Život.

Aždar Ismajilov se narodil 23.dubna 1938 ve vesnici Čomatchur okresu Šarur. V roce 1961 skončil filologickou fakultu Ázerbájdžánské státní univerzity. V letech 1963-1965 studoval na fakultě režie v Ázerbájdžánském divadelním institutu, byl studentem režiséra Mehdí Mammadova a herce Rza Tahmasiba.  V letech 1961-1977 pracoval učitelem, ředitelem školy ve vesnici Čomatxur, byl pracovníkem v novinách "Şərq qapısı" (Východní vráty), v letech 1977-1994 pracoval pedagogem na katedře literatury, starším pedagogem, docentem a profesorem na Státní univerzitě v Nachčivanu.

Činnost.

Vědecká činnost.

V roce 1969 byl disertantem Institutu literatury Nizamího na Státní akademii věd Ázerbájdžánské SSR. Pod vedením vitse-prezidenta Akademie věd, akademika Mammad Arifa Dadašzadeha obhajil v roce 1974 disertaci na téma "Historické drámy Husejna Džavida" (Prorok, Chromý Timur, Sejavuš, Chajám).  V roce 1982 začal provádět výzkym na doktorské disertaci na téma "Tradice démonizmu ve tvorbě Husejna Džavida a ve světové literatuře" ověřenou vědeckou radou Institutu literatury Nizamího. Tady, oproti myšlenkám lidí, kteří spojovali vznik ázerbájdžánského romantismu v naší literární vědě v souvislosti s události let 1905-1917 psal, že původ romantismu Husejna Džavida začinal z filosofie Zarvan (Avesta). Z hlediska filozoficko-estetických hodnocení řemesla a v čele s tureckým "Tanzimatem literatury" zkoumal spojenost básníka-myslitele s řemeslnou cestou koryfejů světové literatury v kontextu s demonizmem. V knize se zkoumaly otázky pokračování a rozvoje v dědictví H.Džavida tradic demonizmu ve světovém romantismu. Aždar Ismajilov ukazoval ideofilosofické a umělecko-mifologické kořeny H.Džavida, zkoumal národní a všeobecně lidské rysy ve vlastním světě řemeslníka.  Na odpověď vědcům, kteří nevidějí H.Džavida mezi giganty světové literatury a z jiné strany také nerozumí domonogické filozofii je možné říct, že pět vědců -odborníků světové literatury, kteří byli pozvani z Gruzie a Moskvy ukazali dobrý vztah vuči jeho kladnému vystoupení na Vědecké radě. Zvláště oficiální oponent z Moskvy profesor A.L.Štejn řekl: "Jsme, odborníci literatury romantismu do té disertaci mysleli, že světový romantismus skončil v XIX století, ale ukazalo se, že v XX století existuje takový gigánt řemesla jako H.Džavid". Jeho slova o tom, že tato disertace, ve které se poprvé povídá o problému démonismu v literární vědě a filozofii byvalého Sovětského Svázu, o filozoficko-estetickém a politickém hodnocení byla dobrou odpovědi těm našim celebritám, kteří tvořili překážky.

Pedagogická činnost.

Po absolvování v roce 1961 ADU (Ázerbájdžánská státní univerzita) začal svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru kde byl narozen.  Začavši znovu svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru v letech 1974-1977 podle jeho iniciativy škola byla proměněna z osmileté do střední školy a měl vyjimečné zásluhy ve stavbě a zajištění modernějším vybavením dvoupatrové školy kde pracoval také ředitelem.  V roce 1977 Výborem Nachčivanské oblastní strány byl pozván do Nachčivanského státního pedagogického institutu, pracoval do roku 1994 pedagogem, starším pedagogem, docentem a profesorem.

Veřejně-politická činnost.

V listopadu roku 1990 v prvním nákladu armádně-frontových novin "Šarurské bitvy" výdaných v nakladatelství okresu Šarur vyšel jeho článek proti dobyvačné politice Kremlu pod názvem "İmperialistická vojska u nachčivanských hranic".  21. dubna roku 1992 před prezidentskými volbámi Ázerbájdžánské republiky zorganizoval schůzku obyvatelstva okresu Šarur, ohlásil prezidentskou kandidaturu Hejdara Alijeva. Rozhodnutí shromaždění ze dne 22. dubna roku 1992 bylo doručeno společnosti "Əlincə" ("Alindža") v Baku, která pomáhala všelijakým způsobem bojujícímu Nachčivanu.  Na schůzce obyvatelstva Šaruru, které návrhovalo kandidáturu Hajdara Alijeva na prezidenta Ázerbájdžánské republiky před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 byl proveden mitink na obhajobu rozhodnutí o "věkové hranici". Aždar Ismajilov, který byl jeden z organizatoru mitinku ve svém prvním vystoupení zval všechen národ se ostražitě chovat a sjednotit se kolem Hejdara Alijeva proti budoucím katastrofám.  Po mitinku Aždar Ismajilov na základě pozvání Hejdara Alijeva byl u něho na návštěvě a dal podrobnou informaci o těžkých a protikladných udalostech odehrávajících v Baku.  Pak aby národ, který nemuže najít vychod z chaosu těžkých udalostí sjednotil se kolem něho, navrh z důvodu důležitosti zahajit politickou stránu.  S tímto cílem v srpnu roku 1992 v okresu Šarur ohlasil zahajení iniciativní skupiny "Stoupence Hejdara Alijeva", rozdělil území okresu na okruhy a během několika měsíců zapsal do seznamu více než třicet dva tisíce stoupenců. Tato činnost Šarurců založila historický základ konference zahajení strány YAP ve městě Nachčivan dne 21.listopadu roku 1992.  Dne 9. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov v novinách "Səs" vystoupil s prohlašením "Leader naší strány je národ", které vysvětlovalo všenárodní podstatu strány "Yeni Azərbaycan (Nový Ázerbájdžán).  12. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov zahajil iniciativní skupinu "Stoupence Hajdara Alijeva".  4. října roku 1994 pro odvrácení krvavých činností známých síl, které pokusili o převrat ve městě Baku, v připravení nutných opatření v prezidentské administraci kvůli odvracení udalostí a v akcích začinaje mitinkem, jenž byl proveden před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 stali na obhajobu "věkové hranici" Hejdara Alijeva měli výjimečnou zásluhu Aždar Ismajilov a také jiní "Hejdarovci". Láska národa k Hejdaru Alijevovi zachranila vládu, ohrožení zustalo v minulosti. Nasledující den, brzo ráno v 6:00 hodin u vchodu do pracovny sešli s Hejdarem Alijevym a doprovodili ho do domu tři lidí - Šejchulislam Hadži Allahšukur Pašazadeh, Džalal Alijev a Aždar Ismajilov.  5. října roku 1994 podle pokynu Hejdara Alijeva na náměstí Azadlyg byl proveden mitink proti státnímu převratu, kterého se zúčastnilo stovky tisíc lidí a jedním z organizatorů byl Aždar Ismajilov.

Aždar Ismajilov (plné jméno: "Ismajilov Aždar Taghi oghlu", datum narození 23.dubna 1938, Čomatxur, okres Šarur, Nachičevanská ASSR, Ázerbájdžánská SSR, SSRA), ázerbájdžánský vědec, doktor filologických věd, profesor. Je jeden z tzv. 91 a jeden z aktivních zakladatelu strány YAP.

Ajdar Ismailov (full name: "Ajdar Tagi Ismailov"; b. April 23, 1938, Chomakhtur, Sherur raion, Nakhchivan ASSR, Azerbaijan SSR, USSR), Professor Doctor of philological sciences, one of the 91st, one of the most active founders of New Azerbaijan Party.


Klubová kariéra.

Již v mladém věku hrával dětské fotbalové soutěže v Bělehradě, kam se přemístil v roce 2004. Zde si ho všiml skaut Crvene zvezdy (CZ) Toma Milićević a pozval jej na zkoušku, kde uspěl a zůstal zde i přes zájem rivalského Partizanu Bělehrad.

Sezóna 2013/2014.

Dne 28. května 2014 ve věku 16 let, 5 měsíců a 5 dnů nastoupil v 73. minutě ke svému debutu v profesionálním fotbale na hřišti Vojvodiny Novi Sad. Již za dvě minuty vstřelil svou první branku, kterou překonal klubový rekord Dejana Stankoviće, jako nejmladšího střelce CZ v soutěžním utkání. Zároveň jeho gól zajistil CZ titul v srbské nejvyšší lize.

Sezóna 2014/2015.

V následující sezoně odehrál za CZ dalších 22 ligových zápasů a vstřelil v nich 6 branek, všechny až v jarní části sezóny, kdy se probojoval do základní sestavy. Dva starty si připsal také v srbském poháru. Zranění ke konci sezóny mu znemožnilo nominaci na Mistrovství světa ve fotbale hráčů do 20 let na Novém Zélandu, na kterém Srbové vybojovali zlaté medaile. Po sezóně podepsal s klubem novou tříletou smlouvu do léta 2018.

Sezóna 2015/2016.

I na začátku podzimu 2015 si držel výbornou formu, když v prvních čtyřech kolech vstřelil tři branky. Do konce podzimu přidal ještě dvě další v lize a jednu v poháru. Crvena zvezda i díky němu zakončila rok 2015 na prvním místě tabulky s obrovským náskokem 25 bodů. V únoru 2016 přestoupil do Benfiky Lisabon.

Sezóna 2018/2019.

Ve Frankfurtu se stal jedním z nejužitečnějších hráčů týmu. Není tedy divu, že si zrovna slavný “Real Madrid” vyhlídl tento mladý talent.

Reprezentační kariéra.

Jović byl pravidelně nominován do mládežnických reprezentací své země. Zúčastnil se Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 19 let v roce 2014 konaném v Maďarsku a vstřelil zde jednu branku.

Luka Jović (srbsky: Лука Јовић) (* 23. prosince 1997, Bijeljina, Bosna a Hercegovina) je srbský profesionální fotbalista hrající jako útočník ve španělském veloklubu CF Real Madrid. Na Jaře 2019 hráče odkoupil Real Madrid, za který bude od další sezóny nastupovat. Je považován za veliký talent srbského fotbalu.

Luka Jović (, ; born 23 December 1997) is a Serbian professional footballer who plays as a striker for Spanish club Real Madrid and the Serbia national team.


Kariéra.

Pocházel ze staré šlechtické rodiny, byl starším synem plukovníka Charlese Jenkinsona (1693-1768), po matce byl spřízněn s rodinou předsedy Dolní sněmovny Charlese Cornwalla (1730-1789). Vystudoval v Oxfordu, původně působil jako novinář a spisovatel. V letech 1758-1760 byl tajemníkem ministra zahraničí hraběte z Holdernessu, od roku 1760 byl tajemníkem hraběte z Bute, pozdějšího premiéra. V letech 1761-1786 byl členem Dolní sněmovny, kde patřil ke straně toryů. V šedesátých letech 18. století zastával řadu nižších funkcí ve vládním aparátu (státní podsekretář zahraničí 1761-1762, pokladník v úřadu generálního polního zbrojmistra 1762-1763, státní podtajemník na ministerstvu financí 1763-1765, lord admirality 1766-1767 a 1768-1770, lord pokladu 1767-1773). V roce 1773 se stal vicepokladníkem pro Irsko, téhož roku byl jmenován členem Tajné rady. Mimo jiné působil také u dvora a v letech 1765-1772 byl auditorem princezny waleské.  Ve funkci státního sekretáře války (1778-1782) byl odpůrcem snah amerických kolonií o nezávislost. V té době byl značně nepopulární a musel odstoupit s pádem Northova kabinetu, krátce nato se ale vrátil do nejvyšších funkcí. V letech 1784-1786 byl členem výboru Tajné rady pro obchod a kolonie, po obnovení úřadu pro obchod byl jeho prvním a dlouholetým prezidentem (1786-1804), v letech 1786-1803 byl zároveň lordem kancléřem vévodství lancasterského. Jeho rezignace na tento post v roce 1803 vyvolala rozsáhlou rekonstrukci vlády. V roce 1786 vstoupil do Sněmovny lordů s titulem "barona Hawkesbury", o deset let později získal titul "hraběte z Liverpoolu" (1796), po bratranci Siru Banksu Jenkinsonovi mezitím v roce 1790 zdědil také titul baroneta.  Z doby jeho působení na ministerstvu obchodu pochází pojmenování řeky Hawkesbury v Austrálii a města Hawkesbury v Kanadě.

Rodinné a majetkové poměry.

Poprvé se oženil až ve čtyřiceti letech, jeho manželkou se v roce 1769 stala Amelia Watts (†1770), která zemřela krátce po porodu jediného syna. Podruhé se oženil v roce 1777 s Catherine Bisshopp, ovdovělou Cope (1744-1827). Z prvního manželství pocházel syn Robert, pozdější premiér, z druhého manželství byl syn Charles, pozdější nejvyšší hofmistr království. Dcera Charlotte (1785-1863) byla manželkou 1. hraběte z Verulamu, jejich dcera Catherine (1810-1874) byla manželkou pozdějšího ministra zahraničí 4. hraběte Clarendona.  Jeho sídlem byl zámek "Addiscombe Place" (Surrey), který po jeho smrti koupila Východoindická společnost a zřídila zde vojenskou školu.  Charlesův mladší bratr John Jenkinson (1734-1805) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti plukovníka, v letech 1768-1780 byl též poslancem Dolní sněmovny. Z jeho potomstva pochází současná linie baronetů z Hawkesbury (Sir John Banks Jenkinson, 14. baronet, *1945).

Charles Jenkinson, 1. hrabě z Liverpoolu ("Charles Jenkinson, 1st Earl of Liverpool, 1st Baron Hawkesbury, 7th Baronet Jenkinson of Hawkesbury") (26. dubna 1729, Winchester, Anglie – 17. prosince 1808, Londýn, Anglie) byl britský státník. Patřil ke straně toryů a díky trvalé přízni Jiřího III. zastával s přestávkami více než čtyřicet let vysoké funkce ve státní správě. Jako ministr války (1778-1782) byl odpůrcem emancipačních snah kolonií v severní Americe, poté byl nejdéle úřadujícím ministrem obchodu (1786-1804). S titulem barona byl od roku 1786 členem Sněmovny lordů, později získal titul hraběte z Liverpoolu (1796). Jeho starší syn Robert byl britským premiérem (1812-1827), mladší syn Charles zastával funkci nejvyššího hofmistra (1841-1846). Titul hrabat z Liverpoolu přešel ve 20. století na spřízněnou rodinu Foljambe.

Charles Jenkinson, 1st Earl of Liverpool, PC (26 April 172917 December 1808), known as Lord Hawkesbury between 1786 and 1796, was a British statesman. He was the father of Prime Minister Robert Jenkinson, 2nd Earl of Liverpool.


Politická kariéra.

Pocházel z rodiny připomínané od 17. století v hrabství Lancashire, byl synem Williama Crosse (1771–1827), smírčího soudce a zástupce místodržitele v Lancashire. Vystudoval v Cambridge a od mládí působil v Londýně jako advokát. V letech 1857–1862 a 1868–1885 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, ve volbách v roce 1868 proslul vítězstvím nad W. Gladstonem.  Patřil k vlivným řečníkům konzervativců a v Disraeliho vládě byl ministrem vnitra (1874–1880), od roku 1874 byl zároveň členem Tajné rady. Funkci ministra vnitra zastával i v prvním Salisburyho kabinetu (1885–1886), poté byl ministrem pro Indii (1886–1892). Se svým třetím vstupem do vlády byl zároveň povýšen na vikomta a stal se členem Sněmovny lordů (1886). Ve třetí Salisburyho vládě zastával nejprve post lorda kancléře vévodství lancasterského (1895), nakonec byl lordem strážcem tajné pečeti (1895–1900). Ze zdravotních důvodů odstoupil v listopadu 1900 a odešel do soukromí.  Ve vládních úřadech i v parlamentu se zasloužil o reformy ve školství, zdravotnictví a státní správě. Jako ministr pro Indii získal Řád indické hvězdy, později obdržel Řád lázně. Mimo jiné byl členem Královské společnosti, smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Lancashire. Získal čestné doktoráty na čtyřech univerzitách (Oxford, Cambridge, Leeds, St Andrews).

Potomstvo.

Jeho nejstarší syn William Henry Cross (1856–1892), poslanec Dolní sněmovny, zemřel předčasně, dědicem titulu se stal vnuk Richard Assheton Cross, 2. vikomt Cross (1882–1932). V další generaci rod vymřel, posledním nositelem titulu byl Assheton Henry Cross, 3. vikomt Cross (1920–2004).  Jeho synovec Charles Henry Cross (1852–1915) byl admirálem a superintendantem námořní základny Devonportu.

Richard Assheton Cross, 1. vikomt Cross ("Richard Assheton Cross, 1st Viscount Cross") (30. května 1823, Preston, Anglie – 8. ledna 1914, Broughton in Furness, Anglie) byl britský státník, významný představitel Konzervativní strany v 19. století. Během své politické kariéry byl dvakrát ministrem vnitra (1874–1880, 1885–1886), poté ministrem pro Indii (1886–1892). Od roku 1886 byl s titulem vikomta členem Sněmovny lordů. Naposledy byl členem vlády jako lord strážce tajné pečeti (1895–1900).

Richard Assheton Cross, 1st Viscount Cross, (30 May 1823 – 8 January 1914), known before his elevation to the peerage as R. A. Cross, was a British statesman and Conservative politician. He notably served as Home Secretary between 1874 and 1880 and 1885 and 1886.


Politická kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu od anglické revoluce usazeného v Irsku, byl synem 8. vikomta Midletona, matka Augusta (1833–1903) byla dcerou vlivného toryovského politika Thomase Fremantla. Vystudoval v Oxfordu, v letech 1880–1906 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Již v mládí se zařadil mezi vlivné osobnosti konzervativců a v druhé Salisburyho vládě byl finančním tajemníkem na ministerstvu války (1886–1892), později státním podsekretářem války (1895–1898) a zahraničí (1898–1900), od roku 1897 byl též členem Tajné rady. V letech 1900–1903 byl ministrem války, v této funkci musel řešit nepřipravenost britské armády na búrskou válku, nakonec byl v letech 1903–1905 ministrem pro Indii.  V roce 1906 neuspěl ve volbách, ale o rok později zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (zde zasedal jako "baron Brodrick", vyšší titul vikomta Midletona platil pouze pro Irsko). V letech 1907–1913 byl členem londýnské městské rady, později se angažoval v Irsku, irští nacionalisté jej ale příliš neuznávali, protože podle jejich názoru sledoval spíše své politické zájmy v Konzervativní straně v Anglii. V roce 1920 získal britský titul hraběte z Midletonu.  Během návštěvy vojenských manévrů v Německu v roce 1902 obdržel pruský Řád červené orlice, v roce 1916 získal irský Řád sv. Patrika. Zastával řadu čestných funkcí, mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Surrey, kde vlastnil statky. Zde se nacházelo hlavní rodové sídlo "Peper Harow House", které bylo v majetku rodiny od roku 1713.

Rodina a potomstvo.

Jeho první manželkou byla od roku 1880 Hilda Wemyss (1854-1901), dcera 9. hraběte z Wemyssu ze starobylé skotské šlechty. Po ovdovění se podruhé oženil v roce 1903 s Madeline Stanleyovou (1876-1966) z linie baronů z Alderley (její dědeček Edward Stanley, 2. baron Alderley byl ministrem obchodu a pošt). Z obou manželství pocházelo sedm dětí, dědicem titulů byl nejstarší syn George (1888-1979) z prvního manželství, oba synové z druhého manželství padli za druhé světové války v Itálii.

William St.John Fremantle Brodrick, 1. hrabě z Midletonu ("William St.John Fremantle Brodrick, 1st Earl of Midleton, 9th Viscount Midleton, 1st Viscount Dunsford, 9th Baron Midleton, 6th Baron Brodrick") (14. prosince 1856 – 13. února 1942) byl britský státník ze šlechtického rodu usazeného od 17. století v Irsku. Jako dlouholetý poslanec Dolní sněmovny se stal vlivným politikem Konzervativní strany. Byl britským ministrem války a ministrem pro Indii. Jako dědic rodových titul přešel v roce 1907 do Sněmovny lordů, v roce 1920 byl povýšen na hraběte.

William St John Fremantle Brodrick, 1st Earl of Midleton, KP, PC, DL (14 December 1856 – 13 February 1942), styled as St John Brodrick until 1907 and as Viscount Midleton between 1907 and 1920, was a British Conservative and Irish Unionist Alliance politician.


Orientace ROVS.

Organizace byla založená bělogvardějským generálem Wrangelem v tehdejším království Srbů, Chorvatů a Slovinců 1. září 1924. Kromě antikomunismu neměla organizace žádnou oficiální politickou orientaci. Mnozí členové byli monarchisté, a to přiklánějící se k absolutní či konstituční formě monarchie. Někteří byli nakloněni bývalé carské rodině Romanovců, jiní se ostře stavěli proti ní.

Boj se Sověty.

Organizace byla trnem v oku Sovětům a stala se primárním cílem sovětské tajné zahraniční policie, OGPU. Sovětská OGPU za cílem oslabení ROVS vytvořila domnělou monarchistickou organizaci zvanou "Monarchistická unie středního Ruska". Loutková organizace úspěšně mátla a později silně demoralizovala členy ROVS.  V roce 1928 náhle zemřel zakladatel a dosavadní lídr ROVS generál Wrangel. Ohledně jeho smrti existují dosud nevyjasněné pochybnosti. Je možné, že byl otráven sluhou svého bratra, který byl údajně sovětským agentem NKVD. Přímé důkazy ale nebyly nikdy nalezeny.  Agentům OGPU se dokonce podařilo infiltrovat Ruský vševojenský svaz. Hlavním dvojitým agentem byl Nikolaj Skoblin. Postupně se dařilo OGPU likvidovat vůdce ROVS. V roce 1930 se podařilo zajmout a unést do SSSR generála Kutepova. V Rusku byl Kutepov mučen a nakonec zastřelen. Stejný osud čekal jeho nástupce generála Millera v roce 1937. Miller byl popraven v Moskvě po 19 měsících mučení a vyslýchání v roce 1939. Před únosem ale napsal Miller dopis, v němž se zmínil, s kým a kam jde. Dopis měl být otevřen jen v případě, že by se nevrátil. Identita Nikolaje Skoblina byla odhalena a agent musel prchnout do Španělska.  Se začátkem druhé světové války ztratila ROVS většinu svého vlivu. Někteří ruští emigranti se připojili k Ruské osvobozené armádě (ROA) vytvořené nacistickým Německem z ruských zajatců. Do čela ROA se postavil bývalý sovětský generál Vlasov. ROVS během války oficiálně nestranila ani SSSR ani Německu.

ROVS po válce.

Po válce se z ROVS stala zcela bezmocná organizace spojená pouze zbývajícími již velmi starými pamětníky války. Její vedení se měnilo tak rychle, jak její lídři stářím umírali. Zůstala však aktivní do devadesátých let a starala se o památku předválečné a antikomunistické tradice ruské armády. V jejím držení bylo velké množství ruských, carských a bělogvardějských vlajek a standart, které se měly vrátit do Ruska, až se místní armáda stane opět "národní ruskou armádou".

ROVS po pádu komunismu.

I když síla ROVS zmizela několik desítek let před pádem komunismu, v roce 1992 začal ROVS být opět aktivní. SSSR se ale rozpadl a komunismus byl v Evropě poražen, takže organizace ztratila smysl existence. V roce 2000 nově zvolený lídr ROVS Vladimir Višnevsky nechal hlasovat o rozpuštění organizace a drtivá většina s rozpuštěním souhlasila. Višnevsky sice zemřel téhož roku, ale členové podle hlasování sami organizaci rozpustili. Někteří ale odmítli výsledky hlasování a považují ROVS za nerozpuštěnou. Pro tyto členy se stal novým lídrem v roce 2000 Igor Borisovič Ivanov.

Ruský vševojenský svaz (rusky Русский Обще-Воинский Союз, zkratka ROVS) byla organizace založená bělogvardějci po jejich porážce v Ruské občanské válce v exilu. Sdružovala velitele a vojáky bývalé Bílé armády a pokoušela se působit na vlády ostatních států v otázce sovětského Ruska. Jejím cílem bylo vyvolat národní protikomunistické povstání v SSSR a zbavit bolševiky moci.

The Russian All-Military Union (, abbreviated РОВС, "ROVS") is an organization that was founded by White Army General Pyotr Wrangel in the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes on 1 September 1924, initially headquartered in the town of Sremski Karlovci. The organization′s ostensible purpose was provision of aid to the veterans of the Russian White movement (usually of the Imperial Russian Army as well), soldiers and officers alike, who now lived outside the USSR; the undeclared aim was to maintain a Russian military organisation with a view to fighting the Bolsheviks.


Popis.

Akácie jsou keře a stromy, řidčeji i dřevnaté liány. Mnohé druhy mají nápadné trny, vzniklé přeměnou palistů. Listy jsou dvojnásobně zpeřené, složené z drobných a většinou vstřícných, krátce řapíčkatých až přisedlých lístků. U mnohých druhů je čepel listů redukovaná a asimilační funkci přebírá plochý rozšířený řapík (tzv. fylodie), takže listy vyhlížejí jako jednoduché, s paralelní žilnatinou. Palisty bývají drobné a opadavé nebo přeměněné v trny. Na řapíku a někdy i na vřetenu listu bývají přítomny žlázky (extraflorální nektária). Květy jsou drobné, oboupohlavné nebo samčí a oboupohlavné, bílé, žluté nebo krémové, uspořádané v hustých válcovitých klasech nebo kulovitých klubkách. Tato květenství vyrůstají buď ve svazcích v úžlabí listů nebo jsou uspořádaná v bohatých vrcholových latách. Kalich je trubkovitý nebo zvonkovitý, se 4 nebo 5 cípy. Koruna je trubkovitá, nálevkovitá až zvonkovitá, 4 nebo 5-četná. Tyčinek je mnoho, jsou nápadné, vyčnívající z květu, volné nebo pouze na bázi srostlé. Semeník je přisedlý nebo stopkatý. Plody jsou velmi různorodé, pukavé nebo nepukavé, rovné nebo zakřivené. Semena bývají oválná až podlouhlá, více či méně zploštělá, s tvrdým osemením, bezkřídlá, obvykle bez míšku.

Rozšíření.

Rod akácie zahrnuje asi 1200 až 1300 druhů. Je to druhý nejobsáhlejší rod bobovitých. Akácie jsou rozšířeny v tropech a subtropech po celém světě, zejména však na jižní polokouli. Centrum druhové diverzity je v australské oblasti, kde roste celkem asi 900 druhů akácií. Akácie je v tomto regionu druhově nejbohatší rod cévnatých rostlin. Největší druhová pestrost je v semiaridních oblastech jihozápadní Austrálie a ve východní Austrálii, kde dominují druhy z podrodu "Phyllodineae". Z Ameriky je uváděno asi 270 druhů akácií, z Afriky asi 130, z Madagaskaru asi 100 a z Asie asi 55 druhů.  V evropské květeně není žádný druh akácie původní. Některé australské a v menší míře i africké či americké druhy jsou vysazovány ve Středomoří jako okrasné dřeviny.  Akácie vyhledávají otevřená, slunná stanoviště. Rostou zejména na březích řek, v monzunových lesích, na mýtinách ve stálezeleném tropickém lese, na savanách a v suchomilné keřové vegetaci. Často tvoří významnou součást daných rostlinných společenstev. Preferují dobře propustné půdy v nižších nadmořských výškách do 800 metrů nad mořem.

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jsou jako kriticky ohrožené uvedeny 4 druhy akácií: "Acacia belairioides" a "Acacia roigii" z Kuby, "Acacia mathuataensis" z ostrova Vanua Levu v souostroví Fidži a "Acacia anegadensis" z ostrova Anegada v souostroví Panenské ostrovy. V kategorii ohrožených je vedeno celkem 9 druhů pocházejících z Austrálie, tropické Ameriky (zejména z Kuby) a Madagaskaru.

Taxonomie.

Rod "Acacia" byl popsán v roce 1754 Philipem Millerem. Od té doby sem bylo zařazeno množství nově popisovaných druhů, řazených dnes do zcela jiných rodů. V roce 1842 George Bentham jasně stanovil limity tohoto rodu, mezi které náleželo zejména množství volných tyčinek v květu. V roce 1875 pak publikoval celosvětovou klasifikaci akácií, která byla v platnosti téměř 100 let.

Klasická taxonomie akácií.

Rod "Acacia" byl v taxonomii bobovitých řazen do samostatného tribu "Acacieae", obsahujícího jediný rod. V některých systémech byl do tribu "Acacieae" řazen ještě africký monotypický rod "Faidherbia". Rod "Acacia" byl dále tradičně členěn na 4 podrody: "Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" a "Filicinae", případně na 3 podrody, pokud byly "Filicinae" brány jako sekce v rámci podrodu "Aculeiferum". V taxonomii akácií, jejich příbuzenských vztahů s ostatními triby bývalé podčeledi "Mimosoideae" stejně jako v jejich vnitrorodovém členění panovaly dlouho nejasnosti. V roce 1986 Pedley základním 3 podrodům ("Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" ) přidělil úroveň rodů a rod "Acacia" tak rozdělil na tři nové rody: "Acacia", "Senegalia" a "Racosperma". Toto řešení však nebylo všeobecně přijato.

Nová taxonomie akácií.

Několika molekulárními kladistickými studiemi, z nichž první vyšla v roce 1995, bylo potvrzeno, že rod "Acacia" v klasickém pojetí není monofyletický. Jednotlivé vývojové linie akácií, jak je ukazují fylogenetické studie, jsou dokonce rozesety v několika různých tribech bývalé podčeledi "Mimosoideae". Na základě těchto studií byl rod "Acacia" rozdělen na celkem 5 samostatných rodů: "Acacia" s. str., "Acaciella", "Mariosousa", "Senegalia" a "Vachellia". Výzkum však stále není dovršen a jsou indicie, že rod "Senegalia" není ani v současném pojetí monofyletický. Také není dosud známo nové rozdělení této části podčeledi "Caesalpinioideae" do tribů. Většina zdrojů poskytujících taxonomické informace (např.) tyto změny dosud nereflektuje.  Typovým druhem, na jehož základě byl rod "Acacia" popsán, je "Acacia nilotica". Tento druh se po rozdělení rodu "Acacia" ocitl ve skupině čítající pouze asi 160 druhů (bývalý podrod "Acacia"), která by měla podle pravidel botanické nomenklatury nést rodové jméno "Acacia", zatímco pro největší skupinu čítající téměř 1000 vesměs australských druhů akácií (bývalý podrod "Phyllodineae") bylo k dispozici jméno "Racosperma". Záležitost byla řešena na dvou botanických kongresech v letech 2003 a 2004, kde byla podána žádost na změnu typového druhu. V roce 2005 byla tato změna schválena a novým typovým druhem pro rod "Acacia" se stal druh "Acacia penninervis". Rodové jméno tak zůstalo největší skupině akácií z bývalého podrodu "Phyllodineae", zatímco bývalý podrod "Acacia" dostal nové rodové jméno "Vachellia".

Rod "Acaciella".

Rod zahrnuje 15 druhů, v minulosti tvořících podrod či sekci "Filicinae". Je rozšířen v Americe od USA po Argentinu. Největší druhové bohatství je v Mexiku. U akácií tohoto rodu nejsou vyvinuty na listech nektáriové žlázky.

Rod "Acacia s.str.".

Největší rod akácií, zahrnující téměř 1000 druhů z bývalého podrodu "Phyllodineae". Dominuje zejména v Austrálii (asi 950 druhů) a Tichomoří (7 druhů), je rozšířen také na Taiwanu a ve východní části jv. Asie (celkem 10 druhů) a na Madagaskaru (2 druhy). U většiny druhů tohoto rodu jsou listy redukovány na různě tvarovaná fylódia, řidčeji jsou listy dvakrát zpeřené. Na řapících a středních žebrech listů jsou žlázky. Tyto akácie jsou většinou beztrnné, pouze u nemnohých druhů jsou palisty přeměněny v trny.

Rod "Senegalia".

Pantropicky rozšířený rod zahrnující asi 203 druhů řazených v minulosti do podrodu "Aculeiferum". Je rozšířen v Americe (asi 100 druhů), Africe a na Madagaskaru (celkem 69 druhů), v Asii (43 druhů) a Austrálii (pouze 2 druhy). Jsou to stromy, keře, šplhavé keře a řadí se sem i všechny akácie liánovitého vzrůstu. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, na řapíku a středním žebru listu jsou žlázky. Na větévkách bývají trny, které jsou rozesety mezi internodii nebo po dvou či po třech pod bází internodia. Palisty nejsou přeměněné v trny.

Rod "Mariosousa".

"Marisousa" je nový rod, popsaný v roce 2006. Zahrnuje 13 druhů akácií, rozšířených v Severní a Střední Americe.

Rod "Vachellia".

Rod zahrnuje asi 163 druhů, v minulosti řazených do podrodu "Acacia". Je rozšířen v Africe, Asii a Americe a sporadicky i v Austrálii, kde však roste pouze 9 druhů. Jsou to stromy nebo keře. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, se žlázkami na řapíku a středním žebru listu. Všechny druhy tohoto rodu mají palisty přeměněné v trny. Africké druhy mívají charakteristické, v horní části zploštělé koruny.

Ekologické interakce.

Květy akácií jsou opylovány zejména včelami. Pro mnohé druhy amerických akácií je charakteristická symbióza s mravenci. Tento vztah se označuje jako myrmekofilie. Na koncích lístků takové akácie jsou produkována tzv. Beltova tělíska, sloužící mravencům k výživě. Mimo to mívají tyto druhy na řapíku listů zvětšená nektária produkující sladkou šťávu. Některé druhy akácií mají nápadné zvětšené duté trny, které slouží mravencům za obydlí. Mravenci na oplátku chrání rostlinu před býložravci a škůdci a likvidují konkurenční vegetaci. U druhu "Acacia cornigera" bylo prokázáno, že vymizí-li z oblasti symbiotický mravenec "Pseudomyrmex ferruginea", přežijí jen izolované rostliny této akácie a pouze za výjimečných okolností. Obligátní myrmekofilie nebyla zjištěna u australských druhů akácií.  Některé druhy akácií, např. africká "Acacia ataxacantha" a australské "A. concinna", "A. megaladena", "A. pennata" aj. druhy z podrodu "Aculeiferum", mají velkou fenotypovou plasticitu v závislosti na prostředí, v němž rostou. Zatímco v husté stromové vegetaci jsou to dřevnaté liány, na otevřených stanovištích rostou jako vzpřímené keře nebo stromy. Mladé semenáčky těch druhů akácií, které mají listy redukované na fylódia, mohou mít první listy jednoduše nebo dvakrát zpeřené a až později se objevují fylódia. U některých takových druhů, např. "Acacia melanoxylon", se u dospělých rostlin dokonce objevují větve s dvakrát zpeřenými listy. U druhu "A. heterophylla" se mimo jednoduchých fylódií objevují i listy tvořené na bázi fylódiem a v horní části dvakrát zpeřenou čepelí.

Význam.

Akácie mají poměrně mnohostranné využití. Různé druhy poskytují zejména trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny a vonné extrakty. Mnohé druhy mají také využití v medicíně. Pěstují se i jako okrasné dřeviny.

Okrasné rostliny.

Různé druhy akácií jsou v klimaticky příhodných oblastech světa pěstovány jako okrasné dřeviny. V jižní Evropě se lze setkat např. s australskými druhy "Acacia cyanophylla", "A. dealbata", "A. longifolia", "A. mearnsii", "A. melanoxylon", "A. pycnantha" a "A. retinodes". Z afrických druhů se vysazuje zejména "Acacia karoo", z amerických dnes již pantropicky rozšířená akácie Farnesova ("Acacia farnesiana"). Posledně zmíněný druh je v Evropě pěstován již od roku 1611. V Malajsii se jako pouliční strom vysazuje australská akácie "A. auriculiformis".

Dřevo.

Dřevo akácií je velmi trvanlivé, o hustotě 640 až 800 kg/m, je však dosti obtížně opracovatelné. Dřevo statnějších druhů akácií je používáno zejména na obklady, stavbu lodí a výrobu hudebních nástrojů, ze dřeva pomalu rostoucích drobnějších druhů se vyrábějí zejména dýmky, držadla a podobné drobnější předměty. Mezi častěji těžené druhy náleží v dnešní době zejména "Acacia glaucescens", "A. melanoxylon" a "A. nigrescens". Na Havaji poskytoval v minulosti velmi ceněné dřevo místní druh "Acacia koa", nazývaný havajský mahagon ("hawaiian mahogany"). Dřevo bylo používáno zejména k výrobě surfovacích prken, kánoí a dřevěných mís. Akácie slouží také jako vyhledávaný zdroj topiva a dřevěného uhlí, navíc často rostou v oblastech kde je otopu nedostatek. Dřevo australské akácie "Acacia melanoxylon" je obchodováno pod jménem "blackwood". Je velmi trvanlivé a dobře opracovatelné, s úzkou bělavou bělí a zlatohnědým až načervenale hnědým jádrovým dřevem. Dosti široké využití má i dřevo australského druhu "A. crassicarpa". V jižních oblastech Jižní Ameriky je významným zdrojem dřeva druh "A. visco".

Využití v kuchyni a medicíně.

Kyselé plody "Acacia concinna" mají využití ve filipínské kuchyni. Extrakty z některých druhů se používají v lidovém léčitelství, v Africe např. kořeny "Acacia nilotica" při léčbě spavé nemoci. Guma z akácie arabské ("Acacia nilotica") působí proti průjmům a používá se proti amébám a křečím. Prášek z lusků tohoto druhu hubí vodní plže přenášející bilharziózu. Guma severoafrické akácie "Acacia tortilis" se používá při zánětech očí, onemocněních plic a na hojení ran. Akácie katechová ("A. catechu") je využívána v tradiční čínské medicíně. Listy "A. pluricapitata" se používají v Malajsii při bolestech hlavy a medicínské využití má i kůra z kořenů.

Technické produkty.

Z některých druhů akácií se získává klovatina, tzv. arabská guma, používaná v potravinářství, farmacii i jinde. Nejlepší klovatinu produkuje akácie senegalská ("Acacia senegalensis") a akácie egyptská ("A. seyal"), méně kvalitní akácie arabská ("A. nilotica"). Mimo to je možno klovatinu získávat i z afrických druhů "A. abyssinica", "A. giraffae", "A. horrida", "A. kirkii" a australské "A. pycnantha". Z extraktu indické akácie katechové ("Acacia catechu") se získává pryskyřičná hmota nazývaná katechu a sloužící k barvení látek, v koželužství a v potravinářství jako aromatikum. Extrakt z květů akácie Farnesovy ("A. farnesiana") je používán při přípravě nejluxusnějších parfémů a rostlina má využití i v tradiční medicíně. Z kůry akácií "Acacia mearnsii", "A. dealbata" a "A. pycnantha" jsou získávány třísloviny.

Ostatní využití.

Australská akácie "A. mangium" náleží k velmi rychle rostoucím dřevinám, v devíti letech může dosáhnout výšky až 23 metrů a průměru kmene přes 20 cm. V Malajsii je používána k zalesňování. Další rychle rostoucí druh, "Acacia auriculiformis", pocházející z jihovýchodní Asie a Austrálie, je v tropech pěstován na plantážích jako zdroj biomasy, topiva a kvalitního dřevěného uhlí. Některé akácie, např. australské "A. saligna" a "A. cyclops" a australská "A. tortilis", jsou vysazovány ke zpevnění písků a proti erozi. Mnohé druhy akácií jsou významným zdrojem pastvy pro včely. Listy mnohých druhů akácií se používají jako krmivo pro dobytek, listy i plody některých druhů však obsahují kyanogenní glykosidy a mohou být jedovaté.

Akácie ("Acacia"), česky též kapinice, je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to keře, stromy nebo i liány s dvakrát zpeřenými listy. Řada druhů má listy s rozšířeným, plochým řapíkem a bez čepele. Květy jsou drobné, bílé nebo žluté, uspořádané v kulovitých klubkách nebo podlouhlých hroznech. Akácie rostou v tropech a subtropech téměř celého světa v počtu asi 1200 druhů. Nejvíce druhů se vyskytuje v Austrálii. Některé druhy jsou v tropech a subtropech pěstovány jako okrasné dřeviny a lze se s nimi setkat i ve Středomoří. Akácie mají využití v medicíně, některé druhy poskytují trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny nebo parfémové silice.

Acacia, commonly known as the wattles or acacias, is a large genus of shrubs and trees in the subfamily Mimosoideae of the pea family Fabaceae. Initially, it comprised a group of plant species native to Africa and Australia.


Příčiny.

Klíčovou roli při reakci hraje povrch bonbónů. Je nerovný a posetý malými póry, jejichž množství zvyšuje velikost povrchu, na kterém může docházet k uvolňování rozpuštěného oxidu uhličitého z nápoje. Póry působí jako katalyzátor reakce, probíhá na nich přechod kyseliny uhličité HCO (rozpuštěný CO) na plynný CO a vytváří především nukleační centra pro vznik bublinek oxidu uhličitého, které vyvolávají efektní pěnový gejzír. Toto vysvětlení mimo jiné potvrzuje to, že se pH Coly po provedení této reakce nemění a zůstává stále kolem 3, nepotvrdily se tak původní spekulace o tom, že podstatným prvkem je reakce kyseliny a zásady.  Explozivní průběh reakce podporují dva další faktory. V Cole Light je obsažené umělé sladidlo aspartam, které snižuje její povrchové napětí, a tím usnadňuje tvorbu bublinek oxidu uhličitého. Povrchové napětí dále snižuje arabská guma použitá v bonbonech.  Nejefektnější gejzír vzniká, pokud Cola Light reaguje s mátovými Mentos, které nemají voskovitou vrstvu na svém povrchu, ovocné Mentos pokryté touto vrstvou s Colou prakticky nereagují. Pokud se ale využije varianta ovocných Mentos bez této vrstvy, tak probíhá reakce se stejnou intenzitou, i když ovocné Mentos vypadají na pohled více hladce, na mikroskopické úrovni je jejich hrubost srovnatelná s mátovými Mentos. Gejzír pak tryská až do sedmimetrové výše. Stejně dobře přitom funguje Cola Light bez kofeinu – ani kofein tedy nemá na reakci zásadní vliv.  Tento jev byl popularizován roku 2006 v seriálu Bořiči mýtů, kde správně popsali podstatu jevu, vědecky byl popsán při studentské práci na Appalačské státní univerzitě, ve které bylo analyzováno povrchové napětí kapaliny, hrubost testovaných látek (pomocí elektronového mikroskopu), vliv teploty a dalších podmínek na průběh reakce.

Reakce dietní Coca-Coly a žvýkacích bonbonů Mentos je prudká reakce (v angličtině popisovaná slovy "eruption" nebo "geyser"), která se spustí okamžitě po vhození bonbónů Mentos do nápoje.

A Diet Coke and Mentos eruption (also known as a soda geyser) is a reaction between the carbonated beverage Diet Coke and Mentos mints that causes the beverage to spray out of its container. The candies catalyze the release of gas from the beverage, which creates an eruption that pushes most of the liquid up and out of the bottle. Lee Marek and "Marek's Kid Scientists" were the first to publicly demonstrate the experiment on the "Late Show with David Letterman" in 1999. Steve Spangler's televised demonstration of the eruption in 2005 became popular on YouTube, launching a chain of several other Diet Coke and Mentos experiment viral videos.


Klubová kariéra.

Betis.

Dani Ceballos Fernández se narodil ve španělském městě Utrera, které patří pod provincii Sevilla. Proto ve svých osmi letech (roku 2004) nastoupil do mládežnického klubu Sevilla FC. Roku 2009 se však nakazil bronchitidou a byl vyhozen z klubu. Následně hrál ve svém rodném městě za tým CD Utrera a v roce 2011 přestoupil do dalšího sevillského klubu Realu Betis. V roce 2014 začal svou profesionální kariéru, když podepsal smlouvu s klubem Real Betis. Dočasně nastupoval za B tým a 26. dubna 2014 hrál své první oficiální utkání za A tým Betisu proti Realu Sociedad, ve kterém byl nakonec vystřídán, ale utkání prohráli 1:0. Svůj první profesionální gól vstřelil proti týmu Racing de Santander v lize Segunda División a gól to byl vítězný, protože vyhráli 2:0. Tuto sezónu hrál 33 zápasů a vstřelil pět branek a Betis postoupil z prvního místa do La Ligy.<ref name = SegundaDivisión2014/15KonečnáTabulka>, Google, cit. 25. 1. 2020 </ref> 15. října 2015 po dlouhých jednáních podepsal novou smlouvu pro Real Betis do roku 2020.

Real Madrid.

Real Madrid podepsal 14. června 2017 smlouvu s Danim Ceballosem celkem na dobu šesti let, zaplatili za něj 18 000 000 €. Poprvé se za Real Madrid dostal na scénu 16. srpna v odvetě Španělského superpoháru proti Barceloně, když v 80. minutě vystřídal Toniho Kroose. Nakonec z toho bylo domácí vítězství 2:0. První zápas, který za Real Madrid odehrál od začátku se hrál dne 23. září venku proti Deportivu Alavés Ceballos se v Lize mistrů roku 2017/18 dostal do hry celkem čtyřikrát a Real Madrid dokázal tento turnaj vyhrát potřetí za sebou a po třinácté v klubové historii. V zápase 13. ledna 2019 na stadionu Estadio Benito Villamarín proti svému bývalému klubu Betisu Sevilla byl v 74. minutě vystřídán za Sergia Regulióna a v 88. minutě vstřelil z přímého kopu rozhodující gól na 2:1.

Arsenal (hostování).

Jelikož Dani Ceballos v zápasech za Real Madrid pravidelně nenastupoval a londýnský klub Arsenal FC o něj měl zájem. Rozhodl se tam na jednu sezónu hostovat (smlouvu podepsal 25. července 2019). Dostal číslo osm po velšském záložníku Aaronu Ramseyovi, který po vypršení smlouvy v Arsenalu přestoupil do Juventusu. První zápas za Arsenal hrál 17. srpna proti Burnley FC. Arsenal vyhrál 2:1 a Ceballos díky se díky dvěma asistencím stal mužem zápasu. Svůj první gól za Arsenal vstřelil 3. října při vítězství 4:0 v skupinové fázi Evropské ligy 2019/20 proti belgickému klubu Standard Liège.

Mezinárodní kariéra.

Na mezinárodní scénu se Ceballos dostal 5. listopadu 2014, když ho povolala Španělská fotbalová reprezentace do 19 let. Na hřišti se objevil proti Německu, Francii a Řecku na Mistrovství Evropy. Svůj debut za Španělskou fotbalovou reprezentaci do 21 let odehrál 26. března 2015, když byl v přátelském zápase proti Norsku v Cartageně o poločase vystřídán za Samu Castilleja. Tento zápas nakonec vyhrálo Španělsko. O čtyři dny později v Leónu hrál poprvé za Španělsko U21 od samého začátku v prohraném utkání 4:0 proti Bělorusku.  Navzdory tomu, že na Mistrovství Eropy do 21 let v Polsku nezačínal v základní sestavě, dokázal Ceballos dostat Španělsko na druhé místo v tomto šampionátu a získal cenu hráče celého turnaje.  Se Španělským národním týmem do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2019 v Itálii, kde se nakonec stali vítězi. Dani Ceballos byl jmenován do UEFA týmu tohoto šampionátu.  Svůj debut za Španělský národní tým odehrál v Lize národů proti Chorvatsku. Utkání vyhrálo Španělsko 6:0.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Mezinárodní.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Dani Ceballos (výslovnost ; *7. srpna 1996) je španělský fotbalista, jenž hraje na pozici ofenzivního záložníka. Momentálně je na hostování v londýnském Arsenalu z Realu Madrid, hraje také za Španělskou fotbalovou reprezentaci.

Daniel Ceballos Fernández (; born 7 August 1996) is a Spanish professional footballer who plays as a central or attacking midfielder for Premier League club Arsenal, on loan from Real Madrid of La Liga, and the Spain national team.


Princess Alexandrine of Prussia (1842–1906)

Rodina a dětství.

Alexandrina ("Addy") se narodila jako nejmladší potomek pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské. Byla pojmenovaná po své tetě (a pozdější tchyni) velkovévodkyni meklenbursko-schwerinské. Měla dva starší sourozence, sestru Šarlotu (dědičná princezna sasko-meiningenská) a bratra Albrechta. Její rodiče se 28. března 1849 rozvedli. Otec se v roce 1853 znovu oženil s jednou z dvorních dam, Rosalií von Rauch, která byla povýšena na hraběnku z Hohenau. Pár měl dva syny. Alexandrinina matka se také znovu morganaticky provdala za bývalého kočího, s nímž měla syna Johana van Rossum.  Kvůli nepokojnému manželství rodičů byla Alexandrina osvojena svým bezdětným strýcem, králem Fridrichem Vilémem IV., a jeho manželkou, královnou Alžbětou Ludovikou Bavorskou. Ti ji vychovali a starali se o ni jako o vlastní.

Manželství.

Manželské vyhlídky.

Jako mladá žena byla Alexandrina možnou nevěstou pro Alberta Edwarda, prince z Walesu (budoucího britského krále Eduarda VII.), ale jeho sestrou, pruskou korunní princeznou Viktorií, nebyla považována ani za "chytrou ani krásnou". Princ se namísto toho oženil s Alexandrou Dánskou. Navzdory svému vyjádření měla princezna Viktorie pro Alexandrinu slabost, psala své matce, že je "skvělá a zde velmi obdivovaná dívka". Sňatek s Alexandrinou také obnášel finanční výhody; už od své matky měla milion dolarů. Proto se princezna Viktorie pokusila ji provdat za jiného britského příbuzného, prince Jiřího, vévodu z Cambridge. Tento sňatek se však neuskutečnil.

Svatba.

9. prosince 1865 se Alexandrina provdala za o mnoho let staršího bratrance Viléma Meklenbursko-Schwerinského (1827–1879), mladšího syna vévody Pavla Fridricha a Alexandrininy tety a jmenovkyně Alexandry Pruské. Manželství, které mělo zajistit budoucí finanční jistotu páru, rozhodně nebylo z lásky; Alexandrina během celého svatebního obřadu plakala. Korunní princezna Viktorie popsala svatbu své matceː  Mimoto měl Vilém měl pověst opilce a zhýralce, takže bylo překvapivé, že hluboce zbožná a nedávno ovdovělá královna Alžběta dala k tomuto sňatku souhlas. Vilém byl vzhledem ke dvěma událostem zbaven svého velení v pruské armádě a krátce před svatbou požádal o ruku slavnou balerínu Marii Taglioniovou; proto byl obecně považován za "černou ovci" rodiny. Bez ohledu na to udělila královna svolení k sňatku a obdarovala Alexandrinu přepychovým oblečením a šperky. Další strýc, císař Vilém, jí daroval okázalý diamantový náhrdelník, zatímco matka Marianna náhrdelník ze sibiřských ametystů a smaragdový diadém.

Manželství a pozdější život.

Vilémův starší bratr Bedřich František už měl mnoho potomků ze tří manželství, a tak nebyla šance, aby se potomci Alexandriny a Viléma stali vládci velkovévodství. Během jejich manželství žil pár v Bellevue Palace v Berlíně. Manželství bylo nešťastné a Alexandrina se několikrát pokusila uniknout, jen aby byla donucena k návratu tlakem své tety a tchyně Alexandriny. Vilém se snažil zajistit si bezvýznamné velení v pruské armádě během prusko-francouzské války. Během války byl při explozi ošklivě zraněn, ale přežil. Zemřel 28. července 1879. Pár měl jednu dceruː  Po manželově smrti zasvětila Alexandrina svůj život péči o dceru a na veřejnosti se objevovala jen málo. Alexandrina zemřela 26. března 1906 na zámku Marley u Postupimi v Braniborsku.

Alexandrina Pruská ("Frederika Vilemína Luisa Alžběta Alexandrina;" 1. února 1842, Berlín – 26. března 1906, Schloss Marley) se narodila do rodu Hohenzollernů jako dcera pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské.

Princess Frederica Wilhelmina Louise Elisabeth "Alexandrine" of Prussia (1 February 1842 – 26 March 1906) was a member of the House of Hohenzollern as the daughter of Prince Albert of Prussia and his wife Princess Marianne of the Netherlands.


Životopis.

Andrzej Duda se narodil v Krakově v rodině Jana Tadeusze Dudy (* 1949), inženýra, informatika a profesora technických věd na Hornicko-hutnické akademii Stanisława Staszica v Krakově, a jeho manželky Janiny Milewské-Dudové (* 1949), profesorky chemie na stejné akademii. V letech 1984–1990 se věnoval skautingu. Roku 1996 dokončil studia práv na krakovské Jagellonské univerzitě. O rok později začal na této univerzitě pracovat v oblasti výuky vědy a technologie a od roku 2001 jako zdejší asistent v oblasti práva.  V roce 2000 se stal členem středové politické strany "Unia Wolności" (Unie Svobody), po parlamentních volbách v roce 2005 začal spolupracovat se stranou Právo a spravedlnost. V letech 2006 a 2007 pracoval na Ministerstvu spravedlnosti, kde měl na starosti legislativu, mezinárodní spolupráci a proces informatizace soudů. Roku 2008 začal pracovat prezidentské kanceláři jako poradce Lecha Kaczyńského a z této funkce odešel po zvolení nového prezidenta Bronisława Komorowského v roce 2010. V stejném roce kandidoval na starostu Krakova, ale byl zvolen jen do rady města. O rok později byl zvolen poslancem Sejmu.  V roce 2014 byl zvolen poslancem Evropského parlamentu, kde se zařadil mezi Evropské konzervativce a reformisty. V prosinci toho roku jej strana Právo a spravedlnost navrhla jako svého kandidáta do prezidentských voleb. Volby se konaly v květnu 2015 a Duda v nich zvítězil nad dosavadním prezidentem Bronisławem Komorowskim. V prvním kole získal 34,76 % hlasů, ve druhém 51,55 %. Během prezidentské kampaně byl kritizován za to, že v roce 2012 podpořil návrh zákona o trestní odpovědnosti pro lékaře, provádějící oplodnění ve zkumavce. Po složení prezidentského slibu se stal současným nejmladším prezidentem evropského státu.

Soukromý život.

Andrzej Duda má dva sourozence. V roce 1994 se oženil s Agatou Kornhauserovou, pozdější středoškolskou profesorkou němčiny. Do manželství se roku 1995 narodila dcera Kinga Dudová. Hlásí se k římskokatolické církvi.  Jeho tchánem je básník a literární kritik Julian Kornhauser (* 1946), autor knih pro děti a překladatel srbské a chorvatské literatury, který působí také jako profesor na Jagellonské univerzitě v Krakově. Julian Kornhauser je synem otce židovského původu a matky katoličky.

Andrzej Sebastian Duda (* 16. května 1972 Krakov) je polský politik a právník, od 6. srpna 2015 prezident Polské republiky, když ve druhém kole květnových prezidentských voleb 2015 vyhrál nad úřadujícím prezidentem Bronisławem Komorowskim.

Andrzej Sebastian Duda (born 16 May 1972) is a Polish lawyer and politician who has served as president of Poland since 6 August 2015. Before becoming president, Andrzej Duda was a member of Polish Lower House (Sejm) from 2011 to 2014 and the European Parliament from 2014 to 2015.


Popis.

Delfín brazilský je často popisován jako delfín skákavý. Delfín brazilský je však o něco menší. Měří 1,5 m. Delfín je zbarven světlo-modro-šedou barvou na zádech a bocích. Břišní strana je mnohem světlejší, často narůžovělá. Hřbetní ploutev je méně zahnutá. Čelisti jsou zřetelné a středně dlouhé. Má 26-36 párů zubů v horní a dolní čelisti.

Taxonomie.

Delfína brazilského ("Sotalia fluviatilis") charakterizoval Paul Gervais a Émile Deville v roce 1853 a Costero ("Sotalia guianensis") popsal Pierre-Joseph van Bénéden roku 1864. Tyto dva druhy byly následně sloučeny a jsou považovány za poddruh mořských a sladkovodních variant. Rozdíly mezi těmito dvěma druhy poprvé potvrdila trojrozměrná morfometrická studie Monteiro-Filho a spol. Následně, molekulární analýza Cunha a spolupracovníků jednoznačně prokázala, že Sotalia guianensis se geneticky liší od Sotalia fluviatilis. Toto zjištění ještě jednou prozkoumal Caballero (a kolegové) s větším počtem genů. Existence dvou druhů již je všeobecně přijímaná vědeckou komunitou.

Rozšíření.

Delfíni brazilští se vyskytují z velké části v řece Amazonce a jejích přítocích. Nachází se ve Venezuele, Brazílii, Peru, jihovýchodní Kolumbii a východním Ekvádoru. Mnoho lidí je pozorovalo v řece Orinoco, dále na sever, i když není jasné, zda se jednalo o Tucuxi či o Costero.

Chování.

Delfíní brazilští se často vyskytují ve skupinkách po 10 až 15 členech a plavou ve velmi těsných skupinkách, což dokazuje velmi dobře rozvinutá sociální struktura. Jsou velice aktivní, dokážou ve vzduchu skákat salta, spy-hop nebo šplouchnout ocasem. Bylo zpozorováno, že se krmí na ostatních říčních delfínech. Krmí se širokou škálou druhů ryb. Studie růstu naznačují, že druh se může dožít až 35 let.

Zachování.

Největším problémem jsou rybářské sítě nebo znečištění vody převážně rtutí. Několik delfínů brazilských zůstalo v Evropě v zajetí, poslední ("Paco") však v Německu roku 2009 zemřel. Tucuxi je zapsán v Úmluvě ochrany volně žijících živočichů.

Delfín brazilský ("Sotalia fluviatilis"), také "Tucuxi", v Peru "bufeo gris" nebo "bufeo negro", je druh sladkovodního delfína, žijícího v řekách, v povodí Amazonky. Slovo tucuxi je odvozeno z jazyka "Tuni" od slova "tuchuchi-ana" a v současnosti je společným názvem druhu. Přestože se nachází v oblastech, kde žijí „správní“ říční delfíni (například "boto"), nemá s těmito delfíny žádný genetický základ. Místo toho je zařazen do čeledi "Delphinidae". Fyzicky se delfín brazilský podobá delfínu skákavému, avšak liší se natolik, že byl zařazen do samostatného rodu, Sotalia. Costero ("Sotalia guianensis") jsou delfíni, žijící na pobřeží a ústí řek, byli dříve zařazeni společně s tucuxi, dnes jsou uznáni jako samostatný druh.

The tucuxi ("Sotalia fluviatilis"), alternatively known in Peru bufeo gris or bufeo negro, is a species of freshwater dolphin found in the rivers of the Amazon basin. The word "tucuxi" is derived from the Tupi language word "tuchuchi-ana", and has now been adopted as the species' common name. Despite being found in geographic locations similar to those of 'true' river dolphins such as the boto, the tucuxi is not closely related to them genetically. Instead, it is classed in the oceanic dolphin family (Delphinidae).


Mládí.

Alex se narodil v Amsterdamu. Jeho otec Jan byl výborný jazzový saxofonista a klarinetista. Jeho matka Eugenia je z Indonésie. Jeho rodina se v roce 1962 přestěhovala do Pasadeny v Kalifornii. Přestože Alex je profesionální bubeník, hudební aspirace začal na kytaře a jeho bratr Eddie začal s bicími. Když Eddie slyšel jak Alex výborně zahrál bicí sólo v písni "Wipe Out" od skupiny The Surfaris rozhodl se, že se začne učit na elektrickou kytaru.  V roce 1971 odmaturoval z Pasadenské vysoké školy v Kalifornii. Potom si na krátkou chvíli vzal hodiny hudební teorie, kompozice a aranžování ve škole Passadena City College, kde potkal Davida Leeho Rotha a Michaela Anthonyho. Založili skupinu "Mammoth" a Alex spolu s ostatními opustili Passadena City College.

Hudební kariéra.

Alex s Eddiem měli několik skupin než založili Van Halen. Jména jejich předchozích kapel byla "The Broken Off Combs, The Space Brothers a Mammoth Chammoth".  V roce 1972 Alex a Eddie založili skupinu "Mammoth" s Markem Stonem jako baskytaristou a Eddiem jako zpěvákem. Kapela si pronajala Davidův Leeův Rothův PA systém pro jejich vystoupení. Po chvíli se Eddie unavil zpíváním a tak se rozhodli, aby Roth vstoupil do kapely a navíc to bylo mnohem levnější. Později v roce 1977 bylo jméno "Mammoth" zabráno jinou kapelou, tak jméno "Mammoth" nahradili jménem Van Halen a Stone byl nahrazen Michaelem Anthonym.

Vzory.

Alex jako své vzory uvádí rockové bubeníky Johna Bonhama, Gingera Bakera, Keitha Moona, Raye Phillipse a jazzového bubeníka Buddyho Riche, který na něj měl celoživotní vliv.

Alexander Arthur "Alex" Van Halen (* 8. květen 1953, Amsterdam, Nizozemsko) je nizozemský hudebník, nejvíce známý jako zakládající člen skupiny Van Halen, kterou založil spolu se svým bratrem Eddie Van Halenem. Ve skutečnosti se jeho bratr Eddie učil hrát na bicí, zatímco Alex zkoušel kytaru. Alex strávil hodně času hraním na Eddieho bicí soupravu a po čase se stal mnohem schopnější bubeník než Eddie.

Alexander Arthur van Halen (; born May 8, 1953 in Amsterdam) is an Dutch-American musician who is the drummer and co-founder of the hard rock band Van Halen. The band was formed in 1974 by Alex Van Halen; his younger brother, Eddie Van Halen; David Lee Roth; and Michael Anthony. Warner Brothers signed the band in 1977, and its debut album was released in 1978. Alex and Eddie Van Halen are the only members of Van Halen who have been in the band throughout its existence.


Pozadí bitvy.

Dne 13. dubna 1204 vojska čtvrté křížové výpravy dobyla Konstantinopol, hlavní město Byzantské říše. Vůdce výpravy Bonifác z Montferratu, který byl vyšachován z možnosti stát se novým latinským císařem, dobyl Soluň a založil si zde svůj vlastní křižácký stát Soluňské království. Vilém ze Champlitte Bonifáce následoval a v dobytí Soluně mu pomohl. Poté pokračoval dále na jih, až dorazil do Morey. Zde se spojil s Geoffreyem z Villehardouinu, který se plavil do Messenie na své cestě z Palestiny.  Francouzští rytíři společně táhli za dobytím Peloponésu, známého nyní spíše jako Morea. Nejprve dobyli Messenii, kterou držel Jan Kantakouzenos. Vilém a Geoffrey poté obsadili všechna důležitá města na západním Peloponésu bez většího odporu. Řekové z Arkádie, Lakónie a Argolidy, které vedl Michael Komnenos Dukas, který byl toho času guvernérem "Peloponésského thematu", a Michael Kantakouzenos, syn zesnulého Jana Kantakouzena, se pokusili křižákům postavit na odpor a jejich postup u kunduraských olivových hájů zastavit.

Popis bitvy.

Podle "Morejské kroniky" bylo Latinů (tj. franských křižáků) sedm set, zatímco „Byzantinců“ (Římanů, resp. byzantských Řeků i řeckých Slovanů) čtyři tisíce, jezdců i pěších řadových vojáků. Geoffrey z Villehardouinu, strýc křižáka Geoffreye, společníka Viléma ze Champlitte, ve své "Kronice" uvádí, že Michaelovo vojsko čítalo pět tisíc mužů, zatímco křižáků mělo být desetkrát méně. V každém případě, navzdory citelné početní nevýhodě francouzští rytíři bitvu vyhráli. Odpor Řeků byl zcela ochromen a vzápětí začala do křižáckých rukou padat jedna byzantská pevnost za druhou. Toho času Michael Komnenos Dukas, pokud byl bitvy přítomen, se poté stáhl do Epiru a založil zde Epirský despotát. Přesná poloha kunduraských olivových hájů je neznámá. Křižák a kronikář Geoffrey z Villehardouinu se zmiňuje, že místo bitvy bylo vzdáleno jeden den od pevnosti Modon (Methoni).

Důsledky.

Bitva u kunduraských olivových hájů byla rozhodující pro dobytí Peloponésského poloostrova křižáky. Po tomto vítězství pro křižáky v Morei už nic nepředstavovalo vážnou hrozbu. Vítězové byli v Andravii přijati lidem i církví. Poslední ohniska odporu představovala obrana pevností v Nauplionu a Akrokorintu, které měl nyní pod kontrolou nezávislý zdejší despota Leo Sgouros. Vilém ze Champlitte poté vybudoval svůj křižácký stát Achajské knížectví, který s výjimkou benátských měst na pobřeží zabíral většinu Peloponésu.

Vickers Viscount byl britský dopravní turbovrtulový letoun zkonstruovaný v druhé polovině 40. let 20. století. Představoval skutečný technický i ekonomický úspěch britského průmyslu, celkem těchto strojů vzniklo 445, navíc se s ním podařilo proniknout i na trh civilních dopravních letounů v USA, který byl jinak téměř výhradní doménou domácích firem. Navíc, či v první řadě, se jednalo o první civilní letoun poháněný turbovrtulovými motory.

The Battle of the Olive Grove of Kountouras took place in the summer of 1205, in Messenia in the Morea peninsula, between the Frankish Crusaders and the local Byzantine Greeks, resulting in a victory of the Franks and the collapse of the local resistance.


Lékařské použití.

Vortioxetin se používá k léčbě deprese. Účinnost se zdá být podobná účinnosti jiných antidepresiv. Může být použit, pokud selhaly jiné léčby.

Vedlejší účinky.

Nejčastějšími nežádoucími účinky hlášenými u vortioxetinu jsou nauzea (nevolnost), průjem, sucho v ústech, zácpa, zvracení, nadýmání, závratě a sexuální dysfunkce. S výjimkou nevolnosti je však riziko těchto nežádoucích účinků nižší než 10% a až 8% pacientů užívajících placebo hlásí stejné vedlejší účinky. Vortioxetin je považován za bezpečný lék pro dlouhodobé užívání u většiny lidí. Pokud je Vortioxetin předepisován společně s jinými léky typu SSRI (Selektivní inhibitor zpětného vychytávání serotoninu) nebo podobnými léky, může v některých mimořádně vzácných případech vést k potenciálně život ohrožujícímu serotoninovému syndromu.  Výskyt sexuální dysfunkce je pouze mírně vyšší u pacientů užívajících vortioxetin než u pacientů užívajících placebo a vyskytuje se u méně než 10% případů. Z tohoto důvodu může být vortioxetin vhodný pro lidi, kteří trpěli sexuálními vedlejšími účinky jiných antidepresiv. Vortioxetin byl objeven vědci v Lundbecku, kteří uvedli logiku a syntézu léku (tenkrát nazývaného Lu AA21004) v dokumentu z roku 2011.  V roce 2007 byla sloučenina v klinických studiích II fázea Lundbeck a Takeda vstoupili do partnerství, v němž Takeda zaplatila Lundbeck 40 milionů dolarů předem, s příslibem až do výše 345 milionů dolarů a Takeda souhlasila, že zaplatí většinu zbývajících nákladů vývoje léčiva. Společnosti se dohodly na společné propagaci této léčiva v USA a Japonsku a že společnost Lundbeck získá odměnu za všechny tyto prodeje. Dohoda zahrnovala dalšího kandidáta na léčivo, tedatioxetin (Lu AA24530), a mohla být rozšířen tak, aby zahrnovala další dvě sloučeniny od Lundbeck.  Vortioxetin byl schválen americkým úřadem FDA pro léčbu deprese u dospělých v září 2013 a v Evropě později v tomto roce.

Společnost a kultura.

Vyrábí ji farmaceutické společnosti Lundbeck a Takeda.

Názvy.

Vortioxetine byl dříve prodáván jako "Brintellix" ve Spojených státech, ale 2. května 2016, americký úřad FDA schválil změnu názvu na "Trintellix," aby se zabránilo záměně s lékem na krevní srážlivost Brilinta.  V České republice (2019) je lék stále na trhu pod názvem Brintellix.

Vortioxetin, prodávaný mimo jiné pod obchodními názvy Trintellix nebo Brintellix, je lék používaný k léčbě deprese. Účinnost tohoto léku je považována za podobnou účinnosti jiných antidepresiv. Doporučuje se pouze u lidí, jejichž stav se nezlepšil po užívání dvou jiných antidepresiv. Užívá se ústy.

Vortioxetine, sold under the trade names Trintellix among others, is a medication used to treat major depressive disorder. Effectiveness is viewed as similar to that of other antidepressants. In Britain, it is only recommended in people who have not improved sufficiently on two other antidepressants. It is taken by mouth. Common side effects include constipation and nausea. Serious side effects may include suicide in those under the age of 25, serotonin syndrome, bleeding, mania, and SIADH. A withdrawal syndrome may occur if the dose is rapidly decreased. Use during pregnancy and breastfeeding is not generally recommended. It is classified as a serotonin modulator. How it works is not entirely clear but is believed to be related to increasing serotonin levels. It was approved for medical use in the United States in 2013. In 2017, it was the 312th most commonly prescribed medication in the United States, with more than one million prescriptions.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2018 (AFC)

Formát.

Zóna AFC má 4,5 postupových míst (4 týmy přímo na Mistrovství světa ve fotbale 2018 a pátý do mezikontinentální baráže). Kvalifikace je rozdělena do následujících kol:

Rozdělení do fází.

34 nejlepších týmů v žebříčku FIFA v lednu 2015 se kvalifikuje přímo do druhé fáze. Zbývajících 12 týmů začne v první fázi.

První fáze.

V tomto kole se utkalo 12 nejhorších asijských týmů ve světovém žebříčku FIFA v lednu 2015. Byly vylosovány do 6 dvojic a odehrály dvojzápasy. Vítězové dvojzápasů postoupí do 2. fáze.

Los.

Losování první fáze proběhlo 10. února 2015 v Kuala Lumpur. Týmy byly rozěleny do košů. Byly proti sobě nalosovány týmy z koše A a B.

Druhá fáze.

Tohoto kola se zúčastnilo 6 vítězů z předchozího kola a 34 nejlepších týmů z AFC. Byly rozděleny do osmi skupin po pěti týmech. Vítězové skupin a čtyři nejlepší týmy z druhých míst se postoupily do dalšího kola.  Rozlosování skupin se konalo 14. dubna 2015.

Třetí fáze.

V tomto kole bylo 12 týmů (8 vítězů skupin a 4 nejlepší z druhého místa) z předchozího kola. Byly rozděleny do dvou skupin. Každá skupina měla šest týmů. Dva nejlepší týmy ve skupině se kvalifikují na mistrovství světa 2018, zatímco třetí týmy se postoupí do baráže.  Losování se konalo 12. dubna 2016.

Skupiny.

Skupina A  Skupina B

Baráž o 5. místo.

Do tohoto kola postoupí 2 týmy ze třetích míst z předchozího kola. Budou hrát dvojzápas. Vítěz postoupí do mezikontinentální baráže.

Týmy, které se kvalifikují na mistrovství světa 2018 v zóně AFC, jsou rovněž kvalifikovány na Asijský pohár 2019 ve Spojených arabských emirátech.

The Asian section of the 2018 FIFA World Cup qualification acted as qualifiers for the 2018 FIFA World Cup, held in Russia, for national teams which are members of the Asian Football Confederation (AFC). 4.5 slots (4 direct slots and 1 inter-confederation play-off slot) in the final tournament were available for AFC teams.


Příčiny problému.

Je řada legitimních důvodů, proč mít otevřený bankovní účet ve Švýcarsku, v některých případech ovšem lidé využívali bankovního tajemství, aby skryli nepřiznané výdělky. Podle uniklých dokumentů ovšem zaměstnanci HSBC přímo kontaktovali vlastníky účtů, aby jim pomohli skrýt jejich výdělky, často v rámci offshorových struktur v Panamě nebo na Britských Panenských ostrovech. Vyhýbali se tak evropské direktivě o úsporách, která vešla v platnost v roce 2005.  V roce 1999 HSBC koupilo Republic National Bank of New York a Safra Republic Holdings SA. Tato švýcarská privátní bankovní skupina se předtím věnovala jiné klientele než HSBC a měla zcela jinou firemní kulturu, do HSBC se ovšem plně neintegrovala a zachovala si řadu odlišných standardů.  V reakci na únik dat HSBC redukovala svou klientskou základnu o 70 %. Přijala také reformy, které se „zásadně liší“ od těch před rokem 2011. V roce 2007 spravovala švýcarská pobočka 30 412 účtů (celkem kolem £78 miliard), koncem roku 2014 jich bylo už jen 10 343 (asi £45 miliard).  Banka čelí obvinění ve Spojených státech, Francii, Belgii a Argentině, nikoli však ve Spojeném království, kde se nachází hlavní sídlo firmy.

Osobnosti.

Uniklé soubory se týkaly 106 000 klientů a více než $100 miliard. Mezi nimi byli například:  Ke klientům dále patřil Jeffrey Tesler, který byl ve Spojených státech odsouzen za uplácení nigerijské vlády $132 miliony, aby vyhrál miliardové zakázky. Soubory odhalily, že používal účty své rodiny u HSBC jako prostředníky pro posílání úplatků a že bankéři věděli, že Tesler byl vyšetřován, nicméně neuzavřeli jeho účty.  Emmanuel Shallop byl odsouzen na šest let za dovážení nepovolených angolských krvavých diamantů. Shallop údajně jednal i s rebely v Sierra Leone. Na jeho účtě u HSBC byly téměř £2 miliony, jeho konexe na konfliktní diamanty byla přitom známa již od roku 2001.  Účty u HSBC měla také řada východoevropských bankéřů včetně Vladimíra Antonova, který čelí obvinění za vyplenění £400 milionů z litevské banky Snoras. Téměř $4 miliony byly na účtech společností prominentního řeckého businessmana Lavrentise Lavrentiadise, které sídlí na Bahamách a na ostrově Niue. Lavrentiadis údajně vyvedl půjčky z řecké banky Proton a pokusil se o vraždu svého společníka umístěním bomby do květináče.  Mezi klienty se řadí i španělský lékař Eufemanio Fuentes. Jeho offshorový podnik Codes Holding Ltd měl v roce 2006 v bance přes £200 000, přitom už v roce 2004 byl Fuentes jmenován ve skupině lékařů, kteří údajně poskytovali cyklistům zakázané opětovné krevní transfúze. K této praktice se v roce 2013 přiznal také Lance Armstrong. Fuentes byl v roce 2006 prohledán a následně odsouzen kvůli dopingu právě skrze firmu Codes Holding.  Účty používalo také 91 Čechů v celkové hodnotě zůstatků téměř $14 milionů, což Českou republiku řadí na 106. místo.

Únik dat.

Zdrojem dat byl Herve Falciani, francouzsko-italský občan, který pro banku HSBC Private Bank Suisse pracoval přes deset let jako počítačový analytik. Podle svých slov byl rozčarován z praktik používaných v bance, následně začal v roce 2007 stahovat interní data o jménech klientů, korespondenci a vkladech. Podle švýcarských úřadů jednal sám, dle svých slov spolupracovat s kolegy. Celkově získal data o více než 100 000 klientech HSBC v celkovém objemu 3,3 Gigabytů.  Falciani tvrdí, že byl v roce 2007 unesen izraelskými tajnými službami, které hledali informace o libanonském Hizballáhu. V prosinci 2008 byl zadržen švýcarskou policií za krádež dat, následně byl hodiny vyslýchán a propuštěn pod podmínkou, že se příští den vrátí k dalšímu výslechu. Falciani však uprchl do Francie, kde data postahoval ze vzdálených serverů. Ta se údajně pokusil prodat v Bejrútu, podle svých slov se tím snažil na problémy upozornit a spustit vyšetřování.  Následně Falciani předal osm DVD disků s daty francouzským úřadům, spolupracoval na jejich rozklíčování a získal si ochranu před vydáním do Švýcarska. Z obav o svůj život odjel do Španělska, kde byl zatčen a držen po dobu pěti měsíců. Španělské úřady ho odmítly vydat k trestnímu stíhání a Falciani se mohl vrátit do Francie.  V době, kdy Falciani předal údaje francouzským úřadům, byla francouzskou ministryní financí Christine Lagarde, pozdější ředitelka Mezinárodního měnového fondu. V době hospodářské krize Lagarde rozeslala seznam jmen evropským vládám, díky čemuž bylo seznamu přezdíváno „Lagarde List.“

Mediální pokrytí.

V lednu 2014 publikoval Le Monde první sérii článků o francouzském soudním vyšetřování, který se ovšem věnoval jen domácí problematice. Několik dní poté předala neznámá osoba paměťový disk se všemi dosud extrahovanými soubory recepci Le Monde. Aby byl případ vyšetřen přesně a objektivně, rozhodla se redakce spolupracovat s Mezinárodním konsorciem investigativních novinářů (ICIJ), se kterým v minulosti spolupracovali na případech Offshore Leaks a Luxembourg Leaks.  ICIJ shromáždila 154 novinářů ze 47 redakcí po celém světě – mezi nimi byli pracovníci britského The Guardian, německého Süddeutsche Zeitung a pořadu 60 Minutes americké televizní stanice CBS. Aféře dala krycí jméno „“ inspirováno seriálem Star Trek. Média aféru koordinovaně zveřejnila v neděli 8. února 2015 v 22 hodin SEČ.  V reakci na mediální pokrytí zastavila HSBC svou inzerci v The Guardian. V roce 2014 byla HSBC 46. největším inzerentem ve Spojeném království s celkovým objemem útraty £5,1 milionu. V souvislosti s kauzou rezignoval hlavní politický korespondent deníku The Daily Telegraph Peter Oborne, který plátek obvinil z „podvodu na svých čtenářích.“ Tvrdil, že deník úmyslně potlačoval články o aféře, aby si udržel významného inzerenta.

Kontroverze ve Spojeném království.

Zvláštní kontroverzi si kauza vyžádala ve Spojeném království. Britským úřadům byla data předána v dubnu 2010. V srpnu 2010 se premiér David Cameron sešel s předsedou HSBC Stephenem Greenem s cílem probrat ekonomické otázky. Na podzim tohoto roku byl pak Green navržen na ministra obchodu, kterým se stal začátkem roku 2011 po odchodu z HSBC. Ve funkci setrval až do roku 2013.  Už v únoru 2010 se s HSBC setkal Dave Harnett, ředitel britského daňového úřadu. Detaily ze setkání známy nejsou. V roce 2013 se půl roku po svém odchodu z úřadu stal konzultantem HSBC. Britské úřady identifikovaly 1100 z celkových 7000 britských klientů, kteří neměli v pořádku své daně, do roku 2015 byl však stíhán jen jeden člověk. Právě v HSBC sbíral v roce 2005 pracovní zkušenosti i Princ William.

Swiss Leaks (nebo SwissLeaks) je pojmenování novinářského vyšetřování zveřejněném v únoru 2015 o systému daňových úniků, na kterých se podílela švýcarská pobočka britské banky HSBC. Svým klientům banka umožňovala obcházet daňové povinnosti, čehož využili například pilot Formule 1 Fernando Alonso, modelka Elle MacPherson, fotbalista Diego Forlán nebo motocyklový závodník Valentino Rossi, dále také drogoví dealeři, obchodníci s krvavými diamanty, králové Jordánska či Maroka a řada dalších významných osobností.

Swiss Leaks (or SwissLeaks) is the name of a journalistic investigation, released in February 2015, of a giant tax evasion scheme allegedly operated with the knowledge and encouragement of the British multinational bank HSBC via its Swiss subsidiary, HSBC Private Bank (Suisse). Triggered by leaked information from French computer analyst Hervé Falciani on accounts held by over 100,000 clients and 20,000 offshore companies with HSBC in Geneva, the disclosed information has been called "the biggest leak in Swiss banking history".


Historie.

Vývoj GSLV Mk.3 začal krátce po roce 2000. První start byl plánován na rok 2009–2010. Zpoždění bylo způsobeno několika faktory, včetně havárie horního kryogenního stupně, vyvinutého Indickou kosmickou agenturou (ISRO), dne 15. dubna 2010. Tento stupeň byl vynesen ještě předchozím letem nosiče GSLV Mk.2 D3.  Suborbitální letový test nosiče GSLV Mk.3 (LVM 3-X), s pasivním horním stupněm, byl uskutečněn 18. prosince 2014. Při letu na suborbitální trajektorii byl otestován přistávací modul kosmické lodi. První start s vynesením nákladu na oběžnou dráhu byl uskutečněn 5. června 2017. Při tomto startu byla podle plánu na dráhu přechodovou ke geostacionární vynesena telekomunikační družice GSAT-19 o hmotnosti 3136 kg. Při dalším startu dne 14. listopadu 2018 byla úspěšně vynesena telekomunikační družice GSAT-29 o hmotnosti 3423 kg.  První předstartovní odpočítávání nosiče GSLV Mk.3 M1 začalo 14. července 2019. Bohužel, před startem byla zaregistrována anomálie nosné rakety a proto byl start odložen.  Start nosiče GSLV Mk.3 M1 proběhl 22. července 2019 a vynesl při něm indický komplex Čandraján-2, skládající se z orbiteru (družice Měsíce), landeru (sonda), roveru (vozítko) a laserového odražeče, vše o celkové hmotnosti 3890kg.

Budoucí vývoj.

První start s kosmickou lodí Gaganyaan a kosmonauty na palubě je plánován po roce 2020.  V budoucnu je předpokládán vývoj částečně kryogenního (na kapalný, tedy kryogenní kyslík a letecký petrolej (RP-1)) motoru pro druhý stupeň tohoto nosiče, který umožní zvýšení nosnosti na GTO na 6 tun.

Popis nosiče.

První stupeň.

GSLV Mk.3 používá raketové motory na pevná paliva (boostery) typu S200. Každý z nich má průměr 3,2 metru, délku 25 metrů a obsahuje 207 tun paliva. Tyto motory hoří 130 sekund a oba celkem produkují tah přibližně 10 000 kilonewtonů (což znamená asi 1000 tun tahu).

Druhý stupeň.

Centrální stupeň, označený L110, má průměr 4 metry. Spaluje kapalná paliva: nese 110 tun UDMH a NO. Tento stupeň je prvním indickým klusterem (svazkem motorů) na kapalná paliva. Používá dva vylepšené motory Vikas, každý o tahu okolo 700 kilonewtonů (asi 70 tun tahu). Raketové motory používají regenerativní chlazení, a v porovnání s předchozími motory Vikas mají sníženou hmotnost a zvýšenou účinnost (specifický impuls). Tento stupeň, L110, se spouští 113 sekund po startu a poskytuje tah po dobu přibližně 200 sekund.

Třetí stupeň.

Kryogenní třetí (tzv. horní) stupeň je označen C25 resp. C30 a je poháněn raketovým motorem CE-20 vyvinutým v Indii. Tento motor spaluje kryogenní O2 a H2. V případě horního stupně C25 produkuje 186 kilonewtonů (přibližně 18 tun tahu), po dobu přibližně 640 sekund. Stupeň má průměr 4 metry a délku 13,5 metru. Obsahuje 25 resp. 30 tun tohoto paliva.

Kryt nákladu.

Kryt nákladu má průměr 5 metrů a umožňuje nést náklad o objemu 110 kubických metrů.

Varianty.

GSLV Mk.3 X.

První letová vývojová verze. Místo horního stupně nesla experiment CARE, což byl test schopnosti návratového modulu zajistit indické kosmické lodi s kosmonauty, průchod zemskou atmosférou a jejich měkké přistání na Zemi.

GSLV Mk.3 D1.

První let kompletního nosiče. Vývojová verze schopná vynést náklad na geosynchronní oběžnou dráhu. Vynesla indický satelit GSAT-19. Lepší aerodynamika než u GSLV Mk.3 X.

GSLV Mk.3 D2.

Druhá vývojová verze. Vynesla indický satelit GSAT-29. Používá výkonnější a efektivnější motory 2. stupně (stupeň L110, s dvěma motory Vikas verze HPVE-1).

GSLV Mk.3 M1.

První operační verze nosiče. Vynesla indický komplex pro výzkum Měsíce, Čandraján-2.

GSLV Mk.3 nebo GSLV Mk III nebo LVM 3 nebo také Geosynchronous Satellite Launch Vehicle Mark III (hindsky: भूस्थिर उपग्रह प्रक्षेपण यान एमके-३) je středně těžká nosná raketa, vyvinutá Indickou kosmickou agenturou (ISRO).

The Geosynchronous Satellite Launch Vehicle Mark III (GSLV Mk III), also referred to as the Launch Vehicle Mark 3 (LVM3), is a three-stage medium-lift launch vehicle developed by the Indian Space Research Organisation (ISRO). Primarily designed to launch communication satellites into geostationary orbit, it is also identified as launch vehicle for crewed missions under the Indian Human Spaceflight Programme and dedicated science missions like Chandrayaan-2. The GSLV Mk III has a higher payload capacity than the similarly named GSLV Mk II.


Zemské volby v Bádensku-Württembersku 2016

Stav před volbami.

Po volbách v roce 2011 byla v zemském sněmu nejsilněji zastoupena Křesťanskodemokratická unie, které při zisku 39 % připadlo 60 mandátů. Zemskou vládu ovšem sestavila koalice dvou dalších stran, Svaz 90/Zelení s 36 mandáty při 24,2 % a Sociálnědemokratická strana Německa s 35 mandáty při 23,1 %. Poslední ve sněmu zastoupenou stranou byla Svobodná demokratická strana se ziskem 7 mandátů při 5,3 %. Ministerským předsedou, tedy předsedou vlády Bádenska-Württemberska, byl zvolen Winfried Kretschmann (* 17. května 1948). Kretschmann je prvním a doposud jediným předsedou zemské vlády v Německu za stranu Svaz 90/Zelení, a brzy se stal jedním z nejznámějších politiků v Německu.  Průzkumy v posledních měsících před volbami v roce 2016 vedly k předpokladu, že si Křesťanskodemokratická unie pohorší o více než deset procent, naopak přes deset procent měla získat nová strana Alternativa pro Německo. Polepšit si měl i Svaz 90/Zelení a naopak Sociálnědemokratická strana Německa měla ztratit. Svobodné demokratické straně slibovaly průzkumy mírné zvýšení jejího zisku o jeden až dva procentní body.  Další strany měly podle průzkumů zůstat pod hranicí uzavírací klauzule, stanovené na pět procent. Nejblíže jejímu překonání stejně jako v roce 2016 měla být Levice se ziskem zhruba tří procent.

Výsledky zemských voleb 2016.

Ve volbách se na prvním místě umístili Zelení (30,3 %, 47 mandátů), vedení opět Winfriedem Kretschmannem. Jen na druhém místě skončila Křesťanskodemokratická unie (CDU, 27 %, 42 mandátů), na třetím Alternativa pro Německo (AfD, 15,1 %, 23 mandátů), na čtvrtém Sociálnědemokratická strana Německa (SPD, 12,7 %, 19 mandátů) a na pátém Svobodná demokratická strana (FDP, 8,3 %, 12 mandátů). Další strany skončily pod hranicí uzavírací klauzule, první z nich byla Levice se ziskem 2,9 %.  Přestože si Zelení oproti volbám v roce 2011 polepšili o přibližně 6,1 procentních bodů a naopak CDU ztratila nejvíce ze všech stran, zhruba 12 procentních bodů, ztratila koalice Zelených a SPD většinu, neboť i SPD ztratila, byť „jen“ přibližně 10,4 procentních bodů. Nováček AfD vyrostl na 15,1 % z nuly. Po volbách vznikla dne 12. května 2016 druhá vláda Winfrieda Kretschmanna jako první koaliční vláda Svazu 90/Zelených a CDU, která je vedená Zelenými.

Zemské volby v Bádensku-Württembersku v roce 2016 se konaly dne 13. března od 8 do 18 hodin současně se zemskými volbami v Sasku-Anhaltsku a v Porýní-Falci. Bylo to přibližně pět let po volbách v roce 2011. Občané žijící v této spolkové zemi měli také právo volit písemnou formou.

The 2016 Baden-Württemberg state election was held on 13 March 2016 to elect the members of the 15th Landtag of Baden-Württemberg. The incumbent government of The Greens and the Social Democratic Party (SPD) led by Minister-President Winfried Kretschmann lost its majority.


Příběh.

Percy je poslední dobou celkem spokojený kluk, má přítelkyni a úspěšně dokončil ročník. Blíží se ovšem jeho šestnácté narozeniny a Percy má rozhodnout o osudu světa. O Percym mluví proroctví, přednesené před sedmdesáti lety, říkající že polokrevný od velké trojky buď zničí nebo spasí Olymp. Na světě zuří druhá válka mezi bohy a Titány. Percy vyráží s kamarádem Charlesem zničit invazní sílu Titánů, loď Luka Castellana jménem Princezna Andromeda. Na Percyho s Charlesem je nastražená léčka. Luke je zaskočí a při zoufalém útěku z lodi Charles umírá. Loď vybuchuje a potápí se. Jediný kdo přežije je Percy a samozřejmě nesmrtelný Luke alias Kronos.  Percy se vrací do tábora a přísahá smrt Lukeho zvědovi. Pohádá se s Annabeth. Cheiron ukáže Percymu, že pod horou Svaté Heleny se probudil bouřkový Gigant Tyfon. Proti Tyfonovi bojují všichni bohové a nikdo nehlídá Olymp. Percyho vyzve Nico aby uskutečnil jeho nebezpečný plán. Má na sebe vzít Achillovo prokletí a stát se nezranitelným. Spolu se setkají s Lukeho matkou, která zašílela díky Hádovu prokletí. Zjistí že Luke na sebe taky vzal prokletí Achilla. Pak se vydají do Erebosu. Nico Percyho zradí a odvede Hádovi výměnou za informace o svojí matce. Hádes Percyho chytí a zavře do cely. Nico ho osvobodí a spolu jdou ke Styxu. Percy se v něm vykoupe a myslí při tom na Annabeth. Jako svou Achillovou patu si vybere místo na kříži. Když vyleze jde po něj Hádes se svou armádou. Ale Percy mrtvé legionáře i rudokabátníky rozpráší. S Hádem bojuje a po chvíli vítězí. Percy Háda ale pustí.  Percy se dostává na povrch a formuje armádu Hrdinů. Přijdou všichni hrdinové a spousta duchů přírody. Z hrdinů dorazí skoro všichni až na Clarisse a její lidi. Bůh snů Morfeus uspí celý New York a začne invaze Titánů na Manhattan. Percy mluví s Hermem, chce přivolat ostatní bohy ti mají však hodně práce s Tyfonem, rozhovor se stočí na Luka a skončí hádkou.  Hrdinové opevňují přístupové cesty na Manhattan. Přidávají se k nim Lovkyně vedené Thalií. Percy udělá dohodu s Hudsonem a East River. Oni nepustí do svých vod Titány a on je za to pomůže vyčistit. Annabeth probudí roboty schované ve městech a vyzve je k obraně Manhattnu. Na Williamsburském mostě zaútočí asi dva tisíce titánů na asi deset Hrdinů. Percy jim pomůže. Boj na mostě se zastaví a všichni sledují boj Percyho s Minotaurem. Percy Minotaura porazí a začne likvidovat nestvůry. Díky své nesmrtelnosti a pomoci Hrdinů je to úplný masakr nestvůr. Po výhře se objeví Kronova čestná stráž, čtyřicítka válečníků a Luke. Na mostě se strhne boj. Annabeth je probodnutá dýkou Ethana Nakamury. Ostatní ji odvlečou z boje. Nepřítel má výrazně na vrch. Do boje se zapojí taky Luke. Bojuje s Percym a vypadá to na rozdrcení Hrdinů. Percy z posledních sil zničí most. Luke se ho už nepokusí překročit a s nadcházejícím svítáním mizí. Annabeth je ošetřená.  Nico se snaží zjistit něco o své matce. Ukáže se mu vize ve které je on a jeho sestra Bianka. Hádes se snaží přemluvit jejich matku, aby je vzala do podsvětí. V následující chvíli je místnost zničená úderem neuvěřitelné síly. Maria to nepřežije a objeví se Orákulum. Hádes ho v návalu vzteku prokleje.  Na slovíčko se za Percym staví Titán Prometheus s Ethanem, empúsou a vůdcem Hyperboreanů Morrainem. Snaží se ho přemluvit aby se vzdal. Ukáže mu vize o tom, jak Hermés opustil Luka. Nakonec dá Prometheus Percymu Pandořinu skříňku. Řekne mu že když Percy skříňku otevře, tak Titáni vyhrají. O něco později Titáni zaútočí plnou silou v Central Parku. K Hrdinům se připojí vládce přírody Leneus. Armádu Titánů vede Hyperion, Titán východu, po Atlasovi nejsilněší z Titánů. Bojují spolu s Percym na jezeře. Percy bere sílu z vody. Po vyčerpávajícím boji se připojí i satyrové. Společnými silami Hyperiona promění na javor. Síly Titánů se rozprchnou. Do Hrdinů se pustí létající prase. Percy ho s Blackjackem zabaví. Armáda Titánů se dává znovu dohromady. Po letu na praseti pomůžou Percymu sochy z nádraží Grand Central. Když Titáni opět získají převahu, pustí se do nich celá světová populace kentaurů (asi 500). Na Manhattan se dostane také Rachel. Poví Percymu že není ten hrdina z proroctví. Kronos vypustí Drakona. Drakona může zabít pouze Arésovo dítě. K Hrdinům se o chvíli později připojí i Arésovci. Percy se zděšením zjistí, že dívka vedoucí Arésovce není Clarisse. Drakon na onu dívku plivne jed. Tou dívkou je Silena. Ta z posledních sil prozradí že ona byla tím špehem. Clarisse ze vzteku zabije Drakona a zažene nestvůry pryč. Percy daruje Pandořinu skříňku Hestii, "poslednímu z bohu". Přesvědčí Poseidona aby se přidal do boje. Zaútočí sám Luke. Hrdinové jsou pod náporem nepřátel téměř zdecimováni. Dokonce i Clarissu porazili Hyperboreani. Nico na poslední chvíli přesvědčí Háda aby pomohl s obranou. Do boje se tedy zapojí Hádes, Persefona a Deméter. Kronos ze vzteku probudí město. Hrdinové už nemohou vyhrát.  Luke jde na Olymp aby zničil sílu bohů. Percy s Annabeth, Groverem a Thalií ho následují. Na Thalii spadne socha Héry. Luke spolu s Percym bojují. Do New Yorku dorazil i Tyfon, když ale vstoupil do Hudsonu, Tysonovi kyklopové ho stáhnou do podzemí. Zapojit se může i Ethan ale ten se pustí do Luka. Lukemu ale Ethanův útok neublíží a místo toho Ethan padá dolů z hory. Když Kronos může všechny pozabíjet, ozve se Annabeth. Domlouvá Lukovi a tomu se na chvíli vrátí vědomí. Percy mu podá dýku a Luke se bodne do své Achillovy paty. Hrdinové vyhráli.  Zeus poté hrdiny odmění, chce Percyho udělat bohem ale Percy odmítne. Rachel vystřídá Orákulum jako věštkyni. Nakonec vše dobře skončilo.

Percy Jackson: Poslední z bohů je pátý a poslední díl série fantasy série o Percym Jacksonovi od Ricka Riordana. Román vyšel 5. května 2009, v České republice byl vydán 2. září roku 2011. Na tuto knihu navazuje další série bohové olympu od téhož autora.

The Last Olympian is a fantasy-adventure novel based on Greek mythology by Rick Riordan, published on May 5, 2009. It is the fifth and final novel of the "Percy Jackson & the Olympians" series and serves as the direct sequel to "The Battle of the Labyrinth". "The Last Olympian" revolves around the demigod Percy Jackson as he leads his friends in a last stand to protect Mount Olympus.


Životopis.

Dětství.

V roce 2008 se zúčastnila francouzské hudební televizní soutěže "L'École des stars". Je sirotek. Během soutěže The Voice věnovala píseň „Imagine“ svému zemřelému otci, který zemřel tři měsíce před začátkem soutěže. Její matka zemřela v roce 2014 po dlouhodobé nemoci.

"The Voice".

V roce 2013 přišel její opravdový průlom v kariéře, když se přihlásila do druhé série pěvecké soutěže "". Na konkurzu zpívala píseň „Un homme heureux“ od Williama Shellera. Všichni čtyři porotci, jmenovitě Florent Pagny, Jenifer, Louis Bertignac a Garou, ji chtěli do svého týmu a ona si nakonec vybrala Bertignaca.  Dne 23. března 2013 vyhrála duel s Dianou Espir, když obě zpívaly „Torn“ od Natalie Imbruglii a Bertignac vybral jako vítězku právě Louane. Během přímých přenosů zpívala „Les moulins de mon cœur“ od Michela Legranda a byla zachráněna hlasy diváků. Dne 27. dubna 2013 si vybrala píseň „Call Me Maybe“ od Carly Rae Jepsen a v soutěži ji udržel hlas jejího kouče. S Lennonovou písní „Imagine“, věnovanou zemřelému otci, získala hlas publika a postoupila do semifinále. Ovšem v semifinále se jí nepoštěstilo, po písni „Quelqu'un m'a dit“ od Carly Bruni byla vyřazena, v soutěži tedy skončila na pátém až osmém místě.

Kariéra po "The Voice".

Během soutěže si ji všiml režisér Éric Lartigau a obsadil ji do hlavní role do filmu "Rodinka Belierových". Louane zde ztvárnila šestnáctiletou dívku Paulu, která pochází z neslyšící rodiny a jako jediná slyší. Ve filmu si také zazpívala mnoho písniček Michela Sardoua, například „Je vole“. Za roli získala francouzskou filmovou cenu César v kategorii nejslibnější herečka.  Dne 5. února 2015 byla předskokankou pro pařížský koncert Jessie J. Její první studiové album, s názvem "Chambre 12", vyšlo dne 2. března 2015.

Diskografie.

Alba.

Chambre 12.

Vydáno v roce 2015 prostřednictvím Mercury a Universal.  Seznam skladeb:

Louane Emera (* 26. listopadu 1996, Hénin-Beaumont, Francie), vlastním jménem Anne Peichert, je francouzská zpěvačka a herečka. Zviditelnila se v pěvecké soutěži "The Voice, la plus belle voix" a poté se proslavila hlavní rolí ve filmu Rodinka Belierových. Za tento film získala cenu César pro nejslibnější herečku. Její první album s názvem "Chambre 12" vyšlo dne 2. března 2015 a ve Francii se stalo nejprodávanějším albem roku.

Anne Peichert (; born 26 November 1996), known by her stage name Louane Emera () or simply Louane, is a French singer and actress.


Popis.

Hrad, složený z hradní věže a opevnění, byl založen Williamem Peverelem. Nachází se ve výšce asi 130 metrů nad mořem. Do současnosti se dochovaly pouze zbytky dříve mohutného hradu. Ten se skládal z třípatrové hradní věže, silné výplňové zdi a příkopu, lemovaného kruhovými věžemi. Vnější opevnění je na nižší úrovní a bylo přistavěno až později. Hrad nabízí rozhled na Erewashské údolí a hrabství Derbyshire a Nottinghamshire. Původně měl hluboký hradní příkop a na jeho východní straně se nacházelo velké množství stromů, které jsou však nyní vykácené. Na západní straně byl dvůr, silně opevněný mohutnými kruhovými věžemi s cimbuřím. Ve zbytcích ruin je znát, že vnější opevnění obsahovalo střílny, jež mohly v případě nutnosti využít lučištníci.

Historie.

První dochovaná zmínka o Codnoru pochází z roku 1086, kdy podle Knihy posledního soudu patřilo Codnorské panství Williamu Peverelovi. Kolem roku 1202 ho vlastnil Henry de Grey, potomek normanského rytíře Anchetila de Greye. Mezi Henryho potomky patří dlouhá linie pánů Greyů z Codnoru, pánů Greyů z Ruthynu, Wiltonu a Rotherfieldu, Jana Greyová, Earlové ze Stamfordu a vyhynulé rody hrabat ze Suffolku a Kentu. Henryho syn Richard sídlil v Codnoru a byl baronem věrným anglickému králi Jindřichovi III. Bojoval za Eduarda II., jenž v březnu 1322 Codnor Castle navštívil, ve skotských válkách. Během vlády Eduarda III. byl Richard povolán do bitvy proti Skotům, ale protože byl starý, poslal svého nejstaršího syna Johna Greye, který se v bitvách vyznamenal a našel u Eduarda III přízeň. Po smrti Richarda zdědil Codnor Castle právě John de Grey. Spolu s Williamem D'Eincourtem velel v případě invaze všem rytířům z Derbyshiru] a Nottinghamshiru. Svému králi sloužil i ve Flandrách. Za své služby králi v Anglii i Francii byl John de Grey jmenován členem parlamentu, jímž byl až do své smrti roku 1392. Poté byl správcem hradu Codnor Johnův pravnuk Richard de Grey, který stejně jako jeho předci věrně sloužil svému králi. Společně s Jindřichem V. bojoval ve Francii a účastnil se i obléhání Harfleur. Po Richardovi v linii pánů hradu Codnor pokračoval jeho syn John, ten zemřel ve stejném roce jako jeho vlastní syn, a proto po něm následoval jeho bratr Henry. Pro pokus ovlivnit volby v Derby byl Henry potrestán králem a v březnu 1441 byl omilostněn.  Když Henry zemřel, nastoupil po něm jeho v té době devítiletý syn, také Henry Grey. Ten byl posledním z rodu Greyů. Účastnil se mnoha bitev během válek růží a nakonec zemřel roku 1496 v Easteru. Jelikož neměl přímé potomky, odkázal Codnor Castle svému strýci Johnu Zouchovi. Sir John Zouche z Codnoru byl třikrát Derbyshirským vysokým šerifem. Hrad zůstal ve vlastnictví Zouchova rodu do doby, než roku 1634 rodina svůj majetek rozprodala a emigrovala do Virginie. Poté hrad vlastnil yorský arcibiskup, jehož vnuk ho v roce 1692 prodal siru Streynshamu Masterovi. To byl poslední člověk, který Codnor Castle obýval. Přesto hrad zůstal v rukou jeho potomků až do počátku 19. století.  Dnes jsou pozůstatky hradu Codnor jen křehkými ruinami a některé vysoké zdi jsou podepřené lešením. Značky na obvodním oplocení upozorňují, že místo je ve vlastnictví britské společnosti UK Coal a vstup veřejnosti je zakázán. Pohled na zříceninu je však dobrý i z blízkých stezek.  V červnu 2007 provedl tým ze seriálu Time Team (program britského Kanálu 4) archeologický výzkum u hradu a dosáhl zajímavých výsledků. Tím nejzajímavějším úspěchem byl objev skvěle zachované středověké zlaté mince v hradním příkopu. Tato mince je nyní vystavena v Derbském muzeu.

Codnor Castle je zřícenina hradu ze 13. století v Derbyshiru v Anglii, nacházející se asi jednu míli od vesnice Codnor. Ačkoliv je hrad kulturní památkou, v roce 2008 byl zařazen na seznam ohrožených památek.

Codnor Castle is a ruined 13th-century castle in Derbyshire, England. The land around Codnor came under the jurisdiction of William Peverel after the Norman conquest. Although registered as a Scheduled Ancient Monument and Grade II Listed Building the site is officially, as at 2016, a Building at Risk.