G. Konecny (TU Hannover) uvádí v anglicky psané učebnici Geoinformation (2002), že integrovaný obor, založený zejména na globálním určování polohy (GPS), dálkovém průzkumu Země a digitální fotogrammetrii pro sběr geodat a na technologii GIS pro manipulaci s těmito daty a jejich výstup, se nazývá německy „Geoinformation“ nebo „Geo- Information“. Z německy mluvících zemí se termín „geoinformatika“ rozšířil do okolních středo- a východoevropských zemí zatímco ve francouzsky, španělsky a portugalsky mluvících zemích je téměř neznámý a v anglicky mluvících zemích jen velmi zřídka používaný.

Vzdělávání.

V České republice zajišťuje výuku integrovaného oboru geomatika v popsaném pojetí Západočeská univerzita v Plzni na Fakultě aplikovaných věd. Náplní studijního programu "Geomatika" ve tříletém bakalářském, dvouletém navazujícím magisterském a čtyřletém doktorském studiu je výuka předmětů, které jsou součástí geomatiky (geodézie, kartografie, fotogrammetrie, dálkový průzkum Země, topografické mapování, katastr nemovitostí, geoinformatika a další), a to ve vzájemných souvislostech a s využitím technických prostředků a metod používaných v soudobých informačních a telekomunikačních technologiích.  V říjnu 2013 vznikla katedra geomatiky také na Fakulta stavební ČVUT v Praze, a to sloučením katedry vyšší geodézie a katedry mapování a kartografie. Katedra nabízí výuku v 3letém bakalářském a 2letém navazujícím magisterském studijním programu "Geodézie a kartografie".

Geomatika je podle normy ISO 19122 definována jako vědecký a technický interdisciplinární obor zabývající se sběrem, distribucí, ukládáním, analýzou, zpracováním a prezentací geografických dat nebo geografických informací.

Geomatics is defined in the ISO/TC 211 series of standards as the "discipline concerned with the collection, distribution, storage, analysis, processing, presentation of geographic data or geographic information". Under another definition, it "consists of products, services and tools involved in the collection, integration and management of geographic data". It includes geomatics engineering (and surveying engineering) and is related to geospatial science (also geospatial engineering and geospatial technology).


Popis.

Tvarem těla jsou obvykle kulovité později až protáhlé (kyjovité) i sloupovitě protažené středně velké až velké, s jednotlivým stonkem i odnožující. Včetně podrodů je zahrnuto v tomto rodu asi 128 druhů, které se vyskytují na jihoamerickém kontinentu. Počtem a tvarem žeber, tvarem areol, počtem okrajových a středových trnů a jejich délkou, tvarem i barvou jednotlivé druhy varírují v široké škále (viz popisy dílčích taxonů).

Květy.

Na bočních areolách se často objevují silně ochlupená poupata, která se postupně vzpřimují a protahují se v dlouhou ochmýřenou trubku vlastního květu. Ten se u některých druhů plně rozvine až zvečera nebo v noci a většinou silně voní. Jejich doba kvetení je poměrně krátká (i jednodenní). Květy jsou obvykle velké mnohdy s délkou 20 až 25, někdy i 30 cm a průměru až 8 cm. Barvou je většina květů ve škále od čistě bílé přes krémové nádechy až po růžové odstíny. Najdou se ale i druhy s květem červeným, krvavě rudým nebo i žlutým. Jsou to rostliny dlouhověké a některé druhy dosahují poměrně větších až decimetrových rozměrů.

Plody.

Kulovité až vejčité a někdy až podlouhlé mnohdy s nepravidelnou délkou, některé plody jsou i jedlé. Často jsou dužnaté. U některých rodů až poměrně suché, často prudce se otvírající. Semena jsou kulovitá až vejčitá černá a matná s patrným kruhovitým hilem.

Výskyt a rozšíření.

Kaktusy rodu Echinopsis jsou rozšířeny ve střední a jižní Brazílii, Paraguayi, Uruguayi, Peru, Bolívii, Argentině a v Chile. Rostou jak na slunných skalnatých místech, tak na pampách, na kamenitých, řídkou vegetací pokrytých svazích And tak i v řídkých lesních porostech a křovinových pásmech často až ve výškách kolem 3500 m n. m.

Pěstování.

Zemina velmi propustná, humózní, dostatečně výživná. Prospívá jim slunečné a vzdušné stanoviště jako i přistíněná místa s dostatečnou zálivkou a častým rosením. Chladné, světlé a suché přezimování při 5 – 8 st. C je základem úspěšného a opakovaného kvetení.

Systematika.

Prvopis rodu a popis typového druhu – Echinopsis eryriesii provedl a roku 1837 publikoval Joseph Gerhard Zuccarini. Následně N.Britton a J.Rose(1923) k tomuto rodu přiřadili dalších 28 druhů, dále popsali rod Lobivia s 20 druhy a akceptovali rod Trichocereus. Později Curt Backeberg přidal dalších 6 rodů, u nichž bylo jen málo opodstatněných argumentů k jejich samostatnému rodovému postavení. Roku 1974 prozkoumal a popsal semena Heimo Friedrich a následně popisy doplnily bratři Friedrich a Wolfgang Glaetzleové (1983), což vedlo k tomu, že dříve samostatné rody Helianthocereus, Hymenorebutia, Pseudolobivia, Soehrensia a Trichocereus byli přeřazeny k rodu Echinopsis. Následné vědecké rozbory a diskuse se pak vedly ještě o rodu Lobivia, který nyní patří do rodu Echinopsis a rodu Rebutia, který prozatím zůstal samostatným rodem.

Litaretura.

Echinopsis je rod kaktusů, jež je považován za jeden z odolnějších a méně náročných z hlediska pěstování. Název rodu je odvozen z řečtiny. Pochází z řeckého slova ""Echinos"" (= ježek, mořský ježek) a latinského ""opsis"" (= vzhled), což charakterizuje typický vzhled většiny druhů rodu – kulovitý tvar s bohatým habitem tenkých dlouhých jehlovitých trnů. Rod Echinopsis je jedním v minulosti ze špatně specifikovaných rodů jihoamerických kaktusů, jež je nyní nově definovaný ICSO (Mezinárodní organizace pro výzkum sukulentů). Nejednotnost v názorech spočívala v začlenění různých skupin kaktusů, dříve samostatných rodů, pod tento rod jako podrody.

Echinopsis is a large genus of cacti native to South America, sometimes known as hedgehog cactus, sea-urchin cactus or Easter lily cactus. One small species, "E. chamaecereus", is known as the peanut cactus. The 128 species range from large and treelike types to small globose cacti. The name derives from "echinos" hedgehog or sea urchin, and "opsis" appearance, a reference to these plants' dense coverings of spines.


Historie.

1. února roku 1953, švýcarský technik Georg H. Endress a německý bankéř Ludwig Hauser založili společnost L.Hauser KG v Lörrachu. O pár let později byla společnost přejmenována na Endress+Hauser GmbH. Společnost zahájila svou činnost prodejem inovačních elektronických (kapacitních) snímačů dovážených z Anglie. Dnes by to bylo nepochybně nazváno „"garážovým obchodem“", třebaže prostory společnosti tvořila přestavěná ložnice.  Snímač se stal brzy úspěšným a zakladatelé začali rychle budovat své vlastní výrobní zařízení. Od té doby prodeje neustále narůstaly.  Prodeje, které byly v počátečních letech soustředěny na jižní Německo, se rozšířily do celého Německa a poté do sousedních zemí. Ke kapacitním přístrojům postupně přibývaly další měřicí principy pro měření hladiny. Později byly také vyvinuty, vyráběny a prodávány snímače a zařízení pro další fyzikální parametry jako např. tlak, průtok, analýza a teplota, stejně jako doplňkové komponenty. Prodej a služby se rozšířily po celé západní Evropě. První zámořské pobočky byly založeny v Japonsku a v Americe v sedmdesátých letech 20. století.  V osmdesátých letech zahájila společnost kampaň s cílem využití všech možností mikroelektroniky a převzetí vedení v technologiích. Přechod ze signálově orientované na informačně orientovanou automatizaci motivoval E+H k účasti ve všech aktivitách týkajících se procesních sběrnic; v dnešní době se společnost řadí k vedoucím na světovém trhu.  V roce 1995 předal Dr. h.c. Georg H. Endress, narozen v roce 1924, vedení společnosti svému druhému nejstaršímu synovi Klausovi Endressovi, který předtím působil jako hlavní výkonný člen představenstva skupiny (CEO).  V průběhu posledních deseti let se Švýcarská skupina postupně vyvinula z výrobce snímačů pro automatizaci procesů na mezinárodního dodavatele automatizačních řešení převážně pro zpracovatelský průmysl, nabízející velké množství snímačů vhodných pro výrobní procesy. V dnešní době Endress+Hauser nabízí širokou škálu služeb společně s nejkomplexnější řadou průmyslových snímačů na trhu. Společnost Endress+Hauser vlastní dceřiné společnosti na všech 5 kontinentech, a 50 let po jejím založení zaměstnává pracovní sílu čítající přes 8 000 zaměstnanců ve výrobě, prodeji a službách celosvětově.  Společnost Endress+Hauser je rodinnou firmou se stejnými podíly všech dětí zakladatele pana Georga H. Endresse a není obchodovatelná na burze.  V České republice (tehdy Československu) začala společnost E+H pracovat v roce 1968, v té době v zastoupení u jiných společností, naposledy Severomoravské vodovody a kanalizace Ostrava. V roce 1992 vznikla samostatná pobočka E+H GmbH v ČR se sídlem v Ostravě. Roku 1997 se přestěhovala do hlavního města Prahy, kde sídlí dosud. V roce 1999 se E+H GmbH změnilo na společnost s ručením omezeným a od roku 2003 je E+H CZ samostatným prodejním centrem. V té době se společnost přestěhovala z již nevyhovujících kanceláří v Praze 7 do nových reprezentativních prostor v Raiffeisen Centru v Praze 4. Z původních několika zaměstnanců se dnes počet zvýšil již na více než 30 odborných pracovníků.

Oblasti činnosti.

Endress+Hauser nabízí kompletní řešení v oblasti měřicí technologie a automatizace se širokým výběrem přístrojové měřicí techniky pro téměř všechny provozní veličiny s vysokým standardem provedení zajišťujícím trvalou kvalitu, optimalizaci procesu, bezpečnost provozu a ochranu životního prostředí.  Přístroje pro měření průtoku, tlaku, hladiny, teploty, pro analýzu kapalin především pro vodárenství, chemii, energetiku a potravinářství, ale i jiná odvětví průmyslu.

Endress+Hauser je celosvětový dodavatel kompletních řešení v oblasti měřicí technologie a automatizace. Představuje ucelenou nabídku přístrojů pro měření hladiny, průtoku, tlaku a teploty spolu s řadou analytických přístrojů pro měření a zjišťování proměnných kvality vody, jako je pH/ORP, vodivost, rozpuštěný kyslík a zákal. Vyrábí celou řadu přístrojů určených pro použití v prostředí s nebezpečím výbuchu a extrémních podmínkách.

Endress+Hauser (Endress and Hauser) is a Swiss-based globally operating process and laboratory instrumentation and automation supplier. In 2018, the family-owned company generated net sales of €2.455 billion, recorded a net income of €232.2 million and employed 13,928 staff worldwide.


Původ.

Narodil se 6. srpna 1775 jako nejstarší syn Karla, hraběte z Artois (budoucí král Karel X.) a jeho ženě princezně Marii Tereze Savojské. Poté co se jeho otec stal v roce 1824 králem jako Karel X., stal se Ludvík Antonín následníkem trůnu a získal titul Dauphin (1824–1836). Jako následník trůnu podporoval otcovu politiku a řízení státu.  Ludvík Antonín zůstal po celý život bezdětný.

Vláda.

Po sesazení a abdikaci krále Karla X. se krátce na 20 minut v roce 1830 stal (alespoň podle následnického práva) králem právě jeho syn Ludvík Antonín jako Ludvík XIX. Poté musel i on ustoupit nátlaku a přibližně po 20 minutách pouze "titulární vlády" abdikovat jako jeho otec ve prospěch svého 10letého synovce Jindřicha, hraběte de Chambord. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit dokonce i nástupnictví mladého hraběte, který se (stal) měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se tak dostává vůbec poslední francouzský král Ludvík Filip, hrabě Orleánský, z vedlejší linie rodu Bourbonů, Bourbon-Orléans. Poté společně se svým otcem Karlem, manželkou Marií Terezií Bourbonskou a synovcem Jindřichem odcestoval do Rakouského císařství. V letech 1832–1836 pobýval i na Pražském hradě. Později zemřel na zámku Graffenberg v Gorizii.  Díky své přibližně dvacetiminutové "vládě" je prozatím panovník, který vládl nejkratší dobu, kterou údajně strávil tím, že poslouchal svou ženu a její prosby, že nemá podepsat abdikaci.  Po nástupu Ludvíka Filipa na francouzský trůn se stal legitimistickým uchazečem bývalý král Karel X., po jeho smrti se jím stal v roce 1836 jeho syn Ludvík Antonín (Ludvík XIX.). Když v roce 1844 zemřel bezdětný, stal se legitimistickým pretendentem francouzského trůnu jeho synovec Jindřich, hrabě z Chambord.

Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (6. srpen 1775 – 3. červen 1844, celým jménem "Louis-Antoine d'Artois, fils de France, duc d'Angoulême") byl francouzský princ z dynastie Bourbonů a poslední francouzský dauphin. 2. srpna 1830 se stal na 20 minut podle následnického práva legitimním francouzským a navarrským králem jako Ludvík XIX. Poté byl v letech 1836 až 1844 pretendentem francouzského (a navarrského) trůnu.

Louis Antoine of France, Duke of Angoulême (6 August 1775 – 3 June 1844) was the elder son of Charles X of France and the last Dauphin of France from 1824 to 1830. He was technically King of France and Navarre for less than 20 minutes before he himself abdicated, due to his father's abdication during the July Revolution in 1830. He never reigned over the country, but after his father's death in 1836, he was the legitimist pretender as Louis XIX.


Vzdělávací program.

Club Toastmasters se drží filozofie „učíme se tím, že věci děláme“, přičemž každý člen má možnost učit se tempem, které mu individuálně vyhovuje. Program Toastmasters sestává ze dvou částí – z části zaměřené na komunikační schopnosti a části zaměřené na rozvoj leadershipu. Členové procházejí jednotlivými fázemi vzdělávacího programu tak, že před ostatními členy klubu prezentují předem připravené ústní projevy a chopí se rolí spojených s organizací setkání nebo vedoucích rolí v rámci klubu, oblasti nebo na mezinárodní úrovni v Toastmasters International.

Trénink komunikace.

Vzdělání v oblasti komunikace je jádrem programu Toastmasters. Tento vzdělávací proces je vymezen základním manuálem s názvem "Competent Communication Manual" a řadou 15 manuálů pro pokročilé. Základní manuál obsahuje 10 na sebe navazujících projektů, které určují, na jaký aspekt komunikace je daná řeč zaměřena. Manuály pro pokročilé jsou rovněž zaměřené na určitou oblast komunikace (využití techniky při prezentování, vyprávění příběhu, mezilidská komunikace) a každý z nich sestává z 5 projektů.  Členové realizují jednotlivé projekty tím, že si připraví projev a prezentují ho celému klubu. Od mluvčích se očekává, že dodrží předepsaný časový limit. Většina projevů určených základním manuálem "Competent Communication Manual" předepisuje limit 5 až 7 minut. Projekty dle manuálů pro pokročilé jsou většinou na 10 až 15 minut, ale některé mohou trvat až půl hodiny. Po tomto projevu následuje hodnocení jiným členem klubu, vždy s ohledem na kritéria určená manuály. Opětovná zpětná vazba je charakteristickým znakem klubů Toastmasters. Každá aktivita je následně hodnocena. Pronesení řeči je hodnoceno jak ústně, tak písemně – vepsáním do členova osobního manuálu. Na konci setkání jsou hodnoceni dokonce i samotní hodnotící, a to členem, který je pro dané setkání ve funkci tzv. hlavního hodnotitele ("General Evaluator"). Díky evaluacím se členům dostávají tipy, jak zlepšit svou schopnost veřejného vystupování a využít ji hned při plnění následujícího projektu a rovněž slouží k tomu, aby člen zažil příjemný pocit úspěchu.  Ústní evaluace má i u hodnotitele rozvíjet schopnosti dávat konstruktivní zpětnou vazbu ostatním členům klubu Toastmasters. Učení se podávat zpětnou vazbu s sebou nese rozvoj dalších dovedností jako jsou efektivní naslouchání, umění motivovat, podporovat a povzbuzovat druhé a připravit a prezentovat krátkou evaluaci v daném časovém limitu. Důležitými prvky efektivní evaluace jsou jazyk a nepochybně také struktura. Struktuře evaluace v klubech Toastmasters se často říká tzv. „sendvičový feedback“ (chvála, doporučení ke zlepšení, chvála) nebo metoda „CRC“ (Commend, recommend, commend; česky Pochválit, doporučit, pochválit). Kromě zmíněných manuálů nabízí organizace svým členům řadu dalších vzdělávacích programů a seminářů.

Trénink leadershipu.

Kluby organizace Toastmasters učí rovněž zásadám leadershipu. Je to částečně dáno tím, že všichni členové organizace jsou dobrovolníci (kromě placeného personálu celosvětové centrály sestávajícího z asi 90 lidí). Dokonce tým výkonných ředitelů se skládá z dobrovolníků, kteří jsou zároveň členy svých místních klubů a nejsou za tuto funkci placeni.  Nový člen klubu Toastmasters dostane manuál s názvem "Competent Leadership Manual". Tento manuál popisuje 10 projektů, které jsou realizovány zastupováním nejrůznějších rolí v rámci organizace setkávání klubu či organizace klubových soutěží, kampaní za účelem náboru členů nebo PR kampaní. Tento manuál lze splnit v průběhu pouhých 6 nebo 7 měsíců, ale většina členů ho plní v delším časovém rozmezí. Následně po splnění obdrží člen certifikát nazvaný "Competent Leader". Poté, co člen splní "Competent Leadership Manual", může začít s plněním manuálů pro pokročilé, které mají dvě úrovně – tzv. "Bronz" a "Silver". Požadavky na dosažení úrovně "Bronz" mimo jiné zahrnuje minimálně půlroční službu klubu v podobě vykonávání funkce, spoluutváření strategických plánů pro klub a účast na školení. Mezi požadavky pro úroveň "Silver" je roční plnění jedné z důležitých funkcí v klubu, dokončení programu zvaného "High Performance Leadership" a plnění role mentora a kouče. Setkávání klubu učí členy také jisté etiketě a dodržování jednacího řádu, což může být v budoucnu pro členy výraznou výhodou při řešení obchodních nebo politických záležitostí.

Jazyky klubů.

Organizace Toastmasters byla zpočátku rozšířena v anglicky mluvících zemích, později se rozšířila do ostatních zemí s tím, že komunikace v rámci klubu probíhala v angličtině. Dnes je po světě spousta klubů, v nichž jsou komunikačním jazykem jiné jazyky, jako je čínština, francouzština, němčina, japonština, španělština a tamilština a spousta dalších. Základní manuál (The Competent Communication Manual) je k dostání nejen v angličtině, ale také v čínštině (zjednodušený), francouzštině, němčině a japonštině. V ČR některé kluby fungují v angličtině, některé v češtině, popř. kombinují setkání v obou jazycích.

Toastmasters International je nezisková vzdělávací organizace, která je celosvětově zastoupená tisíci kluby. Jejím hlavním cílem je vzdělávání členů v oblasti komunikace, veřejného vystupování a leadershipu (vůdcovství). Prostřednictvím jednotlivých klubů nabízí Toastmasters International vzdělávací program vytvořený tak, aby se členové klubů učili dovednostem jako je mluvený projev, naslouchání a kritické a konstruktivní uvažování.

Toastmasters International (TI) is a US headquartered nonprofit educational organization that operates clubs worldwide for the purpose of promoting communication, public speaking and leadership.


Život.

Mládí a raná kariéra v armádě.

Narodil se ve městě Poltava. Pocházel ze šlechtické rodiny, jeho předkové byli kozáci. V únoru 1794 byl přijat na studia v Pážecím sboru a v říjnu 1800 se stal gardovým důstojníkem. V roce 1805 se zúčastnil války s Francií a bitvy u Slavkova. V roce 1806 byl vyslán na štáb Dunajské armády, kde se účastnil bojů proti Osmanské říši, vyznamenal se při dobytí Bukurešti a úspěšně velel praporu horských střelců. Na podzim 1807 se podílel na neúspěšných mírových jednáních s Osmanskou říší, od roku 1808 byl opět velitelem horského střeleckého praporu a později pěšího pluku. Na podzim 1810 mu byla udělena generálská hodnost, v lednu 1811 se stal majitelem nově vznikajícího Orlovského pěšího pluku, od června 1811 velel pěší brigádě a začátkem roku 1812 se stal velitelem 26. pěší divize, se kterou vstoupil do bojů rusko-francouzské války.

Napoleonské války.

Vyznamenal se v bojích u Saltanovky, Smolenska, Borodina, Malojaroslavského i Vjazmy, při ruském protiútoku velel pěchotě Platovova sboru a později se stal zástupcem velitele v Miloradovičově sboru. V prosinci 1812 se stal velitelem 7. sboru, obsadil polskou pevnost Modlin a pronikl v průběhu bitvy u Lipska jako jeden z prvních do města. Koncem roku 1813 obléhal Magdeburg a Hamburg, v lednu 1814 byl jmenován velitelem 2. granátnické divize a zúčastnil se útoku na Paříž. Za války roku 1815 organizoval v čele své divize obléhání Tuly a po uzavření míru divizi přesunul do mírové posádky ve Smolensku.

Další boje v carských službách.

Od listopadu 1817 velel 2. gardové pěší divizi, v květnu 1821 se stal velitelem 1. gardové pěší divize a v prosinci 1824 byl jmenován velitelem 1. armádního sboru. V srpnu 1825 se stal velitelem ruských vojsk v Gruzii, během rusko-perské války porazil perskou armádu u Jelizavetpolu a v březnu 1827 byl jmenován hlavním velitelem Kavkazské armády. Následně dobyl Nachičevan a Jerevan. Opakovaně porážel perské síly, zcela podlomil bojovou morálku protivníka a donutil Peršany uzavřít mír. Mír, který nadiktoval perskému dvoru, je dodnes v Íránu považován za jedno z největších ponížení kdysi hrdé říše. Podobně úspěšný byli ve válkách s Osmanskou říší. Po vypuknutí rusko-osmanské války dobyl v červnu 1828 pevnost Kars a v následujícím roce zničil většinu osmanských vojsk v kavkazském předhůří, za což v září 1829 obdržel hodnost generála-polního maršála a titul jerevanské kníže.  V květnu 1831 byl ustanoven hlavním velitelem v rusko-polské válce, jež vypukla po polském povstání. V srpnu 1831 se zmocnil Varšavy a přinutil Poláky ke kapitulaci, za což byl jmenován varšavským knížetem. Od prosince 1831 byl jmenován polským místokrálem a velitelem Západní armády, několikrát stál v čele diplomatických misí v Berlíně a ve Vídni.  Ve funkci velitele Západní armády působil také v období „jara národů“, v květnu 1849 byl přítomen na jednáních rakouského císaře Františka Josefa I. a ruského císaře Mikuláše II. ve Varšavě. Po těchto jednáních byl jmenován velitelem pomocné ruské armády, která zaútočila na maďarské povstalce a v srpnu 1849 je donutil ke kapitulaci u Világose.  V květnu 1853 se stal velitelem Dunajské armády. O měsíc později překročil v jejím čele řeku Prut, a takto začal tzv. krymskou válku (probíhala v letech 1853–1856). Byl raněn při obléhání Silistry, což mu umožnilo stáhnout se do týla ještě dříve, než na bojiště dorazily francouzské a britské jednotky, které byly důstojnou protiváhou ruských sborů. Poté, co ruská vojska vyklidila Valašsko a Moldavsko, se rozpoutaly boje o Krym. Kníže Paskevič se vypravil do Sevastopolu, ale brzy se projevila jeho bezradnost při vedení vojenských operací, a proto se vzdal velení a odjel na své panství ve Varšavě, kde krátce před koncem krymské války zemřel.

Soud s děkabristy.

Po děkabristickém povstání roku 1825 (v době nástupu Mikuláše I. na trůn), které se pokusilo v Rusku zavést ústavní režim, se podílel na soudu revolucionářů. V červenci 1826 byl jmenován jedním ze soudců nad děkabristy. Když byl později jmenován guvernérem a vojenským velitelem na Kavkaze (1827), spadali pod jeho jurisdikci děkabristé ve vyhnanství – pronásledoval je i zde s mimořádnou tvrdostí.

Vyznamenání.

Za své vojenské zásluhy byl vyznamenán Řádem svatého apoštola Ondřeje s brilianty, Řádem svatého knížete Alexandra Něvského s brilianty, vojenským Řádem svatého velkomučedníka vítěze Jiřího všech stupňů, Řádem svatým apoštolům rovného knížete Vladimíra 1., 3. a 4. stupně, Řádem bílé orlice, Řádem svaté Anny 1. stupně s brilianty a 2. stupně, osmanským Řádem červeného půlměsíce 1. stupně, perským Řádem slunce a lva 1. stupně, velkokřížem polského Řádu vojenské cti, pruským Řádem černé orlice s brilianty, pruským Řádem červené orlice 1. stupně, velkokřížem rakouského Vojenského řádu Marie Terezie, velkokřížem Královského uherského řadu svatého Štěpána a velkokřížem saského Řádu bílého sokola.

Ivan Fedorovič Paskevič,, (, Poltava –, Varšava) byl ukrajinský voják, vojevůdce a politik sloužící v řadách ruské armády jako generál, polní maršál. Jeden z klíčových mužů, o něž se opíral ruský car Mikuláš I. Pavlovič (vládl 1825–1855). Účastnil se válečných tažení proti Turecku a Francii, během válek s Íránem velel ruským vojskům na Kavkaze, po Dibičově smrti rozdrtil polské povstání (1830–1831) a následně působil jako náměstek cara (guvernér) v Polsku. Zasahoval též proti uherskému povstání (1848–1849). V době krymské války byl hlavní velitelem na Balkáně. Od roku 1854 byl hlavní velitel vojsk v Polsku a Pobaltí. Byl členem soudu, který vynesl rozsudek nad tzv. děkabristy.

Count Ivan Fyodorovich Paskevich-Yerevansky, Serene Prince of Warsaw (, tr. ; – ) was a Imperial Russian military leader of Ukrainian Cossack ethnicity. For his victories, he was made Count of Yerevan in 1828 and Namestnik of the Kingdom of Poland in 1831. He attained the rank of field marshal in the Russian army, and later in the Prussian and Austrian armies.


Vznik tradice.

Poprvé představení živého betléma uspořádal František z Assisi v roce 1223 v obci Greccio v provincii Rieti ve střední Itálii. František z Assisi se usídlil v tomto chudém kraji, jehož obyvatelé trpěli neúrodou a útoky divé zvěře, zejména vlků, poprvé již v roce 1209. Na hoře Lacerone si vybudoval chatrč jako poustevnu a obyvatelé Greccia jej tam chodili navštěvovat a poslouchat jeho kázaní. Poté, kdy papež Honorius III. v listopadu roku 1223 potvrdil Františkem navrženou řeholi Řádu menších bratří, se František začal zabývat realizací svého nápadu na dosud nevídanou oslavu narození Ježíše Krista. Obzvláště vhodné mu pro tento účel připadalo Greccio, které mu připomínalo palestinský Betlém. S podporou místního pána Giovanni Velita tak zorganizoval o vánočních svátcích roku 1223 první představení "živého betléma", v němž účinkovali nejen lidé - obyvatelé Greccia a řádoví bratři - ale i zvířata. V obci Greccio se každým rokem o Vánocích koná rekonstrukce tohoto historického příběhu, ilustrující vznik tradice živých betlémů. Tyto události v Grecciu připomíná také svatyně ze 13. století a místní Muzeum betlémů.

Rozšíření.

Tradice pořádání živých betlémů se nejprve rozšířila na území dnešní Itálie a posléze také do dalších zemí křesťanského světa. Tuto tradici podporuje nejen katolická církev, ale i některé další křesťanské církve, například baptisté.  V samotné Itálii na počátku 21. století byla organizována představení živých betlémů téměř na 200 místech. V některých lokalitách je tato tradice vcelku nová – například v "Sassi di Matera", nejstarší části města Matery (Basilicata), zapsaném na seznamu světového dědictví UNESCO, byl na prosinec roku 2016 připraven teprve sedmý ročník představení živého betléma. Za největší živý betlém na světě je považováno představení "Presepe di Genga", kterého se každoročně v prostorách jeskyní a jejich okolí na svazích hory Frasassi účastní kolem 300 obyvatel italské obce Genga v provincii Ancona.  Živé betlémy jsou organizovány i v jiných evropských zemích (Španělsko, Francie, Německo), včetně zemí střední Evropy, jako je například Česko a Polsko. Tato tradice si našla své místo i v zemích Střední a Jižní Ameriky a v některých státech USA. Živé betlémy pořádala například baptistická církev ve městě Lafayette v Indianě či v dalších městech v Texasu a Arkansasu. V Mount Laurel ve státě New Jersey se představení konají v prosinci na 13 uzavřených i venkovních scénách, na nichž vystupuje na 200 účinkujících a každoročně je zhlédne kolem 13 000 návštěvníků.

Živý betlém je specifické divadelní představení, vycházející z křesťanské tradice a zobrazující události a postavy, související s narozením Ježíše Krista. Představení živých betlémů, která se konají v době vánočních svátků, zpravidla pořádají místní komunity v obcích a městech ve spolupráci se zástupci církve.

A Nativity play or Christmas pageant is a play which recounts the story of the Nativity of Jesus. It is usually performed at Christmas, the feast of the Nativity.


Popis.

Strom vysoký až 30 m, s vysokou, často na jednu stranu převislou, poměrně širokou korunou na silném, přímém nebo poněkud ohnutém kmeni. Větve topolu bílého jsou velmi světlé, někdy dokonce jejich kůra připomíná kůru březovou. Listy jsou na rubu šedobíle plstnaté, značně proměnlivých tvarů. V obdobích extrémního sucha a úpalu se listy otočí tmavým lícem do stínu, světlou plstnatou rubovou stranou se snaží odrážet nadbytek slunečního svitu a zmírnit tak odpar vody z koruny. Nasazuje množství kořenových výmladků.

Výskyt.

Původní areál rozšíření zahrnuje převážnou část střední, východní a jižní Evropy, od střední Francie směrem na východ až po střední Sibiř k řece Jenisej. Dále pokrývá Malou a Střední Asii až po západní předhůří Himálaje. V ČR je s jistotou původní v moravských úvalech. V nížinách Čech je pravděpodobně nepůvodní, ale dnes ho můžeme potkat i tam.  Je jedním z převládajících druhů lužních lesů spolu s keřovitými a stromovitými druhy vrb. Roste podél řek a je pionýrským druhem na spáleništích a čerstvých pasekách.

Použití.

Slouží ke zpevňování břehů a k vytváření větrolamů, některé kultivary se využívají i v okrasném sadovnictví. Problémem jsou však ochmýřená semena, která mohou působit citlivějším osobám alergie.  Dřevo se používá zejména na výrobu obalů (beden), překližek a v menší míře i pro výrobu nábytku.

Taxonomická poznámka.

Francouzský botanik Louis-Albert Dode tento druh vzhledem k velké proměnlivosti listů a způsobu olistění stromů rozdělil počátkem 20. století na celou řadu samostatných druhů (viz odst. Synonyma). Toto dělení však nebylo obecně akceptováno.

Literatura.

"Květena České republiky, díl 2" / S. Hejný, B. Slavík (Eds.). - Praha : Academia, 1990. - S. 490. -

Topol bílý ("Populus alba"), zvaný též topol linda nebo jen linda, je opadavý strom z čeledi vrbovité, v ČR dosti rozšířený, především v údolích velkých řek.

Populus alba, commonly called silver poplar, silverleaf poplar, or white poplar, is a species of poplar, most closely related to the aspens ("Populus" sect. "Populus"). It is native to Morocco and the Iberian Peninsula through central Europe (north to Germany and Poland) to central Asia. It grows in moist sites, often by watersides, in regions with hot summers and cold to mild winters.


Životopis.

Narodil se 28. prosince 1898 ve Stockholmu.  Studoval matematiku, fyziku a geofyziku na Stockholmské univerzitě. Byl na stáži u Vilhelma Bjerknese v Bergenu a v Lipsku.  Po studiích působil u Švédského hydrometeorologického ústavu a jako meteorolog při oceánografických expedicích. Přitom studoval matematickou fyziku.  Od roku 1926 působil v USA ve Washingtonu, D.C. v National Weather Service, kde sloučil teoretickou práci o turbulencích s povětrností službou pro civilní letectví.  V roce 1928 založil první americkou katedru meteorologie na Massachusettském institutu technologií. V tomto období se začal zajímat o termodynamiku atmosféry, promíchávání a turbulence a interakcemi mezi oceány a atmosférou.  V roce 1938 se stal občanem USA a následující rok se stal ředitelem National Weather Service. V roce 1939 publikoval práci o dynamice akčních center.  V roce 1940 byl jmenován profesorem na Chicagské univerzitě a obrátil svou pozornost opět na problematiku dlouhovlnných pohybů atmosféry. Úspěšně identifikoval a popsal tryskové proudění a po něm pojmenované Rossbyho vlny.  Během druhé světové války byl konzultantem spojeneckých vojsk a organizoval výcvik vojenských meteorologů, kteří byli převážně z chicagské katedry – většina z nich po válce pokračovala v matematickém popisu dynamiky atmosféry už s použitím počítačů. Během války se zabýval intenzivněji tryskovým prouděním.  Po 20 letech v USA se vrátil do Švédska. V roce 1947 byl jmenován profesorem na Stockholmské univerzitě a posléze ředitelem Švédského hydrometeorologického ústavu.  Založil vědecký časopis "Tellus". Na sklonku života se zabýval chemickým klimatem atmosféry. Zemřel 19. srpna 1957 ve Stockholmu ve věku 58 let.

Carl-Gustav Arvid Rossby (28. prosince 1898 Stockholm – 19. srpna 1957 tamtéž) byl švédský respektive americký meteorolog. Zakladatel americké meteorologické školy – chicagská meteorologická škola dynamické meteorologie. Popsal dlouhé planetární vlny – Rossbyho vlny.

Carl-Gustaf Arvid Rossby ( 28 December 1898 – 19 August 1957) was a Swedish-born American meteorologist who first explained the large-scale motions of the atmosphere in terms of fluid mechanics. He identified and characterized both the jet stream and the long waves in the westerlies that were later named Rossby waves.


Popis.

Jedná se o vytrvalé pozemní byliny, převážně s hlízami nebo s oddenky (někdy záleží na interpretaci), některé druhy vytváří i výběžky. Jsou to rostliny jednodomé s oboupohlavnými květy. Listy jsou nahloučeny na bázi, jsou jednoduché, převážně řapíkaté, střídavé, uspořádané spirálně, s listovými pochvami. Čepele listů jsou celokrajné, kopinaté, nebo srdčité či okrouhlé, žilnatina je souběžná nebo zpeřená. Květy jsou oboupohlavné, jsou v květenstvích, většinou v jednoduchých hroznech. Listen ve tvaru toulce pod květenstvím chybí, na bázi stopky květů jsou většinou listeny. Květy jsou pravidelné nebo téměř pravidelné. Okvětí je vyvinuto, zpravidla 6 okvětních lístků ve 2 přeslenech (3+3), okvětní lístky srostlé a vytvářejí okvětní trubku, jsou bílé, modré nebo fialové. Tyčinek je 6, ve 2 přeslenech, zpravidla 3+3, jsou srostlé s korunní trubkou, ale navzájem volné. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, čnělka a blizna je 1, někdy je blizna trojlaločná, semeník je svrchní. Plod je suchý, pukavý, převážně tobolka.

Rozšíření ve světě.

Je známo známy asi 40-45 druhů, které jsou rozšířeny převážně v Japonsku, jen málo jinde ve východní Asii, např. Číně. Jinde jsou jen pěstované, popřípadě zplanělé, např. v Evropa a v Severní Americe.

Výskyt v ČR.

V ČR neroste přirozeně žádný druh z rodu bohyška ("Hosta"). Často je však v zahradách (ve více kultivarech) pěstována bohyška jitrocelová ("Hosta plantaginea") jako okrasná rostlina, původní je v jihovýchodní Číně. Vzácněji se pěstují i další druhy, např. bohyška japonská ("Hosta japonica"), bohyška Sieboldova ("Hosta sieboldiana") a bohyška modrofialová ("Hosta coerulea").

Odkazy.

Literatura.

Květena ČR: 8 nebo 9 díl

Externí odkazy.

Bohyška ("Hosta"), někdy nazývaný také funkie, je rod jednoděložných rostlin z čeledi chřestovitých ("Asparagaceae") podčeledi agávových ("Agavoideae"). Ve starších systémech byla řazena do nyní zrušené čeledě bohyškovité ("Hostaceae").

Hosta (, syn. "Funkia") is a genus of plants commonly known as hostas, plantain lilies and occasionally by the Japanese name giboshi. Hostas are widely cultivated as shade-tolerant foliage plants. The genus is currently placed in the family Asparagaceae, subfamily Agavoideae, and is native to northeast Asia (China, Japan, Korea, and the Russian Far East). Like many "lilioid monocots", the genus was once classified in the Liliaceae. The genus was named by Austrian botanist Leopold Trattinnick in 1812, in honor of the Austrian botanist Nicholas Thomas Host. In 1817, the generic name "Funkia" was used by German botanist Kurt Sprengel in honor of Heinrich Funk, a collector of ferns and alpines; this was later used as a common name and can be found in some older literature.


Dětství a rodina.

Isabellin otec Filip byl španělský princ, syn krále Filipa V., její matka Luisa Alžběta byla nejstarší dcerou francouzského krále Ludvíka XV.  Isabela se narodila, když bylo její matce jen čtrnáct let a další dva sourozenci se narodili až o hodně později, po deseti letech. Byli to bratr Ferdinand, budoucí parmský vévoda, a sestra Marie Luisa, která se stala manželkou španělského krále Karla IV.  Malá princezna vyrůstala v Madridu na dvoře svého děda, španělského krále Filipa V. Když se však její otec Filip stal parmským vévodou, přesídlil s rodinou do tohoto panství na severu Itálie.  Isabella se učila hrát na housle a četla mnoho knih od filosofů a teologů, jako byli Jacques-Bénigne Bossuet nebo John Law. Někdy propadala melancholii a když v roce 1759 zemřela její matka, často ji přepadaly myšlenky na smrt.

Manželka arcivévody Josefa.

V říjnu 1760, ve věku osmnácti let, byla Isabella provdána za rakouského arcivévodu Josefa, dědice habsburské monarchie. Parmská princezna rychle okouzlila vídeňský dvůr svým půvabem a inteligencí - dokonce prý řešila složité matematické problémy. Sám Josef si svou manželku hluboce zamiloval, ta ale jeho city neopětovala.  Isabella a Josefova sestra Marie Kristýna se staly nejlepšími přítelkyněmi, možná i něčím víc. Přestože se viděly každý den, psaly si dokonce dopisy.  V jednom z nich Isabella popisuje svou lásku k Marii Kristýně, o které Josef podle všeho nevěděl: ""Píši ti znovu, krutá sestro, ačkoliv jsme se zrovna rozloučily. Nemohu snést to doufání, zda mě uznáš jako osobu hodnou tvé lásky, nebo zda mě raději srazíš do řeky... Nedokáži myslet na nic jiného, než že jsem hluboce zamilovaná."" V jiném dopise Isabella píše: ""Tvrdili mi, že den začíná Bohem. Já ale začínám den myšlenkou na osobu, kterou miluji, protože na ni myslím neustále.""  V roce 1762 Isabella čekala dítě a trpěla bolestmi hlavy. Josef jako správný manžel ji držel za ruku při porodu a dočkal se dcery, Marie Terezie (1762-1770). Až po šesti týdnech byla Isabella schopná opustit postel.  Její dopisy stále více prozrazovaly fascinaci smrtí: ""Smrt je dobrá. Nikdy jsem na ni nemyslela více než teď. Všechno ve mně probouzí touhu brzy zemřít. Bůh zná mé přání odejít ze života, jenž jej musí den co den urážet. Kdyby bylo dovoleno zabít sám sebe, už bych to udělala."" Později Marii Kristýně napsala: ""Smrt ke mně promlouvá jasným hlasem. Po tři dny jsem ten hlas slyšela.""

Smrt.

V roce 1763 Isabella porodila druhou dceru, Marii Kristýnu, pojmenovanou podle její švagrové. Dítě však zemřelo při porodu; Isabella sama je brzy následovala, když v necelých dvaadvaceti letech zemřela na neštovice. Její první dcera Marie Terezie zemřela v lednu 1770 na zápal plic.  Isabella Parmská je pohřbena v Císařské hrobce ve Vídni. Po její předčasné smrti už Josef nebyl schopen navázat žádný užší citový vztah k jiné ženě. K druhému sňatku ho vlastně donutila jeho matka Marie Terezie.  Josefovou druhou manželkou se v roce 1765 stala sestřenice druhého stupně, dcera císaře Karla VII. a Marie Amálie Habsburské - Marie Josefa Bavorská. Brzy po svatbě se Josef stal císařem, když zemřel jeho otec, ani druhé manželství mu ale příliš štěstí nepřineslo a zřejmě ani nebylo konzumováno.

Isabella Marie Parmská (: "Maria Elisabetta Luisa Antonietta Ferdinanda Giuseppina Saveria Dominica Giovanna Borbone, principessa di Parma") (31. prosince 1741 – 27. listopadu 1763) byla dcerou Filipa Parmského a první manželkou následníka trůnu habsburské monarchie Josefa II.

Princess Isabella of Parma (Isabella Maria Luisa Antonietta Ferdinanda Giuseppina Saveria Domenica Giovanna; 31 December 1741 – 27 November 1763) was the daughter of Infante Felipe of Spain, Duke of Parma, and his wife, Louise Élisabeth, eldest daughter of Louis XV of France and Maria Leszczyńska. At 18, Isabella was married to Archduke Joseph of Austria, later Joseph II, with whom she was not happy, finding more fulfilment in her close friendship with his sister Archduchess Maria Christina. The difficult birth of her daughter Maria Theresa, followed by two miscarriages, affected her mental condition, and she died soon after giving birth to another stillborn daughter.


Princip.

Povrch se nasycuje atomárním dusíkem, získaným např. rozkladem čpavku na vodík a dusík, při teplotě přibližně 500-550 °C. Vzhledem k uvedené teplotě lze nitridovat pouze oceli, které mají teplotu popouštění vyšší. Nitridovaná ocel také musí obsahovat legury, které nitridaci podporují a tvrdé nitridy vytvářejí. Těmi jsou zejména hliník a chrom, ale také molybden, nikl, vanad a titan. V sortimentech lze najít speciální oceli přímo k nitridaci určené. Nejužívanější jsou oceli s 1 % Al a 1,5 % Cr a 0,3 % až 0,4 % uhlíku, což jsou dle ČSN oceli 14 340 a 15 340, které se popouštějí při 650 °C.  V povrchové vrstvě oceli (do 0,1 mm) vznikají velmi tvrdé nitridy, které zvyšují její tvrdost (až 1200 HV). Na rozdíl od cementování nevzniká homogenní ohraničená nasycená vrstva, ale tvrdost směrem do hloubky postupně ubývá bez ohledu na dobu nitridace. Proto eventuální přebroušení povrchu je možné pouze do hloubky max. 0,02 mm. Řezné nástroje se nitridují do hloubky jenom několika setin milimetru, aby nehrozilo vyštípnutí křehkého břitu. Větší hloubky nitridace se používají u tvářecích nástrojů. Hluboké nitridování je pochod trvající velmi dlouho, a proto je drahý, nitridové vrstvy tloušťky cca 0,3 mm se dosáhne asi za 30 hodin (0,5 mm – 50 hodin).<br>Plochy, které je třeba chránit před nitridací (např. závity), se natírají speciální barvou.

Výhody a nevýhody.

Tvrdost dosažená nitridací převyšuje tvrdost dosaženou kalením. Při nitridaci a následném pomalém ochlazení nedochází k žádné deformaci součástky. Nitridovaná vrstva nemá negativní vliv na únavovou pevnost.  Nevýhodou jsou zejména vyšší náklady jak na samotnou nitridaci, tak na přípravu, neboť součástky musejí být dokolale čisté a odmaštěné.  Nitridace se stala velmi užívanou metodou zpracování obrobků zejména proto, že trendem v obrábění je opracování (soustružení a zejména frézování) předem zušlechtěných polotovarů, čímž odpadají náklady na dodatečné zušlechťování (někdy i rovnání deformovaných součástek) a dokončovací operace.

Nitridování je chemické vytvrzení povrchu zušlechtěné oceli nasycením dusíkem. Tímto způsobem se zpracovávají předem zušlechtěné (kalené a popuštěné) a na hotovo opracované ocelové díly, které mají odolávat zvýšenému otěru, jako jsou: ozubená kola, vačky, činné části nástrojů, přípravků a upínačů, čepy hřídelů pro kluzná ložiska ap.

Nitriding is a heat treating process that diffuses nitrogen into the surface of a metal to create a case-hardened surface. These processes are most commonly used on high-carbon, low-alloy steels. They are also used on medium and high-carbon steels, titanium, aluminium and molybdenum. In 2015, nitriding was used to generate unique duplex microstructure (Martensite-Austenite, Austenite-ferrite), known to be associated with strongly enhanced mechanical properties Typical applications include gears, crankshafts, camshafts, cam followers, valve parts, extruder screws, die-casting tools, forging dies, extrusion dies, firearm components, injectors and plastic-mold tools.


Životopis.

Narodila se v rodině bankovního ředitele. V letech 1937–1942 navštěvovala baletní školu v Národním divadle v Bratislavě. Po maturitě na gymnáziu v Komárně se chtěla dostat na Vysokou školu ekonomickou. Když jí to bylo kvůli jejímu třídnímu původu znemožněno, pracovala v komárenských strojírnách a přednášela na tamní učňovské škole. Ve věku 15 let se zálibou poslouchala americké vysílání ze Stuttgartu, kde se hrála také swingová muzika.  Po absolvování odborného divadelního kurzu při státní konzervatoři v letech 1951 až 1953 se stala členkou Divadla Petra Jilemnického v Žilině. V té době již měla dítě, a to syna Matúše s manželem Daliborem Hegerem (divadelní dramaturg a později divadelní ředitel). Manželství vydrželo jen tři roky, syn Matúš byl nakonec vychováván otcem, neboť Hegerová se věnovala kariéře a bydlela v podnájmu.  V roce 1954 hrála titulní roli ve filmu "Frona" pod uměleckým jménem Hana Čelková. V roce 1957 působila v bratislavské Tatra revue, kde se poprvé představila jako zpěvačka. Od roku 1961 vystupovala v pražském divadle Rokoko. V letech 1962 až 1966 vystupovala v divadle Semafor, kde hrála v "pásmu písniček Zuzana je zase sama doma", "Zuzana není pro nikoho doma", v "Dobře placené procházce". S kolegy ze Semaforu hrála i ve filmu "Kdyby tisíc klarinetů" (role Edity).  V letech 1967 a 1968 hostovala v pařížské Olimpii, což ji v zahraničí vyneslo přezdívku "Piaf z Prahy". V Semaforu ji začátkem devadesátých let nahradila šansoniérka Renata Drössler, která převzala i její repertoár.  Dosáhla velkých mezinárodních úspěchů svou interpretací původních i cizích šansonů. Absolvovala celou řadu úspěšných vystoupení doma i v zahraničí. V roce 1967 vystoupila s francouzsky zpívanými písněmi v Pařížské Olympii a na Světové výstavě v Montrealu. Začali jí vydávat gramofonové desky v NSR, vystupovala v televizních pořadech NDR. V 70. letech 20. století se umisťovala pravidelně v první desítce ankety Zlatý slavík.  Na přelomu 70. a 80. let strávila půl roku ve vězení. Na její účet omylem přišla vyšší finanční částka, která ve skutečnosti patřila Karlu Gottovi. Hegerová se podle vlastních slov domnívala, že jde o honorář z Německa a nechala si ho, soud to vyhodnotil jako zpronevěru.  V období kolem let 2002 a 2003 pravidelně čtyřikrát ročně koncertovala v pražském divadle Kalich, kde se setkala například s Jankem Ledeckým.  Dne 12. srpna 2011 ohlásila konec své koncertní kariéry.  V říjnu 2015 zemřel její jediný syn Matúš.  V roce 2017 vyšlo protestsongové dvojalbum se skoro 50 písněmi nazvané "Protestsongy 1966–2017", zahrnuta byla 85letou Hegerovou nově zazpívaná verze Modlitby pro Martu.

"Mlýnské kolo v srdci mém".

V roce 2010 vydala své poslední album "Mlýnské kolo v srdci mém", více než 20 let od předchozí desky "Potměšilý host".  Album obsahuje písně, jejichž texty u sebe měla Hegerová několik let, někdy již od zesnulých autorů jako v případě Pavla Kopty nebo Pavla Vrby. Namísto bilancování se šansoniérka zaměřila na tématickou rozmanitost. Vedle písní popisujících rozdílný svět mužů a žen se tu nachází rovněž duet s Jaromírem Nohavicou a také beatbox. "Mlýnské kolo v srdci mém" se nakonec stalo třetí nejprodávanější deskou roku, uznáváno bylo též hudební kritikou. V říjnu 2011 – po roce od vydání – převzala od vydavatelství Supraphon diamantovou desku za přes půl druhého milionu prodaných nosičů.

Spolupráce.

Spolupracovala s dvojicí Petr Hapka a Michal Horáček. V 70. a 80. letech byl jejím textařem Pavel Kopta (1930–1988). Další texty pro ni připravila např. Jiřina Fikejzová. Oba psali jak text vlastní, tak přeložený.  Od roku 1965 do roku 1990 ji doprovázel hudební klavírista a skladatel Milan Dvořák. Později spolupracovala se skladatelem Petrem Maláskem, který byl se svou skupinou dvě desetiletí jejím hudebním doprovodem. Společně vystupovali na přibližně 2500 koncertech. Roku 1994 Hegerová a Malásek koncertovali v německém Stuttgartu společně s jazzovým kontrabasistou Robertem Balzarem.

Ocenění.

V roce 2002 obdržela od prezidenta Václava Havla medaili Za zásluhy. Je držitelkou rytířské hvězdy francouzského Řádu umění a literatury. Dne 28. března 2012 obdržela na Staroměstské radnici čestné občanství Prahy 1 a šek na 250.000 Kč.  Dne 4. dubna 2013 byla povýšena na komandéra francouzského Řádu za zásluhy. Z rukou francouzského velvyslance Pierra Lévyho řád převzal v zastoupení její vnuk. Podle vyjádření velvyslance byl zpěvačce udělen za významné přispění k propagaci francouzského šansonu a francouzské kultury obecně.  Dne 28. října 2014 jí český prezident Miloš Zeman udělil Řád Tomáše Garrigua Masaryka I. třídy. Slovenský prezident Andrej Kiska jí 7. ledna 2016 na Bratislavském hradě udělil Řád Ľudovíta Štúra II. třídy.

Hana Hegerová, rozená Carmen Mária Štefánia (Beatrix) Farkašová-Čelková (* 20. října 1931 Bratislava) je významná zpěvačka a herečka slovenského původu, působící dlouhodobě v Česku, nekorunovaná královna československého šansonu. Zahraniční kritici ji nazývají "Velkou dámou šansonu", "Piaf z Prahy", nebo také "Šansoniérkou se slovanskou duší". Prosadila se především jako zpěvačka šansonů, v dobách svého aktivního působení neměla v zemích bývalého Československa žádnou srovnatelnou konkurenci. Široké publikum i odbornou kritiku zaujala hlavně schopností dramaticky interpretovat text. Velké uznání sklidila i v cizině, hlavně v německy mluvících zemích. V současnosti již aktivně nevystupuje. Na její tvorbu navazuje např. šansoniérka Renata Drössler.

Hana Hegerová (born October 20, 1931), is a Slovak singer and actress. Often referred to as the Queen of Czechoslovak chanson, she gained popularity primarily as a singer of chanson. Outside of her homebase, Hegerová has attained a recognition especially in German-speaking countries. She lives in Prague, Czech Republic.


Funkce.

Rodopsin je transmembránový protein složený z proteinové složky opsinu a karotenové složky retinalu. Retinal je schopný cis-trans izomerie. Cis konfigurace retinalu je pevně vázána na lysinový zbytek opsinového proteinu a představuje klidový stav. Retinal je však schopen prudce reagovat na dopadající fotony světla. Když totiž dojde k absorpci světla cis-retinalem, změní se na all-"trans" izomer a uvolní se do cytoplazmy. Změnou konformace rodopsinu se aktivuje G-protein transducin. Ten aktivuje cGMP fosfodiesterázu, která rozkládá cGMP na otevřený GMP. Když však v tyčinkách není cGMP, dojde k uzavření sodíkových iontových kanálů, a tak dochází k hyperpolarizaci membrány. To inhibuje synapse na tyčinkových buňkách a vede to k zastavení produkce jistých neurotransmiterů. Jejich nedostatek způsobí depolarizaci membrány nervových buněk v sítnici a vznik akčního potenciálu v očním nervu. Následně dojde k dodání této informace do mozku.  Poté (bez přidávání energie fotonem) probíhá zpětná reakce vzniku rodopsinu: all-trans retinal se mění za pomoci retinal izomerázy na 11-cis retinal, který se váže se skotopsinem a vzniká opět rodopsin. Zpětná syntéza na rodopsin je zapříčiněna nedostatkem světla (přechod ze světla do tmy).

Vitamín A.

Zpětná přeměna all-trans retinalu na 11-cis retinal probíhá lépe za přítomnosti vitamínu A (retinol). Vitamín A se také syntetizuje z retinalu (= aldehyd vitamínu A), který vzniká při rozpadu rodopsinu. Při nedostatku vitamínu A se špatně zpětně produkuje rodopsin, což se může projevit šeroslepostí (hemeralopie). Z toho vyplývá, že staré moudro našich babiček „Jez mrkvičku, abys dobře viděl,“ má pravdivý základ.

Výskyt.

Rodopsin se vyskytuje v tyčinkových buňkách všech obratlovců a některých bezobratlých (hlavonožců a některých členovců).  U člověka je obsažen v membráně disků, kterých je v tyčince až 2000; v tyčince je asi 100 milionů molekul rodopsinu. Rodopsin absorbuje světlo v celé oblasti viditelného světla s maximem okolo 505 nm.  Kanálové rodopsiny vyskytující se u zelených řas se liší svým účelem – fungují jako světlem řízené transmembránové kationtové kanály regulující např. vnitrobuněčnou kyselost. Příbuzné látky se vyskytují i u prokaryot, často s odlišnou funkcí: bakteriorodopsin, proteorodopsin a xanthorodopsin jsou transmembránovými protonovými pumpami zajišťujícími fototrofii, halorodopsin je světlem aktivovanou transmembránovou chloridovou pumpou (u archeí skupiny Halobacteria), senzorické rodopsiny řídí fototaxi (pohyb směrem od zdroje nebo ke zdroji světla) a jejich funkce je tak nejbližší funkci rodopsinu živočichů, xenorodopsin slouží pravděpodobně jako ochranný pigment.

Objevitel rodopsinu.

Rodopsin objevil a popsal německý anatom Heinrich Müller v roce 1851.

Rodopsin, též rhodopsin, někdy zrakový purpur, oční purpur (z řeckého "rhodon" „růže“, "opsis" „zrak“; -"in" značí sloučeninu) je zrakový pigment citlivý na světlo a nacházející se v tyčinkách sítnice komorového oka obratlovců, hlavonožců a některých členovců. Je to transmembránový protein ze skupiny receptorů spřažených s G-proteinem, obsahující nebílkovinnou složku retinal. Je schopný na základě přicházejícího světla vyvolat v buňce biochemickou dráhu, která směřuje ke vzniku nervových impulsů. Představuje tak základní molekulární princip vidění.

Rhodopsin (also known as visual purple) is a light-sensitive receptor protein involved in visual phototransduction. It is named after ancient Greek ῥόδον (rhódon) for "rose", due to its pinkish color, and ὄψις (ópsis) for "sight". Rhodopsin is a biological pigment found in the rods of the retina and is a G-protein-coupled receptor (GPCR). It belongs to opsins. Rhodopsin is extremely sensitive to light, and thus enables vision in low-light conditions. When rhodopsin is exposed to light, it immediately photobleaches. In humans, it is regenerated fully in about 30 minutes, after which rods are more sensitive.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru zahájil v amatérském klubu "DOS Kampen". V roce 1992 zažil svůj profesionální debut v dresu FC Zwolle. Průlom v kariéře nastal v sezóně, kdy hrál za Willem II Tilburg. Šokující vítězství 1:0 nad Ajaxem zařídilo stěhování Jaapa Stama do PSV.  O dva a půl roku později se stal nejdražším holandským hráčem a obráncem v historii. Tehdy za něj Manchester United zaplatil 10,5 milionů liber. Během tří let, kdy Stam v Manchesteru působil, vyhrál anglickou ligu, FA Cup a Pohár UEFA.  Během sezóny 2001/02 byl kontroverzně prodán do Lazia Řím za 16,5 milionu liber. Údajně byl prodán kvůli výrokům ve své knize na hlavu trenéra Manchesteru United Alexe Fergusona.  Během působení v Laziu byl usvědčen z používání dopingu, konkrétně z užívání nandrolonu a dostal od dopingové komise pětiměsíční zákaz, který mu byl po odvolání zkrácen na čtyři měsíce.  30. ledna 2006 oznámil, že se hodlá vrátit do Nizozemska a hrát tamější ligu Eredivisii. Dvouletou smlouvu podepsal v Ajaxu. Pro mnohé to bylo překvapivé rozhodnutí, jelikož se čekalo, že se vrátí do některého ze svých někdejších klubů PSV nebo SC Heerenveen.

Reprezentační kariéra.

Debutoval v dresu nizozemské fotbalové reprezentace 24. dubna 1996. Nakonec za reprezentaci odehrál 67 utkání a vstřelil 3 góly. Do povědomí fanoušků se zapsal v národním dresu mj. tím, že v důležitých zápasech často neproměnil penaltu. Ani na Mistrovství světa v roce 1998 a Euru 2000. Reprezentační kariéru ukončil po Euru 2004 v Portugalsku s tím, že se chce věnovat své rodině a klubové kariéře.

Jakob Stam (*17. července 1972 Kampen, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový obránce, který je fotbalovým fanouškům znám pod jménem Jaap Stam. Po ukončení profesionální kariéry pracoval pro anglický klub Manchester United FC jako vyhledávač talentů v Jižní Americe. V současnosti je asistentem trenéra Arta Langelera v nizozemském klubu FC Zwolle (dříve zde působil jako hráč).

Jakob "Jaap" Stam (; born 17 July 1972) is a Dutch football manager for FC Cincinnati in Major League Soccer and former professional player. Stam played primarily as a centre-back. He was known for possessing "a rare combination of speed, strength and ball-playing ability", as well as an excellent positional sense. Due to his wide range of skills, in his prime he was also capable of playing as a full-back on the right flank.


Poloha.

Západní hranici tvoří řeka Rýn a to od Bodamského jezera kam ústí po soutok s řekou Ill. Rýn je zároveň hranicí mezi Východními a Západními Alpami. Řeka Ill tvoří hranici na jihozápad od jeho ústí do Rýna po soutok s řekou Lutz v údolí Grosses Walsertal. Na jihu odděluje Bregenzský les tok Luztzu až k soutoku s potokem Faschinabach. Na východě je orografická hranice poněkud komplikovaná. Sleduje tok potoka Faschinabach až na sedlo na Faschinajoch, které rozděluje masivy Bregenzský les a Lechquellengebirge. Hranice pohoří potom pokračuje podél potoka Argenbach, který ji ukončuje svým ústím do větší říčky Bregenzer Ache u obce Schrecken. Ze severu je ohraničení Bregenzského lesa dáno státní hranicí s Německem.

Členění.

Bregenzský les zaujímá ve Východních Alpách plochu 700 km2 a řadí se tak k menším horským skupinám Alpského systému. Pohoří je rozdělováno dle spolku Alpenverein na tyto menší celky:

Nejvyšší vrcholy.

Ve skupině Bregenzského lesa se nachází 12 vrcholů vyšších 2 000 m:

Turismus.

V pohoří Bregenzský les jen málokteré horské chaty nabízejí možnost přenocování. Tento fakt je zapříčiněn tím, že většina horských túr je kratších než půl dne a lidé většinou chodí jen na otočku na chatu a poté se vrací zpět do údolí. Údolí zde nejsou hluboká a tudíž nevzniká mezi vrcholy a výchozími body velké převýšení. Až na vrchol hory Diedamskopf (2 090 m) vyjíždí lanová dráha, s jednou přestupní stanicí.

Zajištěné cesty.

Geologická stavba a raliéf krajiny není přímo ideální pro zajištěné cesty ("klettersteigy"). Přesto jich zde několik zajímavých nalezneme:

Bregenzský les je pohoří a zároveň geografická oblast na samém západě Rakouska ve spolkové zemi Vorarlbersko. Svým charakterem oblých lesnatých, jen místy holých vrchů připomíná např. pohoří Malá Fatra. Bregenzský les avšak není na rozdíl od svého slovenského kolegy tvořen jedním hřebenem. Geologicky jej díky dolomitické a vápencové stavbě řadíme k Severním vápencovým Alpám.

The Bregenz Forest Mountains, also the Bregenzerwald Mountains (), are a range of the Northern Limestone Alps, named after the town of Bregenz. The Bregenz Forest Mountains are entirely located in the Austrian state of Vorarlberg.


Historie.

Hrad byl založen v polovině 13. století na skalnatém vrchu nad historickým centrem města Brna. Jeho zřizovatel, moravský markrabě a český král Přemysl Otakar II., jej koncipoval jako oporu panovnické moci a důstojné sídlo vládců Moravy. Nejstarší písemné záznamy o hradu pocházejí z let 1277–1279. Název získal z původního pojmenování kopce.

Rezidenční hrad.

Ačkoli byl Špilberk původně koncipován jako přední královský hrad na Moravě a pevná opora panovnické moci, čeští panovníci jej navštěvovali spíše jen příležitostně, což platilo i o Karlu IV.; v roce 1337 na hradě pobývala Karlova první manželka, moravská markraběnka (později královna), Blanka z Valois.  Trvalým sídlem moravských markrabat se Špilberk stal v polovině 14. století za vlády markraběte Jana Jindřicha, který vládl v letech 1350–1375. Jan Jindřich byl mladším bratrem císaře Karla IV. Druhým a zároveň posledním vládcem, který na hradě sídlil, byl Jošt Moravský. Jošt byl synem Jana Jindřicha a na Moravě vládl jako moravský markrabě v letech 1375–1411. Roku 1410 byl zvolen římsko-německým králem a Špilberk se tak na krátkou dobu stal sídlem vládce celé Římsko-německé říše. Ovšem tři měsíce po svém zvolení nový král na hradě zemřel, dnes je tento mimořádně úspěšný středověký politik pochován v kryptě kostela svatého Tomáše na Moravském náměstí. Jošt vládl také v Braniborsku z titulu braniborského kurfiřta a v Lucemburském vévodství z titulu lucemburského vévody.  Toto období autonomní vlády moravské linie Lucemburků, které trvalo šest desetiletí (1350–1411), tvoří nejvýznamnější kapitolu nejen v dějinách brněnského hradu. Jošt byl ale posledním z této linie moravských markrabat a hrad Špilberk tak natrvalo ztratil svoji funkci rezidenčního hradu. Za vlády Zikmunda a jeho zetě Albrechta Rakouského se dostal do popředí význam Špilberku jako vojenské pevnosti.

Pevnost.

Na Špilberku sídlil Viktorín z Poděbrad ve funkci zemského hejtmana (syn krále Jiřího z Poděbrad), uváděný i jako „hejtman na Špilberce“. V roce 1469 však Matyáš Korvín obsadil Špilberk a následně získal i vládu na Moravě. Dodejme, že hrad byl předtím obléhán městem Brnem, které se postavilo na stranu Matyáše Korvína.  Od konce 15. století nastával celkový úpadek a postupné chátrání hradu. Byl opětovně zastavován a dočasní držitelé o jeho údržbu příliš nedbali. Moravští stavové proto v roce 1560 Špilberk i s celým panstvím koupili a vzápětí vlastní hrad prodali městu Brnu. Ve vlastnictví města zůstal Špilberk pouhých 60 let – po bělohorské porážce stavovského povstání v roce 1620 byl císařem Ferdinandem II. městu zkonfiskován. Nejspíše z toho důvodu později hrad se svým okolím tvořil samostatné katastrální území Špilberk.  Významný okamžik hradu nastal během třicetileté války spolu s částečnou vojenskou okupací Moravy švédským vojskem a s dvojím přímým ohrožením Brna v letech 1643–1645. Opevnění hradu i města se rychle opravovalo a zdokonalovalo. V roce 1645 pak Brno se Špilberkem pod velením plukovníka Raduita de Souches odolalo tříměsíčnímu dobývání mnohonásobnou švédskou přesilou. Hrad byl pak postupně – do poloviny 18. století – přebudován na nejmohutnější a také nejvýznamnější barokní pevnost na Moravě, tvořící jako citadela s městem jednu pevnostní soustavu. V roce 1742 tak odolal i vojskům pruského krále Fridricha II.

Vězení.

Součástí pevnosti bylo i vězení. Už po porážce stavovského povstání v roce 1620 byli na Špilberku několik let vězněni jeho přední moravští účastníci. Od poslední čtvrtiny 17. století do počátku 80. let 18. století zde bylo vězněno také několik vojenských osobností, např. rakouští generálové Bonneval a Wallis či proslulý plukovník pandurů Franz Trenck, který na Špilberku zemřel v roce 1749.  Roku 1783 rozhodl císař Josef II. o přeměně na civilní věznici pro nejtěžší zločince (lehčí provinění si vězni odpykávali v káznici na Cejlu). Kromě starší vězeňské budovy bylo přebudováno horní patro severních kasemat (Josefínský trakt). Po dokončení sem byli přesunuti první vězni v červnu 1784. V prosinci 1784 byl pak proveden další císařův příkaz, aby do nejhorších kasemat v dolním patře byli vsazeni zločinci odsouzení na doživotí. Proto zde bylo postupně vytvořeno 29 jednotlivých kobek, sbitých ze silných trámů i prken, k nimž byli vězňové trvale přikováni. Ve druhé polovině roku 1785 bylo na vězení upraveno i horní patro jižních kasemat, které však začal využívat až Josefův nástupce Leopold II. (Leopoldův trakt). Leopold však v květnu 1790 zrušil celé vězení doživotně odsouzených v dolních kasematech včetně trestu přikování a zavedl i další zmírnění pro všechny odsouzence. Horní patro kasemat nadále sloužilo jako vězení až do počátku 30. let 19. století.  Od konce 18. století se v nadzemních prostorách špilberské pevnosti začínají objevovat i „političtí“ vězni, např. francouzský revolucionář Jean-Baptiste Drouet, uherský jakobín a spisovatel Ferenc Kazinczy, později italský vlastenec a básník Silvio Pellico, který svou knihou "Mé vězení" proslavil špilberské vězení po celé Evropě.  Francouzská armáda císaře Napoleona při svém odchodu z okupovaného Brna roku 1809 zničila některé důležité části opevnění.  Od 10. června 1841 do 29. května 1855 byl na Špilberku uvězněn mimo jiné vězeň č. 1042, vlastním jménem Václav Babinský. V roce 1855 pak císař František Josef I. špilberskou věznici zrušil a její prostory se přeměnily na vojenská kasárna, kterými zůstaly dalších sto let.  Za první světové války zde kromě vojáků byli vězněni i civilní odpůrci rakouského režimu. V prvním roce nacistické okupace Československa zde bylo vězněno několik tisíc českých vlastenců, z nichž několik také zemřelo. Německá armáda provedla v letech 1939–1941 na Špilberku rozsáhlé úpravy a vytvořila kasárna v romanticko-historizujícím duchu tehdejší velkoněmecké ideologie.

Muzeum.

V roce 1959 opustila Špilberk posádka československé armády a definitivně tak skončila jeho vojenská funkce. Následujícího roku se hrad stal sídlem Muzea města Brna. V současnosti je turistickým lákadlem a zejména v letních měsících se zde konají různé kulturní akce, hudební a divadelní festivaly. Jsou odtud také odpalovány ohňostroje během soutěžní přehlídky Ignis Brunensis.

Stavební vývoj.

S proměnami funkcí Špilberku souvisel i jeho stavební vývoj. Z původního gotického hradu 13.–15. století se dochovalo poměrně málo, pouze v jeho východním křídle. Výrazně „gotickou“ podobu celého východního křídla však určila diskutabilní rekonstrukce z let 1995–2000 podle projektu Zdeňka Chudárka.  P. Rochepin Barokní pevnostní přestavbu s podílem předních vojenských inženýrů N. Peroniho, L. Rocheta a P. Rochepina i brněnského stavitele M. Grimma, v současnosti připomíná především vnitřní fortifikační systém – hradby s bastiony, zděné příkopy s vestavěnými kasematy z roku 1742, a dále přízemní kasárenské a další objekty přistavěné po obvodu vnější zdi středověkého hradu v polovině 18. století. Součástí pevnostního systému byly i studna (hl. asi 112 m) v západní části nádvoří a přilehlá cisterna.  Většina dnešních budov – jižní, západní a severní křídlo i střední trakt, rozdělující dřívější velké nádvoří na dvě části – vznikla až rozsáhlou přestavbou pevnosti na věznici ve 30. letech 19. století. Úpravy prováděné německou armádou hrad už spíše jen architektonicky sjednotily a projevily se více v interiérech a historizujících detailech.

Kulturní akce.

Špilberk je jedním z míst, která každoročně hostí divadelní festival Letní shakespearovské slavnosti. Festival zde probíhá během července a začátku srpna na hlavním nádvoří hradu.  Od roku 2000 se každoročně v srpnu na hlavním nádvoří hradu koná Mezinárodní hudební festival Špilberk, založený Filharmonií Brno.

Špilberk (německy "Spielberg", v hantecu "Špilas") je hrad a pevnost tvořící dominantu města Brna. Nachází se na vrcholu stejnojmenného kopce, který leží v městské části Brno-střed, na západě katastrálního území Město Brno.

Špilberk Castle (German: "Spielberg", locally "Špilas") is a castle on the hilltop in Brno, Southern Moravia. Its construction began as early as the first half of the 13th century by the Přemyslid kings and complete by King Ottokar II of Bohemia. From a major royal castle established around the mid-13th century, and the seat of the Moravian margraves in the mid-14th century, it was gradually turned into a huge baroque citadel considered the harshest prison in the Austro-Hungarian empire, and then into barracks. This prison had always been part of the Špilberk fortress and is frequently referenced by the main character, Fabrizio, in Stendahl's novel, "The Charterhouse of Parma."


Historie.

Stadion byl otevřen 20. května 1923 přátelským utkáním, ve kterém se proti sobě postavily dva valencijské celky Valencia CF a Levante. Nahradil tak dosluhující stánek Algirós, který byl prvním útočištěm klubu. Původně byl stadion postaven pro 17 000 diváků, což ale dlouho nestačilo a už v roce 1927 byla kapacitě navýšena na 25 000.  Ani v této podobě však dlouho nevydržel, protože v roce 1936 v zemi vypukla občanská válka a stadion sloužil jako soustřeďovací tábor a odpadní skladiště. Byl velmi poškozen, po konci nepokojů v roce 1939 zůstaly vlastně jen pozemek a rozbořené tribuny.  V následujícím desetiletí vyhrál tým své první tři tituly ve španělské lize a navíc 2 triumfy v španělském poháru. Tyto úspěchy výrazně posloužily jako podpora pro obnovu Mestally.  V padesátých letech se Mestalla dočkala největší přestavby. Jejím cílem bylo další navýšení kapacity na 45 500 diváků. Tento sen téměř překazila povodeň v říjnu roku 1957, kdy se z břehů vylila řeka Turia. Mestalla povodeň nejen přečkala a dočkala se dokončení stavebních úprav, ale v roce 1959 bylo na stadionu vybudováno umělé osvětlení.  V šedesátých letech zůstal stadion beze změn, zatímco klub začal ukazovat svou sílu i na evropské scéně. 15. září 1961 odehrála Valencia na stadionu Mestalla první oficiální zápas se zahraničním klubem, kterým byl Nottingham Forest. Od roku 1969 do roku 1994 nesl stadion název podle bývalého presidenta klubu Luise Casanovy Gilera, který klub vedl na konci třicátých let.  V roce 1971 vyhrál klub svůj 4. španělský titul. Rok nato představil zadní zastřešení, které se skládalo z kanceláře avantgardního stylu a také síně slávy, která držela původní vlajku klubu. V letě 1973 nahradila 14 řad k stání za oběma brankami místa k sezení, což znamenalo zvýšeni komfortu a přizpůsobení novým trendům. Management Valencie začal uvažovat o možnosti přestěhování klubu ze současného místa na okraj města, ale nakonec byl projekt zamítnut a o několik let později, v roce 1978 byla Mestalla zrekonstruována kvůli pořádání Mistrovství světa 1982.  V současné době probíhá výstavba nového stadionu pro 75 000 diváků Nou Mestalla, kam by se měl klub přestěhovat v průběhu sezony 2009/2010. 26. května 2008 došlo k tragické události, když po pádu lešení zahynuli 4 stavaři.

Estadio Mestalla je fotbalový stadion předního celku španělské Primera división Valencia CF. Je pověstný svými strmými tribunami, které vytvářejí nenapodobitelné fotbalové prostředí.

Mestalla (, ) is a football stadium in Valencia, Spain. The stadium is the home of Valencia Club de Fútbol and has a capacity of 48,600 seats, making it the 7th-largest stadium in Spain, and the largest in the Valencian Community. The North Stand of the stadium is known for its very steep section.


Život.

Byl to člověk průměrně inteligentní, ale nadprůměrně ctižádostivý a chamtivý. Jako mladší syn bez zděděných knížectví sbíral tituly. Syn, bratr, švagr, zeť králů a královen (Francie, Navarry, Anglie a Neapolského království) a po své smrti i otec francouzského krále a tchán budoucího císaře Svaté říše římské.  Jeho celoživotním cílem bylo získat královskou korunu, ale nikdy se mu to nezdařilo. Roku 1284 jej papež jako syna Isabely Aragonské uznal za krále Aragonska, vazala Svatéto Stolce a hlavně protikrále Petrovi III., který byl od sicilského povstání (1282) považován za nepřítele Říma. Aby podpořil svůj nárok na Sicilské království, oženil se s dcerou neapolského krále Markétou z Anjou. Karel doufal, že aragonská křížová výprava (1284–1285), kterou podnikl jeho otec, mu umožní získat vytoužené aragonské království. Roku 1285 se nechal korunovat kardinálským kloboukem, což mu vyneslo posměšnou přezdívku „král klobouku“. Otec při návratu z válečné výpravy zemřel u Perpignanu. Karel se později musel titulu vzdát.  Prokázal se jako schopný vojevůdce a úspěšně vedl tažení ve Vlámsku (1297). Roku 1301 se oženil s Kateřinou z Courtenay, titulární císařovnou konstantinopolskou, vnučkou a dědičkou posledního latinského císaře, Balduina II. S tajným souhlasem papeže se zúčastnil tažení Karla II. Neapolského o dobytí Sicílie. Byl jmenován papežským vikářem v Itálii a ztratil se v propletenci italské politiky. Zkompromitoval se masakrem ve Florencii a finančním vydíráním, dobyl Sicílii, kde si upevnil svou pověst rabijáta a vrátil se – jako člověk s pošramocenou pověstí na přelomu let 1301/1302 zpět do Francie.  Po zavraždění římského krále Albrechta (1308) se za bratrovy podpory pokoušel o kandidaturu na uprázdněný římský trůn, ale neuspěl. Zvolen byl lucemburský hrabě Jindřich VII.  Předčasná smrt Ludvíka X. roku 1316 v něm vzbudila naději, že se jako francouzský regent vyšvihne k moci. Vládu však převzal synovec Filip. Další král Karel IV. jej roku 1324 pověřil vedením vojska do anglické Akvitánie.  Zemřel v prosinci 1325 a byl pochován v pařížském kostele jakobínů. V současnosti je jeho náhrobek v Saint-Denis.

Karel z Valois ( "Charles de Valois", 12. března 1270, Vincennes – 16. prosince 1325) byl čtvrtý syn francouzského krále Filipa III. Smělého a jeho první manželky Isabely Aragonské, bratr Filipa IV. Sličného. Dante Alighieri jej ve své "Božské komediii" umístil do "Očistce".

Charles of Valois (12 March 1270 – 16 December 1325), the third son of Philip III of France and Isabella of Aragon, was a member of the House of Capet and founder of the House of Valois, whose rule over France would start in 1328.


Dětství.

Hermína se narodila jako páté dítě čtvrtá dcera Jindřicha XXII. Reusského a jeho manželky Idy ze Schaumburg-Lippe. Po matčině smrti vyrůstala u dvora Luisy Pruské, dcery císaře Viléma I., a jejího manžela Fridricha I. Bádenského. Stejně jako Hermínin otec byla i Luisa neúprosným nepřítelem knížete von Bismarck.

První manželství.

Hermína se 7. ledna 1907 ve městě Greiz provdala za knížete Johana Jiřího Ludvíka Ferdinanda Augusta ze Schönaich-Carolath (11. září 1873 – 7. dubna 1920). Měli spolu pět dětíː

Sňatek s excísařem Vilémem II..

V lednu 1922 poslal Hermínin syn přání k narozeninám vyhnanému německému císaři Vilémovi, který pak pozval chlapce a jeho matku do Huis Doorn. Vilém shledal Hermínu velmi přitažlivou a těšil se z její společnosti. Oba měli hodně společného, oba nedávno ovdověliː Hermína před rokem a půl a Vilém před devíti měsíci.  Na počátku roku 1922 se Vilém odhodlal ke sňatku s Hermínou. Navzdory stížnostem Vilémových monarchistických podporovatelů a námitkám jeho dětí, se 5. listopadu 1922 v Doornu 63letý Vilém a 34letá Hermína vzali. Podle všeho to bylo šťastné manželství. Hermínin první manžel byl také starší než ona, o čtrnáct let. Vilém a Hermína byli bratranec a sestřenice z 5. kolene, přes společného předka britského krále Jiřího II.  V roce1927 Hermína napsala "An Empress in Exile: My Days in Doorn". Zůstala stálou společnicí stárnoucího císaře až do jeho smrti v roce 1941. Děti spolu neměli.

Pozdější život.

Po Vilémově smrti se Hermína vrátila do Německa na statky svého prvního manžela. Během Viselsko-oderské operace v roce 1945, utekla před postupující Rudou armádou na sestřiny statky v Durynsku. Po skočení druhé světové války byla držena v domácím vězení ve Frankfurtu nad Odrou v Sovětské okupační zóně Německa, a později uvězněna v interním táboře Paulinenhof. 7. srpna 1947 náhle zemřela v malém bytě ve Frankfurtu na infarkt, zatímco byla pod přísným dohledem okupačních sil Rudé armády. Pohřbena byla v parku Sanssouci v Postupimi v Německé demokratické republice. O několik let dříve tam byli pohřbeni někteří členové císařské rodiny, včetně Vilémovy první manželky Augusty Viktorie Šlesvicko-Holštýnské.

Hermína Reusská (17. prosince 1887 - 7. srpna 1947), ovdovělá kněžna Schönaich-Carolath, byla druhou manželkou Viléma II. Pruského, za kterého se provdala čtyři roky po jeho abdikaci.

Princess Hermine Reuss of Greiz (; 17 December 1887 – 7 August 1947), widowed Princess of Schönaich-Carolath, was the second wife of Wilhelm II (1859–1941). They were married in 1922, four years after he had abdicated as German Emperor and King of Prussia.


Rozšíření.

Je rozšířený téměř v celé Eurasii. V Česku jen zřídka vystupuje do nadmořských výšek nad 600 m n. m. Více na východ je hojnějším druhem denních motýlů, směrem na západ je vzácnější. V Česku je rozšířen po celém území, ale není hojný.

Způsob života.

V přírodě lze vidět batolce od června do srpna. Je jednogenerační s částečnou druhou generací v srpnu-září. Létá hlavně na lesních cestách, na okrajích smíšených lesů, ve vlhkých údolích a na zarostlých pasekách. Ráno létá pomaleji, přičemž rád sedá na zdechliny, trus zvířat, hnijící ovoce a celkově mokré místa, hlavně okolo kaluží a mokřin. Přitahuje ho i lidský pot, a proto si někdy sedá i na upocené ruce. Později, v odpoledních hodinách, poletuje v korunách stromů. Protože žije skrytě, lze jej vidět jen zřídka. U samečka je vidět jistý stupeň teritoriálního chování, proto na místě jeho výskytu obvykle nacházíme jen jeden exemplář. Obvykle vidíme jen samečky, protože samičky se zdržují výš v korunách převážně listnatých stromů. Létají málo a to převážně v odpoledních hodinách. Někdy vydrží sedět celé hodiny v koruně stromu.Jsou to dobří letci a proto migrují i na větší vzdálenosti.

Popis.

Vajíčko.

Samička klade vajíčka na listy živných rostlin, hlavně vrb. Vajíčka jsou olivově-zelená, až žlutavá, válcovitého tvaru.

Housenka.

Housenka se vyvíjí od července na vrba jívě, vrbě popelavé, vrbě ušaté, vrbě křehké a také na osice. Přezimuje ve 2. larválním instaru, kdy je asi 1 cm dlouhá a je zbarvena černohnědě. V tomto období je obvykle připředená k větvičce nebo listu. V dubnu začne být znovu aktivní a svléká se. Po tomto svlečení je zelená, žlutě zrnitá, se šikmými žlutými pruhy na bocích, modrými výrůstky na hlavě a dvěma červenými hroty na análním článku zadečku. Housenka 5. instaru (po 4. svlékání) se zakuklí, většinou v červnu, pod listy, zavěšená hlavou dolů.

Kukla.

Kukla je bledě zelená s dvěma hroty na hlavě. Zpravidla bývá přichycená za kremaster.

Dospělec.

Dospělec je motýl s rozpětím křídel 50-60 mm. Typická forma má na líci křídel bílé skvrny na tmavě hnědém až černohnědém podkladu. Forma clytie má základní zbarvení hnědé, s většími plochami světlé kresby, v žlutohnědých a rezavých tónech.Spodní strana je oranžově hnědá s černými a bílými skvrnami.Sameček má kovově modro-fialové zbarvení vrchní strany křídel, které se mění podle úhlu dopadu světla. Samičce toto zbarvení chybí a bývá obvykle většího vzrůstu.

Ochrana druhu.

I když je v České republice chráněný zákonem jako ohrožený druh, tak pokud nedojde k omezení počtu jeho vhodných biotopů, nehrozí v nejbližší době jeho vymizení. Jeho areál rozšíření ve světě je dosud velký.

Batolec červený ("Apatura ilia") je nápadný druh denních motýlů z čeledi babočkovití. Je zajímavý tím, že podle úhlu dopadu slunečního světla se barva jeho křídel mění z hnědé přes fialovou až na jasně kovově modrou a zpět. Rozšířenější je forma clytie.

Apatura ilia, the lesser purple emperor, is a species of butterfly native to most of Europe and east across the Palearctic. It is named for its similarity to the purple emperor butterfly.


Mládí.

Vyrůstal ve skromných podmínkách a spolu se svými bratry Bertilem a Knutem nastupoval za místní klub. Netrvalo dlouho a bylo jasné, že by z něj mohl vyrůst špičkový fotbalista. Dnes je považován za fotbalovou legendu.

Degerfors a Norrköping.

Za slávou se odstěhoval do průmyslového města Degerfors, kde odehrál 77 zápasů a vstřelil 58 branek. Pak ho koupil klub IFK Norrköping, kde zazářil ještě víc. Dovedl jej ke 4 ligovým vítězstvím v řadě, a během oněch 4 let zaznamenal 92 branek v 93 zápasech. Jeho kariéra v reprezentaci byla stejně zářná, jako ta klubová, nejvíce se v ní vyjímá zisk zlaté olympijské medaile v roce 1948. Po finále odehrál za národní tým ještě tři utkání, ale poté se rozhodl že podepíše profesionální smlouvu s AC Milan. Švédská fotbalová asociace se jej rozhodla vyloučit ze svých řad kvůli neloajálnímu chování, protože ve Švédsku platily tvrdé zákony, v jejichž rámci hráči museli hrát na čistě amatérské úrovni. Gunnar Nordahl byl naoko zaměstnán jako hasič a navíc bral peníze od klubu. Jednalo se o velmi tvrdé a pochybné rozhodnutí, které znamenalo velkou ztrátu švédské reprezentaci. Stačí si uvědomit, že Gunnar Nordahl do té doby nastřílel 43 branek ve 33 zápasech.

AC Milan.

Ve své první sezoně si v 15 zápasech připsal 16 branek a to byl teprve začátek. V sezoně 1949/50 dal 35 branek z 37 zápasů a vyhrál tabulku střelců. Ve velkém stylu pokračoval i nadále. Pětkrát vyhrál tabulku střelců. Jen dvakrát prohrál, a to 1951/52 a 1955/56. Neexistovalo mnoho obránců, kteří by tohoto obdivuhodného útočníka ze severu dokázali zastavit.

Po AC Milan.

Na poslední 2 sezony si šel zahrát do AS Řím, kde po konci kariéry nějaký čas dělal trenéra. Když v roce 1995 na cestě do Itálie zemřel, odešel tak jeden z nejlepších fotbalistů světové historie. V italských fotbalových kruzích zavládl smutek. Na Gunnara Nordahla nikdy nezapomenou.

Gunnar Nordahl (19. října 1921, Hörnefors – 15. září 1995, Alghero) byl švédský fotbalista. V letech 1949–1956 byl hráčem AC Milan.

Nils Gunnar Nordahl (; 19 October 1921 – 15 September 1995) was a Swedish football player. A highly prolific, powerful, and physically strong striker, with an eye for goal, he is best known for his spell at A.C. Milan from 1949 to 1956, in which he won the Scudetto twice, and also the title of "pluricapocannoniere", with an unprecedented five top scorer ("Capocannonieri") awards, more than any other player in the history of the Italian championship.


Výzkum a konzervace.

Po vyzvednutí a převezení do místního muzea bylo tělo Grauballského muže vyšetřeno týmem profesora P. V. Globa, který také provedl odlitek mumie pro zajištění původního vzhledu a stavu při nálezu. Externím vyšetřením bylo shledáno, že Grauballský muž byl středního vzrůstu, odhadem kolem 170 cm, měl černé vlasy a vousy, jejichž rudé zabarvení lze připsat vodě v bažině, která tmavě zabarvila i jeho pokožku a zuby. Oči mumie byly pevně uzavřeny, bez dochovaného obočí, barva zorniček byla odhadnuta na tmavou. Ústa zůstala jemně otevřena, dochované zuby byly silně abradované, se zubními kazy a známkami bolestivé paradontózy. Z vnitřních orgánů se zachovala část plic, jater, a střev se zbytky natrávené potravy. Radiologicky, testování rozpadem radioaktivního uhlíku, a forenzní analýzou obsahu trávicího traktu bylo zjištěno, že se jedná o asi třicetiletého muže se zlomeninami lebky, levého femuru a tibie a hlubokou řeznou ránou na krku, který žil v pozdní době železné. Poté byly jeho pozůstatky zakonzervovány Gunnarem Lange-Kornbakem v Prehistorickém muzeu v Aarhusu způsobem, který probíhal velmi nevědecky; obratle a část vnitřních orgánů byla nahrazena umělými materiály, jeden z obratlů byl převezen a je uchován v muzeu na Aljašce. Pozdější výzkumy, vedené profesorem Nielsem Lynnerupem o 50 let později, potvrdily většinu dřívějších zjištění, jen posunuly dobu jeho obětování o 600 let zpět, tedy na dobu 400–200 let př. n. l., a osteonovou analýzou upřesnily věk Grauballského muže na 34 let.

Život a smrt Grauballského muže.

Podle získaných poznatků z vyšetření lze s jistou mírou pravděpodobnosti odhadnout určité okolnosti týkající se života a smrti Grauballského muže.  Jemná kůže na rukou, jejíchž zachovalost umožnila i odebrání validních otisků prstů, a absence opotřebení kloubů kostí, a dalších fyziologických změn napovídá, že Grauballský muž s největší pravděpodobností v životě nevykonával těžkou manuální práci. Trpěl však těžkou, bolestivou paradentózou a začínající artritidou hrudních obratlů. Mikroskopická analýza vlasů prokázala středozemní dietu postavenou primárně na zvířecím masu. Grauballský muž jedl krátce před svou smrtí a jeho poslední jídlo se, podle analýzy střevního obsahu, odhaduje na ovesnou kaši s vepřovým masem.  Nález námelu (zrn paličkovice nachové) ve střevech, které vedlo k teoriím, že Grauballský muž byl před svým obětováním omámen, se nakonec ukázalo jako příliš malé na to, aby mělo nějaké anestetické či halucinatorní účinky na muže jeho velikosti (0,5 g na kg střevního obsahu).  Zatímco zlomeniny femuru a lebky byly způsobeny po jeho smrti (s největší pravděpodobností vahou tlející bažiny), zbývající zranění, tedy zlomenina tibie a proříznutí krku, byla prokazatelně způsobena před jeho smrtí. Z čehož by se mohl rekonstruovat způsob obětování Grauballského muže tak, že byl sražen na kolena ranou do levé holeně a pak mu bylo hladkým a ostrým předmětem proříznuto hrdlo.

Grauballský muž je jedním ze zástupců tzv. mumií z bažin, byl pojmenován podle místa nálezu, vesničky Grauball, 5 km vzdálené od města Silkeborg v Dánsku. Z okolí Silkeborgu již byla v předchozích letech vyzvednuta těla Tollundského muže a ženy z Ellingu. Tělo Grauballského muže bylo objeveno při ruční těžbě rašeliny ve slatině Nebelgard dne 26. března 1952. Při nálezu ležel na břiše, hlavou orientován na sever. Hlavu měl jemně zakloněnu dozadu a na pravou stranu, pravé končetiny flexované, levé pak extendované. Kvůli zachovalosti pozůstatků a absenci oděvu i jakýchkoliv jiných artefaktů se původně myslelo, že se jedná o tělo místního těžaře rašeliny, Rudého Kristiána, který v místní slatině zmizel roku 1887. Až podrobnější prozkoumání prozradilo odhadované pravé stáří mumie na 2000 let. Výzkum a konzervace těla mumie proběhla v Prehistorickém muzeu v Aarhusu a od roku 1955 je tělo vystaveno v Moesgård muzeu v Højbjergu v Dánsku.

The Grauballe Man is a bog body that was uncovered in 1952 from a peat bog near the village of Grauballe in Jutland, Denmark. The body is that of a man dating from the late 3rd century BC, during the early Germanic Iron Age. Based on the evidence of his wounds, he was most likely killed by having his throat slit. His corpse was then deposited in the bog, where his body was naturally preserved for over two millennia. He was not the only bog body to be found in the peat bogs of Jutland: with other notable examples Tollund Man and the Elling Woman, Grauballe Man represents an established tradition at the time; it is commonly thought that these killings, including that of Grauballe Man, were examples of human sacrifice, possibly an important rite in Iron Age Germanic paganism.