Princip fungování.

Earleyův algoritmus patří stejně jako algoritmus CYK, do třídy tabulkových metod syntaktické analýzy (). Při načítání řetězce zleva doprava provádí syntaktickou analýzu zdola nahoru na základě predikcí shora dolů. Výsledky jsou z dříve získaných částečných výsledků konstruovány technikou dynamického programování.  Aby se vyhnul backtrackingu, pracuje Earleyův algoritmus s množinou "Earleyových položek" () nebo krátce "položek", což jsou pravidla gramatiky, do jejichž pravé strany je vložena tečka, která identifikuje aktuální pozici v pravidle. Každá položka navíc obsahuje informaci, od které pozice ve vstupním řetězci se uplatní. Během práce algoritmu Earleyovy položky odrážejí dosud použitá pravidla a slouží pro predikci dalších pravidel. Analýzou vstupního řetězce, který patří do jazyka, vznikne položka, která odráží odvození řetězce z počátečního symbolu gramatiky.

Podrobný popis.

V následujícím popisu se používá toto značení:

Earleyovy položky.

Earleyův analyzátor vytváří během analýzy každé vstupní věty tvořené symboly "t"... "t" ("n" je délka vstupní věty) specifickou množinu Earleyových položek.  Vstupní pozice "i" je pozice za "i"-tým symbolem vstupní věty; před načtením prvního symbolu je vstupní pozice 0.  Earleyova položka pro pravidlo gramatiky "A" → "X"... "X" je výraz tvaru ["A" →"X"... "X" • "X"... "X"], přičemž tečka může být v libovolném místě počínaje pozicí bezprostředně před "X" až po pozici bezprostředně za "X", tj. 0 ≤ "p" ≤ "q", index "h" u šipky udává, na které vstupní pozici začíná část vstupní věty vygenerovaná pravidlem odpovídajícím právě probírané položce, index "i" u tečky je pozice za posledním dosud načteným terminálním symbolem; platí tedy 0 ≤ "h" ≤ "i" ≤ "n".

Algoritmus.

Před analýzou každé věty se množina Earleyových položek vždy inicializuje jedinou položkou ["S’" → • "S"], kde "S" je počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol.  Analyzátor opakovaně provádí tři operace: "predikci", "načtení" a "kompletaci", které do množiny Earleyových položek přidávají nové položky na základě existujících položek a vstupního řetězce:  Uvedené operace se opakují tak dlouho, dokud přibývají nové položky. Pokud nově utvořená položka v množině již je, nebudeme ji přidávat. Množina je zpravidla implementována jako fronta položek, které se mají zpracovat, s operacemi, které se mají provádět podle toho, o jaký druh položky se jedná.  Původní Earleyův algoritmus zahrnoval do položky i náhled; pozdější výzkum ukázal, že náhled má malý praktický vliv na efektivitu analýzy a proto jej většina implementací nepoužívá.

Alternativní zápis.

Earleyovy položky se někdy rozdělují podle vstupní pozice (tj. indexu za tečkou) do různých množin označovaných S("i"), kde "i" je vstupní pozice. Počáteční pozice položky ("h") se pak obvykle nepíše jako index u šipky, ale do závorek, ve kterých je položka zapsána: ("A" → </sub>"X"... "X" • "X"... "X", "h").  Analyzátor začíná s množinou položek S(0) obsahující jedinou položku ("S’" → • "S", 0), kde "S" je vlastní počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol. Operace "predikci", "načtení" a "kompletaci" lze pak popsat takto:

Pseudokód.

Pseudokód je převzatý z publikace, kterou napsal Daniel Jurafsky a James H. Martin. Earleyovy položky se nazývají codice_1, jejich množina je codice_2; predikát codice_3 je pravdivý, pokud tečka v položce je na konci pravé strany, funkce codice_4 vrací první symbol za tečkou, počáteční symbol je codice_5. DECLARE ARRAY S;  function INIT(words)  function EARLEY_PARSE(words, grammar)  procedure PREDICTOR((A → α•Bβ, j), k, grammar)  procedure SCANNER((A → α•aβ, j), k, words)  procedure COMPLETER((B → γ•, x), k)

Příklad.

Analýza anglických vět.

Pro „mikrogramatiku” angličtiny  a vstupní řetězec The black cat ate a white mouse vytváří algoritmus následující množiny Earleyových položek:  Poslední Earleyova položka ["S’" → "S" •] odpovídá úplnému odvození celého vstupního řetězce. Earleyova položka ["S’" → "S" •] ukazuje, že první čtyři symboly tohoto řetězce také tvoří správnou větu dané gramatiky.

Příklady.

Analýza aritmetických výrazů.

Uvažujme následující jednoduchou gramatiku pro aritmetické výrazy:  <P> ::= <S> # počáteční pravidlo <S> ::= <S> "+" <M> | <M> <M> ::= <M> "*" <T> | <T> <T> ::= "1" | "2" | "3" | "4"  Při analýze vstupního řetězce:  dostáváme následující posloupnost množin položek (i je číslo položky a p je počáteční pozice):

S(0): • 2 + 3 * 4.

(1) P → • S (0) # počáteční pravidlo

S(1): 2 • + 3 * 4.

(1) T → číslo • (0) # načtení z S(0)(6)

S(2): 2 + • 3 * 4.

(1) S → S + • M (0) # načtení z S(1)(5)

S(3): 2 + 3 • * 4.

(1) T → číslo • (2) # načtení z S(2)(4)

S(4): 2 + 3 * • 4.

(1) M → M * • T (2) # načtení z S(3)(3)

S(5): 2 + 3 * 4 •.

(1) T → číslo • (4) # načtení z S(4)(2)  Výskyt položky (P → S •, 0) v množině znamená, že načtený řetězec patří do jazyka. Tato položka se také objevuje v S(3) a S(1), což jsou úplné věty.

Výpočetní složitost.

Pokud implementace Earleyova algoritmu používá seznam množin a ignoruje index nezpracovaného vstupního symbolu v položkách, může prohlížet množiny z tohoto seznamu postupně, díky čemuž inkrementálně analyzuje vstupní symboly "t" pro rostoucí index "i".  Earleyovy položky v množině se obvykle prohlíží v tom pořadí, v jakém byly přidávány, každá pouze jednou. Pokud má algoritmus správně fungovat pro gramatiky obsahující pravidla s prázdnou pravou stranou, musí být upraven, jak je uvedeno dále. Pro procházení množiny položek stačí fronta, pro efektivní kontrolu, že fronta danou položku dosud neobsahuje, je vhodné položky z každé fronty umístit do asociativního pole. Efektivní kompletace položek, které nemají tečku na konci pravidla, vyžaduje ještě jedno asociativní pole, které obsahuje seznamy takových položek; klíčem je dvojice ("X", "i"), složená ze symbolu ležícího v těchto položkách bezprostředně za tečkou a z indexu nezpracovaného terminálního symbolu. Pro efektivní predikci nové položky je třeba s každým neterminálním symbolem také svázat seznam všech pravidel, jejichž levou stranu tvoří tento symbol.  Pokud se jako výše zmíněné asociativní pole použije hašovací tabulka, pak krok zahrnující konstrukci nové Earleyovy položky a pokus o její přidání do množiny položek lze vykonat s asymptotickou složitostí "O"(1).  Earley ve svém článku ukázal, že v obecném případě:  Ve stejném článku je také dokázáno, že pro jednoznačné gramatiky akce kompletace provádí v "i"-té množině položek "O"("i") kroků, což dává kvadratickou složitost algoritmu, a že třída gramatik, pro které Earleyův algoritmus funguje v lineárním čase, pokrývá všechny gramatiky, u nichž lze počet položek v každé množině shora omezit konstantou. Do této třídy naleží právě všechny gramatiky LR("k"), kromě některých gramatik s pravou rekurzí, což jsou gramatiky většiny programovacích jazyků.  Earleyův algoritmus funguje obzvlášť efektivně pro gramatiky s levou rekurzí. Uvažujme například analýzu řetězce aaa v gramatice  Earleyův algoritmus tvoří následující položky:  Počet položek pro každou hodnotu indexu u tečky je 3, takže algoritmus funguje v lineárním čase.  Pro porovnaní použití gramatiky s pravou rekurzí  pro analýzu téhož řetězce aaa vede k vytvoření následujících Earleyových položek:  Počet položek s danou hodnotou indexu u tečky roste lineárně se zvětšováním tohoto indexu; algoritmus má pro tyto gramatiky kvadratickou časovou složitost.

Prázdná pravidla.

Pokud Earleyův algoritmus prochází položky z "i"-té množiny pouze jednou a v pořadí, v jakém byly přidávány, pak může fungovat nesprávně pro gramatiky, které obsahují pravidla s prázdnou pravou stranou (nazývané také "ε"-pravidla, protože "ε" tradičně označuje prázdný řetězec symbolů gramatiky). Při kompletaci položky ["E" → •], která odpovídá prázdnému pravidlu "E" → "ε", je třeba prohlédnout i právě vytvářenou "i"-tou množinu. Pokud položka ["X" → "α" • "Eη"] bude do ní přidána až po kompletaci položek ["E" → •], pak kompletace nikdy nepřidá položku ["X" → "αE" • "η"]. Nebudou také přidány žádné položky přímo i nepřímo z ní vyplývající. To může vést k odmítnutí správného vstupního řetězce, jak ukazuje následující příklad použití gramatiky pro analýzu prázdného řetězce "ε". V množině Earleyových položek jsou červeně označeny položky, které algoritmus měl přidat do množiny, ale nepřidal.  Bylo publikováno několik řešení tohoto problému:

Rozšíření algoritmu pro syntaktickou analýzu.

Výše popsaný algoritmus pouze rozpoznává, zda daný řetězec terminálních symbolů tvoří správnou větu dané bezkontextové gramatiky (takový algoritmus se anglicky nazývá "recognizer"), ale nevytváří syntaktický strom. Bylo navrženo několik způsobů rozšíření algoritmu na analyzátor. Komplikaci představuje počet derivačních stromů, který může být až exponenciální funkcí délky vstupní věty, a pro gramatiky s cykly může být i nekonečný. Existují však způsoby kódování všech derivačních stromů pomocí datových struktur o velikosti, která je polynomiální funkcí délky vstupní věty.  V Earleyových článcích je stručně popsáno, jak rozšířit algoritmus rozpoznávání na analyzátor přidáním ukazatele ke každému neterminálnímu symbolu na pravé straně pravidel v položkách Earleyovy množiny, který bude ukazovat na položku, jež způsobila kompletaci tohoto symbolu: při každé kompletaci, při které vznikne položka tvaru ["B" → "βA" • "γ"] se tvoří ukazatel na položku ["A" → "α" •]. M. Tomita však upozornil, že se při tom neuvažují vztahy mezi symboly, takže pro gramatiku  parser navržený Earleyem při analýze vstupního řetězce aaa vrátí nejen správné derivační stromy řetězce aaa, ale také derivační stromy, které odpovídají řetězcům aa a aaaa.  Tomu je možné zabránit různými způsoby; je relativně jednoduché vzít úplné položky z tabulky, prohledat je shora dolů a pro vytvoření derivačního lesa použít pouze ty, které patří k sobě. Jiná možnost je doplnit položky ["B" → "βA" • "γ"] vzniklé kompletací ne jedním, ale dvojicí ukazatelů: do položky ["B" → "β" • "Aγ"] i do položky ["A" → "α" •]. Naivní aplikace této myšlenky doplněním uvedených dvojic ukazatelů do sady návěstí rozlišujících položky však může vést ke zvýšení časové složitosti nad "n", což ukázal M. Johnson následujícím příkladem: pro gramatiku  analyzuje Earleyův algoritmus s takto definovanými položkami vstupní řetězec a... a ("n" + 1 opakování symbolu a, přičemž "n" > "m") v čase Ω("n").  V. A. Lapšin navrhl ukládat množiny takovýchto dvojic ukazatelů v asociativním poli, v němž budou klíčem Earleyovy položky, spolu s algoritmem vytváření derivačních stromů z tabulky položek za použití těchto ukazatelů. Časová složitost tohoto analyzátoru bez budovaní derivačního stromu nepřekračuje řád "n".  E. Scottová  publikovala jiný algoritmus, který v čase "O"("n") doplňuje Earleyovy položky ukazatelem na uzel společně baleného lesa analýzy () používaného v GLR analyzátorech, v nichž každý uzel má nejvýše dva syny. Každá Earleyova položka je rozšířena o ukazatel na uzel sdíleného pakovaného derivačního lesa označený trojicí (s, i, j), kde s je symbol nebo LR(0) položka (tj. přepisovací pravidlo s tečkou) a i a j udávají, jaká část vstupního řetězce je generována tímto uzlem. Obsahem uzlu je buď dvojice ukazatelů na potomka udávajících jedinou derivaci, nebo seznam „pakovaných“ uzlů, z nichž každý obsahuje dvojici ukazatelů a reprezentuje jednu derivaci. SPPF uzly jsou unikátní (existuje vždy pouze jeden s daným označením), ale pro nejednoznačné analýzy mohou obsahovat více než jednu derivaci. Takže i kdyby určitá operace nepřidala Earleyovu položku (protože už existuje), stále může přidat derivaci k derivačnímu lesu položky. Platí:  D. Grune a C. J. H. Jacobs navrhli metodu konstrukce derivačního stromu z množiny položek za pomocí Ungerova syntaktického analyzátoru.

Náhled terminálních symbolů.

Operace predikce v Earleyově algoritmu může využívat náhled (). Pak funguje takto: „pokud existuje položka ["A" → "α" • "Bη"], pak pro každé pravidlo "B" → "β" přidej položku ["B" → • "β"], "pokud množina FIRST řetězců symbolu β obsahuje terminální symbol t"”. Jako obvykle při používání náhledu, je vhodné umístit na konec analyzovaného řetězce symbolů zarážku "t" = $, která nepatří do množiny terminálních symbolů.  V původním Earleyově článku bylo navrženo používání náhledu také v operacích kompletace. Na rozdíl od predikce se při kompletaci nedá předem stanovit množina přípustných nástupců, pokud se nebere v úvahu jeho méně efektivní a omezená verze založená na množinách FOLLOW. Efektivní náhled při kompletaci spočívá v následujících modifikacích algoritmu:  Je možné také používat náhled více než jednoho terminálního symbolu.  Varianty Earleyova algoritmu s náhledem používajícím různý počet symbolů při predikci a kompletaci studovali M. Bouckaert, A. Pirotte a M. Snelling, kteří simulacemi zjistili, že nejlepší výsledky přináší náhled jednoho symbolu při predikci, který zmenšuje počty položek o 20–50% oproti verzi bez náhledu. Používání jakéhokoli náhledu při kompletaci však má větší režii než zisk z něho plynoucí. Mnoho implementací Earleyova algoritmu vůbec náhled nepoužívá, takže používají přímo danou gramatiku bez předzpracovávání spočívajícím v nalezení množin FIRST.

Modifikace algoritmu.

F. C. N. Pereira a D. H. D. Warren ukázali, jak zobecnit tabulkové metody syntaktické analýzy pro libovolné gramatické formalismy založené na unifikaci, včetně kontextových. Zahájil vlnu článků popisujících verze Earleyova algoritmu pro formalismus unifikací PATR-II, pro gramatiky se vkládáním stromů (), S-atributové gramatiky (), hypergrafové gramatiky (), sekvenčně indexované gramatiky () atd. Technika magických množin () v deduktivních databázích je také založena na myšlenkách Pereiry a Warrena.  S. L. Graham a M. A. Harrison poukázali na společné rysy Earleyova algoritmu a algoritmu CYK a společně s V. R. Ruzzem vytvořili algoritmus syntaktické analýzy, který je hybridem těchto dvou algoritmů.  J. Aycock a N. Horspool ukázali, jak zkonstruovat deterministický konečný automat podobný analyzátoru LR(0), který analyzuje vstupní data několikanásobně rychleji než tradiční implementace Earleyova algoritmu.  A. Päseler vytvořila variantu Earleyova algoritmu, která místo seznamů terminálních symbolů analyzuje mřížky slov (). Mřížky slov jsou užitečné při rozpoznávání řeči a analýze textů psaných bez mezer mezi výrazy, např. v jazycích Dálného východu.  A. Stolcke publikoval algoritmus, který vrací nejpravděpodobnější syntaktickou analýzu vstupního řetězce pro danou pravděpodobnostní bezkontextovou gramatiku.  G. Lyon a B. Langa vytvořil varianty Earleyova algoritmu, které fungují pro vstupní věty s chybějícími, nadbytečnými nebo neznámými fragmenty.

Zdrojový kód.

V polských wikizdrojích je zdrojový kód Earleyova analyzátoru v jazyce Python, který pracuje bez náhledu, zpracovává prázdná pravidla podle Earleyova návrhu, a vytváří syntaktické stromy podle Lapšinova návrhu. Výstupem programu jsou všechny syntaktické stromy pro zadaný vstupní řetězec zapsané v závorkové notaci.  Tento program nalezne čtyři derivační stromy nejednoznačné věty time flies like an arrow. Výsledek vykreslený pomocí programu phpSyntaxTree vypadá takto:

Earleyův algoritmus je algoritmus syntaktické analýzy, který vytvořil a v roce 1968 popsal Jay Earley ve své disertační práci vedené Robertem W. Floydem z Univerzity Carnegie-Mellon. Algoritmus byl v roce 1970 publikován ve zkrácené a čitelnější podobě v časopise Communications of the ACM v článku, zařazeném v roce 1983 mezi 21 nejvýznamnějších článků za čtvrtstoletí existence tohoto časopisu.

In computer science, the Earley parser is an algorithm for parsing strings that belong to a given context-free language, though (depending on the variant) it may suffer problems with certain nullable grammars. The algorithm, named after its inventor, Jay Earley, is a chart parser that uses dynamic programming; it is mainly used for parsing in computational linguistics. It was first introduced in his dissertation in 1968 (and later appeared in an abbreviated, more legible, form in a journal).


Rozpoznávání nového vtělení.

Vyhledání a rozpoznání následujícího vtělení karmapy bývá úkolem nejbližších souputníků či žáků předešlého karmapy. Děje se tak obvykle na základě indícií, které za tím účelem karmapové zanechávají. Často se může jednat o dopis, v němž odcházející karmapa označí místo a čas narození svého „následovníka“, jeho rodiče nebo zvláštní okolnosti a znamení, jež budou jeho narození provázet. Rozpoznání může napomoci také zvláštní chování dítěte, jež je vtělením nového karmapy – může například rozeznávat osoby či předměty spojené s předchozím karmapou, které ve svém novém vtělení neměl žádnou možnost vidět nebo se s nimi setkat.

16. karmapa.

Šestnáctý karmapa Rangdžung Rigpä Dordže musel v roce 1959 odejít z Tibetu do indického exilu, aby tak ochránil další existenci linie Karma Kagjü. S pomocí západních žáků, mezi nimiž byli i Ole a Hannah Nydahlovi z Dánska, přinesl vědomosti o podstatě mysli do západního světa.

Spor o 17. karmapu.

Při vyhledávání 17. inkarnace karmapy došlo v linii Kagjü k rozkolu, jejímž důsledkem bylo rozpoznání a intronizace dvou Karmapů: Thinlä Thaje Dordžeho a Ogyen Trinley Dordžeho. Oba karmapové mají své následovníky po celém světě. Následující odkazy se věnují tomuto problému z pohledu jedné strany:

Thaje Dordže.

Thinlä Thaje Dordže se narodil v roce 1983 v tibetské Lhase v rodině buddhistického mistra školy Ňingmapa Miphama Rinpočheho. Byl nalezen a rozpoznán Künzigem Šamarem rinpočhem. V jedenácti letech byl v důsledku politické situace v Tibetu nucen odejít do politického exilu do Indie, kde žije v Západním Bengálsku v Kalimpongu.  Západní veřejnosti se J.S. 17. Karmapa Thinlä Thaje Dordže poprvé představil roku 2000, kdy absolvoval mimořádně úspěšné turné po Evropě. Tehdy předal buddhistická učení téměř 30 000 lidem. Od roku 2003 pravidelně navštěvuje západní země včetně České republiky.

Ogyen Trinley Dordže.

Ogyen Trinley Dordže se narodil těsně před východem slunce 8. dne 5. tibetského měsíce roku dřevěného vola 1985. V místě Lhatok, provincie Bakor, východní Tibet. Byl rozpoznán Tai Situ rinpočhem. Ve věku čtyř let se začal učit v klášteře u Amdo Palden rinpočheho. Byl intronizován v klášteře Tsurphu roku 1992. Za 17. karmapu ho také uznala čínská vláda. 17. karmapa ovšem na přelomu let 1999 - 2000 dramaticky uprchl přes Himálaj do exilu v indické Dharamsale, kde přebývá dalajláma. V dnešní době se dalajláma rozhoduje o předání své politické moci a jedním z velkých kandidátů je právě 17. karmapa. V této době Ogyen Trinley Dordže přebývá v Indii, tradičním klášteře karmapů Rumtek.

Jeho Svatost Karmapa je považován za nejdéle vědomě se zrozujícího lamu (tib. "tulku") Tibetu a je označován jako „živý buddha“. Je duchovní hlavou linie Karma Kagjü, jedné ze škol tibetského buddhismu.

The Karmapa (honorific title "His Holiness the Gyalwa" (རྒྱལ་བ་, Victorious One) "Karmapa", more formally as "Gyalwang" (རྒྱལ་དབང་ཀརྨ་པ་, King of Victorious Ones) "Karmapa", and informally as the "Karmapa Lama") is the head of the Karma Kagyu, the largest sub-school of the Kagyu (བཀའ་བརྒྱུད, ), itself one of the four major schools of Tibetan Buddhism. Karmapa was Tibet's first consciously incarnating lama.


Popis.

Klokan obrovský je druhý největší a nejtěžší žijící vačnatec žijící v Austrálii. Největší známý exemplář měl hmotnost 91 kilogramů a měřil 2,92 metrů. Na první pohled je znát výrazný pohlavní dimorfismus, samice jsou výrazně menší a lehčí. Tyto klokany je snadné rozpoznat; charakteristická měkká, šedá srst a zvláštní uši, které se od kořene ke špičkám zvětšují dělají klokana obrovského snadno rozeznatelného. Klokan rudý má zcela jinou tvář a většina jiných klokanů ani zdaleka nedosahuje velikosti a hmotnosti klokana obrovského. Vůbec nejvyšší zaznamenaná rychlost klokana obrovského byl 64 km za hodinu.

Výskyt a potrava.

Je nejrozšířenějším klokanem sušších oblastí. Vyskytuje se zejména v řídkých lesích východní Austrálie, dokonce je zde nejpočetnější z klokanů. Klokan obrovský žije v tlupách, které tvoří velký dospělý samec, dvě až tři samice s mláďaty a dva až tři mladí samci.  Za úbytkem klokanů obrovských nestojí organizovaný lov, ale hlavně dopravní nehody. Přestože klokani obrovští jsou početní, přes 1 000 jich ročně zahyne při dopravních nehodách. Co se potravy týká, pak jsou klokani obrovští stejně jako ostatní klokani býložravci. Přes den tlupa odpočívá, po soumraku klokani okusují šťavnaté výhonky keřů, trávu, byliny a spadané plody.

Rozmnožování.

Samice klokana obrovského dosahují pohlavní dospělosti mezi 17 – 28 měsíci, u samců je to okolo 25 měsíců. V době páření bojují samci o samice tak, že se snaží dostat svého soupeře na lopatky. Často se při tom opírají i o své ocasy. Březost u klokana obrovského trvá 36 dnů a většina mláďat se rodí na začátku léta. Většinou se narodí jedno mládě, které je velmi malé, holé a slepé. Pomocí drápků na předních nohách se mládě doplazí srstí matky až do vaku, kde se přisaje k prsní bradavce. Bradavka se prodlouží, její konec zduří a mláděti srostou ústní koutky, takže visí pevně na bradavce. Mládě ještě nemůže samo sát a samice mu sama několikrát za den vstříkne mléko do tlamičky. Samec se nijak o své potomky nestará. Mláďata klokana obrovského poprvé opouštějí vak asi po 11 měsících, mateřské mléko však sají až do věku 18 měsíců. Pokud dojde k oplození dalšího vajíčka ještě během doby, kdy je mládě ve vaku, nové embryo zůstává v děloze v klidu do chvíle, než předešlé mládě opustí vak. Mláďata poté začnou žít sama.

Chov v zoo.

V březnu 2020 byl tento druh chován přibližně v 25 evropských zoo. V rámci Česka se v tu chvíli jednalo o tři zařízení:

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha byl klokan obrovský chován již historicky, současný chov byl započat dovozem dvou samců ze Zoo Copenhagen v dánském hlavním městě v únoru 2020.  Tento druh je chován v expozičním celku tasmánské a australské fauny Darwinův kráter. Zvířata byla poprvé vypuštěna do expozičního výběhu 28. 3. 2020. Výběh obývají společně s klokany rudokrkými.

Klokan obrovský ("Macropus giganteus") je velký, poměrně početný a převážně šedý klokan, s délkou těla až 120 centimetrů a hmotností až 65 kilogramů. Přesto to není největší z rodu klokanů, největší je klokan rudý.

The eastern grey kangaroo ("Macropus giganteus") is a marsupial found in eastern third of Australia, with a population of several million. It is also known as the great grey kangaroo and the forester kangaroo. Although a big eastern grey male typically masses around 66 kg (weight 145 lb.) and stands almost 2 m (6.6 ft.) tall, the scientific name, "Macropus giganteus" (gigantic large-foot), is misleading: the red kangaroo of the semi-arid inland is larger, weighing up to 90 kg.


Taxonomie.

Klokana velkého poprvé popsal Desmarest v roce 1817. Již tehdy dostal tento druh latinský název "Macropus fuliginosus", který má dodnes. Z neznámých důvodů ale bylo psáno, že se endemicky vyskytuje v Tasmánii, což nebyla pravda. Má několik poddruhů: Některé zdroje uvádějí ještě jeden poddruh: "Macropus fuliginosus ocydromus" ( - klokan velký stepní.

Výskyt.

Vyskytuje se v Jižní Austrálii od západního Nového Jižního Walesu a Victorie až po jihozápadní Austrálii. Ve východní části oblasti se často vyskytují smíšené populace s klokanem obrovským.

Základní data.

Tento klokan je třetí největší z klokanů (délka těla 0,9–1,4 m, délka ocasu 75–100 cm, hmotnost 15–54 kg). Pokud se tento klokan pohybuje pomalu, poskakuje na všech čtyřech nohou jako králík, ocas používá jako oporu. Spěchá-li, skáče snožmo do výšky 3 m a do dálky 10 m. Samci jsou průměrně dvakrát větší než samice, ale krom velikosti a váhy se nijak neliší.

Rozmnožování.

Klokaní samci se v době námluv spolu utkávají o nadvládu nad samicemi, soupeří i o potravu či o místa k odpočinku, pokud je jich nedostatek. Protivníci se postaví proti sobě, vystrčí přední nohy a snaží se zasáhnout jeden druhého. Mohou se i naklonit vzad a opírají se přitom o ocas, aby mohli uštědřovat rány zadníma nohama. K vážným zraněním dochází při soubojích jen zřídka.  Březost u klokana velkého trvá v průměru okolo 36 dnů. Novorozené klokáně je však po narození velmi nevyvinuté – je holé, slepé a schází mu zadní končetiny. Přichytí se drápky k matčině srsti a šplhá jen za pomoci svého čichu a hmatu k jejímu vaku, kde se přisaje na mléčnou bradavku. Ve vaku mláděti ztvrdnou koutky, tudíž dokonale drží. To bylo patrně příčinou, proč si dříve australští usedlíci mysleli, že vyrůstají přímo z bradavky. Ve vaku saje mléko do chvíle, než se dovyvine. Mláděti se vytvoří zadní končetiny, začne vidět, uši se mu vzpřímí a naroste mu srst.  Kolem 7. měsíce mládě vystrčí hlavu z vaku, ochutná trávu, ale když je v nebezpečí, hned zaleze zpět do vaku. Do něj leze hlavou napřed, takže ve vaku musí udělat kotoul. Vak je však brzy obsazen dalšími přírůstky, tudíž klokáně strká hlavu do vaku jen tehdy, když se chce napít. V 1. roce se již pase s ostatními, neleze již zpět do vaku, ale zůstává v blízkosti matky do 2. roku.

Klokan velký ("Macropus fuliginosus"), známý také jako klokan západní, je druh klokana z čeledi klokanovitých. Je odlišný od většiny druhů podle ochlupeného nosu a od klokana obrovského se liší především svým hnědým zbarvením srsti. Aktivní je zejména v noci, kdy se pase především na trávě, někdy ale žere i listí keřů nebo okusuje i nízké stromy. Má hustou drsnou srst, přecházející od bledě šedohnědé do čokoládově hnědé. Na hrudi a na břiše je barva světlejší.

The western grey kangaroo ("Macropus fuliginosus"), also referred to as a western grey giant kangaroo, black-faced kangaroo, mallee kangaroo, and sooty kangaroo, is a large and very common kangaroo found across almost the entire southern part of Australia, from just south of Shark Bay through coastal Western Australia and South Australia, into western Victoria, and in the entire Murray–Darling basin in New South Wales and Queensland.


Rozšíření.

V prvé polovině 19. století se tato plodina dostala do Evropy, kde se až do 2. světové války pěstovala v Itálii a Německu. Do dalších zemí, např. Nového Zélandu, Austrálie, Spojených států amerických a Japonska byla zavedena v polovině osmdesátých let minulého století. Do České republiky byl jakon poprvé dovezen z Nového Zélandu roku 1993 ve spolupráci České zemědělské university v Praze a Výzkumného ústavu bramborářského v Havlíčkově Brodě.

Ekologie.

Ve své domovině roste v teplých údolích i na osluněných svazích v nadmořské výšce do 3000 m. Pro úspěšný růst potřebuje dostatek vláhy, nevhodné jsou půdy těžké a zamokřené. Není ovlivňován prodlužováním či zkracováním délky dne, je velmi citlivý na mráz.  Množivé stonkové hlízy se vysazují do řádků (podobně jako brambory) na konci dubna při teplotě půdy okolo 5 °C. V nížinách má vegetační dobu dlouhou šest až sedm měsíců, ve výškách okolo 3000 m osm až devět měsíců, její ukončení signalizuje zasycháním odkvetlých vrcholů. Při pokusech v ČR byla zjištěna průměrná vegetační doba 157 dnů, výnos hlíz vhodných ke konzumaci asi 40 t/ha, vhodných na množení 10 t/ha a zelené hmoty 20 t/ha. Hlízy skladujeme v chladu, během skladování sládnou, rychleji se jejich cukernatost zvyšuje vystavením slunečním paprskům. Hlízy lze v temperovaných skladech uchovávat do května následujícího roku.

Popis.

V domovině vytrvalá a v evropských podmínkách jednoletá, sytě zelená až nafialovělá bylina s nadzemní části tvořenou třemi až pěti chlupatými lodyhami dosahující výšky okolo 2 m. Lodyha je pevná, dutá, čtyřhranná, větvená, hustě olistěná a porostlá velkými, vstřícně vyrůstajícími šípovitými listy. Na vrcholech hlavních lodyh na sklonku vegetace vyrůstají v latách drobné, asi 3 cm velké úbory se žlutými až oranžovými květy, ve středu úboru jsou oboupohlavné trubkovité a po obvodě samičí jazykovité. Po opylení vznikají drobné, černé, většinou sterilní, asi 2 mm velké nažky, které se běžně v evropských podmínkách vůbec nevyvíjejí. Ploidie druhu je 2n = 60.  Rostliny tvoří dva druhy hlíz, krátké stonkové hlízky sloužící k vegetativními rozmnožování a ztloustlé, kořenové hlízy pro které se jakon pěstuje. Stonkové hlízky vyrůstají na bazální části stonku, jsou na povrchu světle červené až tmavě fialové a nejsou vhodné ke konzumaci, slouží pouze k rozmnožování; pohlavní rozmnožování jakon téměř ztratil. Každým rokem narůstají na objemu a mohou být před sázením rozděleny na několik části.  Kořenové hlízy jsou řepovitého či kulovitého tvaru, někdy jsou nepravidelně zkroucené, rostou ve svazku po pěti až dvaceti kusech a jedna váží od 0,2 do 0,5 kg. Čerstvé hlízy jsou načervenalé až šedohnědé a na vzduchu jejich tenká pokožka rychle tmavne. Pod touto slupkou je nejedlá kůra s pryskyřičnou příchutí a pod ní křehká, chutná a šťavnatá dužina bílé až krémově žluté barvy.

Význam.

Hlízy jakonu vykazují z hlediska složení blízkou shodu s hlízami brambor. V čerstvém stavu obsahuje asi 70 % vody a má tudíž nízkou energetickou hodno. Sušina je ze 70 % tvořena sacharidy a z nich 60 % tvoří fruktany inulinového typu a zvláště oligomery známe svou schopnosti udržovat tlusté střevo v dobrem zdravotním stavu. Z listů byly izolované látky s podobnou aktivitou jako inzulin, které snižují zvýšenou hladinu krevního cukru a při její normální výši nepůsobí.  Hlízy se obvykle jedí jak syrové, tak je lze i tepelně zpracovat vařením nebo pečením. Na trzích se prodávají jako ovoce mezi jablky a hruškami, nikoliv mezi bramborami. Jelikož hlízy obsahují poměrně vysoké množství inulinu, jsou vhodnou potravinou pro diabetiky. Listy čerstvé nebo sušené se používají na přípravu čaje při léčbě diabetu a cholesterolu.

Jakon ("Smallanthus sonchifolius") syn. "Polymnia sonchifolia", je statná, vytrvalá rostlina pocházející z teplejších oblastí jihoamerických And. Byl znám již v dobách Incké říše a jako potravina je pro hlízy stále pěstován hlavně v Bolívii, Ekvádoru, Kolumbii a Peru.

The yacón ("Smallanthus sonchifolius") is a species of perennial daisy traditionally grown in the northern and central Andes from Colombia to northern Argentina for its crisp, sweet-tasting, tuberous roots. Their texture and flavour are very similar to jicama, mainly differing in that yacón has some slightly sweet, resinous, and floral (similar to violet) undertones to its flavour, probably due to the presence of inulin, which produces the sweet taste of the roots of elecampane, as well. Another name for yacón is Peruvian ground apple, possibly from the French name of potato, "pomme de terre" (ground apple). The tuber is composed mostly of water and fructooligosaccharide.


Dějiny.

Albrecht, bývalý velmistr Řádu německých rytířů a první vévoda Pruska od roku 1525, koupil pozemek za královeckou katedrálou na ostrově Kneiphof na řece Pregel od zdejší kapituly, a nechal tam roku 1542 postavit akademické gymnázium. Dne 20. července 1544 vydal zakladatelskou listinu univerzity "Collegium Albertinum", která byla slavnostně otevřena 17. srpna 1544.  Nově založené protestantské vévodství bylo lénem Koruny Polského království a univerzita sloužila jako luteránský protějšek katolické Krakovské akademie. Jejím prvním rektorem byl básník Georg Sabinus, zeť Philippa Melanchthona. Mezi prvními profesory univerzity byli litevští učenci Stanislovas Rapalionis a Abraomas Kulvietis. Všichni profesoři museli složit přísahu na augsburské vyznání. Protože pruské země ležely za hranicemi Svaté římské říše, císař Karel V. i papež Pavel III. odmítli udělit se založením univerzity souhlas, nicméně 28. března 1560 škola obdržela královské privilegium polského krále Zikmunda II..  Roku 1618 se Pruské vévodství spojilo personální unií s Markrabstvím braniborským a v roce 1657 „Velký kurfiřt“ Fridrich Vilém I. Braniborský získal plnou svrchovanost Pruska tím, že se vyvázal z Polské koruny smlouvou z Wehlau. Albertina byla druhou nejstarší univerzitou (po univerzitě ve Frankfurtu nad Odrou) a intelektuálním centrem protestantského Braniborska-Pruska. Měla čtyři fakulty: teologie, medicíny, filozofie a práva, později v rámci filozofické fakulty přibyla matematika a přírodní vědy. Mezi rektory bylo mnoho členů královského rodu Hohenzollernů (posledním z nich byl korunní princ Vilém v letech 1908-1918), kteří však na univerzitě nepobývali, ale obvykle je při řízení školy zastupoval prorektor.  Pruské země nepoškodila třicetiletá válka, což u studentů zvýšilo zájem o univerzitu v Královci. V 17. století, byla známá jako působiště básníka Simona Dacha, rektora v roce 1656/57, a dalších literátů. Car Petr I. Veliký navštívil Albertinu v roce 1697, což vedlo ke intenzivnějším kontaktům mezi Pruskem a Ruskou říší. K významným ruským studentům v Královci patřili Kirill Razumovský, později předseda Ruské akademie věd, a generál Michail Andrejevič Miloradovič. Univerzita a město měly hluboký dopad na rozvoj litevské kultury. První kniha v litevském jazyce byla vytištěna zde v roce 1547 a v Albertině studovalo několik důležitých litevských spisovatelů. Univerzita byla také obvyklou vzdělávací institucí baltské německé šlechty.  18. století vešlo do dějin kultury jako „královecké století“ osvícenství; rozkvět zde inicioval student Albertiny Johann Christoph Gottsched, na kterého navázali filozof Johann Georg Hamann a spisovatel Theodor Gottlieb von Hippel starší. Vystudovali zde Johann Gottfried Herder, Zacharias Werner, Johann Friedrich Reichardt, E. T. A. Hoffmann a především filozof Immanuel Kant, rektor v letech 1786 a 1788. Tito učenci položili základy pro pozdější výmarskou klasiku a německý romantismus.  Nádherná botanická zahrada Albertiny byla slavnostně otevřena v roce 1811 během napoleonských válek. O dva roky později založil Friedrich Wilhelm Bessel hvězdárnu vedle zahrady. Mezi profesory patřili dále filosof Johann Gottlieb Fichte (působil zde v letech 1806–1807), biolog Karl Ernst von Baer (1817–1834), matematik Carl Gustav Jacobi (1829–1842), mineralog Franz Ernst Neumann (1828–1876) a fyzik Hermann von Helmholtz (1849–1855).  V 19. a 20. století byla univerzita nejznámější svou školu matematiky, kterou založil Carl Gustav Jacob Jacobi a pokračovali v ní jeho žáci Ludwig Otto Hesse, Friedrich Richelot, Johann G. Rosenhain a Philipp Ludwig von Seidel. Později byla spojena se jmény jako Hermann Minkowski (učitel Alberta Einsteina), Adolf Hurwitz, Ferdinand von Lindemann a David Hilbert, který byl jedním z největších moderních matematiků. Matematici Alfred Clebsch a Carl Gottfried Neumann (oba narození v Královci a žáci Ludwiga Otta Hesseho) v roce 1868 založili "Mathematische Annalen", jež se brzy staly nejvlivnějším matematickým časopisem té doby.  Během oslav 300 let trvání univerzity dne 31. srpna 1844 položil král Fridrich Vilém IV. základní kámen nové hlavní budovy Albertiny, jež byla slavnostně otevřena v roce 1862 korunním princem Fridrichem a prorektorem Johannem Karlem Friedrichem Rosenkranzem. Budova na centrálním náměstí Paradeplatz byla postavena v novorenesančním stylu podle plánů Friedricha Augusta Stülera. Fasádu zdobil jezdecký reliéf pruského vévody Albrechta, zakladatele školy. Pod ním byly výklenky obsahující sochy protestantských reformátorů Martina Luthera a Philippa Melanchthona. Uvnitř bylo nádherné schodiště nesené mramorovými sloupy. Senátní sál zdobil portrét císaře Fridricha III. od Laucherta a busta Immanuela Kanta od Hagemanna, studenta J. G. Schadowa. Přilehlá aula byla zdobena freskami malovanými v roce 1870.  Univerzitní knihovna byla v roce 1901 umístěna do čtvrti Mitteltragheim a obsahovala přes 230 000 svazků. Na Dritte Fliess Strasse bylo umístěno sportoviště Palestra, založené v roce 1898 za účelem povzbuzení vyšších forem sportu mezi studenty a občany. V roce 1900 měla univerzita 900 studentů.  Během posledních let existence po teritoriálním oddělení Východního Pruska od Německa Versailleskou smlouvou univerzita i Německá studentská unie zdůrazňovaly přináležitost k Německu a podporovaly německý nacionalismus. Čtyřsté výročí založení oslavila škola 10. července 1944 za přítomnosti říšského ministra Waltera Funka. O několik týdnů později, během nocí 26./27. a 29./30. srpna, byl Královec těžce bombardován britským královským letectvem. Od ledna do dubna 1945 bylo město dále devastováno východopruskou ofenzívou Rudé armády a závěrečnou bitvou o Královec. Když generál Otto Lasch podepsal 9. dubna kapitulaci, historické centrum města bylo útoky zničeno a 80 % univerzitních budov leželo v troskách. Profesoři a další učitelé uprchli do západních oblastí Německa, mnoho z nich bylo pak přijato na Univerzitu v Göttingenu.  Zbývající prostory včetně hlavní budovy Albertiny od roku 1948 využíval Kaliningradský státní pedagogický institut, který v roce 1967 získal status univerzity, která pak byla postupně odpovídajícím způsobem rozšířena.

Královecká univerzita (německy "Albertus-Universität Königsberg", Albrechtova univerzita Královec, předtím v letech 1701 až 1918 "Königliche Albertus-Universität zu Königsberg i. Pr.", Královská Albrechtova univerzita v Královci v Prusku) byla univerzita v Královci (dnešním Kaliningradu) ve východním Prusku. Pod jménem Collegium Albertinum ji založil v roce 1544 jako druhou protestantskou vysokou školou světa (po Marburské univerzitě) pruský vévoda Albrecht, podle jehož latinizovaného jména se také označovala Albertina. Mezi studenty a učiteli univerzity byla řada vynikajících osobností, například básník Simon Dach, filosofové Immanuel Kant a Johann Gottfried Herder, spisovatel E. T. A. Hoffmann nebo matematik David Hilbert.

The University of Königsberg () was the university of Königsberg in East Prussia. It was founded in 1544 as the world's second Protestant academy (after the University of Marburg) by Duke Albert of Prussia, and was commonly known as the Albertina.


Životopis.

Samuel Dirksz van Hoogstraten se učil nejprve u svého otce Dirka van Hoogstratena. V Dordrechtu zůstal až do roku 1640. Po smrti svého otce se přestěhoval do Amsterdamu, kde vstoupil do dílny k malíři Rembrandtovi. Krátce nato začal pracovat samostatně jako mistr a malíř portrétista. Během života navštívil Vídeň (1651), Řím a Londýn. V Římě vstoupil do sdružení umělců Bentvueghels, kde dostal přezdívku "Batavier". Po návratu do Dordrechtu pak od roku 1656 řídil provoz v mincovně.

Obrazy a rytiny.

Zachoval se dostatečný počet Van Hoogstratenových děl. V portrétu z roku 1645, v současné době ve sbírce Lichtenštejnů ve Vídni, napodobuje styl Rembrandta. V tomto stylu pokračoval až do roku 1653, kdy namaloval úžasnou postavu vousatého muže, který se dívá z okna. To je jeden z příkladů jeho stylu, obraz je vystaven v Kunsthistorisches Museum ve Vídni. Velmi uznávaný byl také jako malíř zátiší ve stylu "tromp-l'oeil". (Trompe l'oeil – francouzský výraz znamenající "oklamat oko" je technika umění, která používá v realistickém obrazu optickou iluzi vytvářející dojem trojrozměrné dimenze. Nucená perspektiva je srovnatelnou s iluzí v architektuře). Realita zobrazené scény na pohled nahodilých objektů má vždy hluboký význam.  Pohled na Vídeňský Hofburg z roku 1652 ukazuje jeho dovednost jako malíře architektury. Naproti tomu v obraze "Lady Reading a Letter as she crosses a Courtyard (Žena, která čte dopis a přechází přes nádvoří)" (Mauritshuis), nebo "Lady Consulting a Doctor (Žena radící se s lékařem)", Rijksmuseum, Amsterdam, Van Hoogstraten napodobuje Pietera de Hoocha. Jeden z jeho posledních obrazů je obraz "Portrét Mattheus van den Broucke", datovaný 1670.  Hoogstraten také využívá svou dovednost práce s perspektivou při malbě ve stylu "peepshows" (zobrazení obrázků, předmětů nebo osob pohledem lidí dívajících se malou dírkou nebo lupou) nebo ve stylu "perspektivního boxu" (obraz experimentuje se světlem, architektonickými prvky a camerou obscurou. Příkladem "peepshows" je obraz pohledu do nitra holandského domu, přesvědčivý 3D pohled do nitra domu viděný skrz dírku na jednom konci boxu (skříňky). Jeden z jeho obrazů v tomto stylu je vystaven v National Gallery v Londýně. Ukazuje interiér typického holandského domu své doby.  Hoogstraten také vytvořil mnoho rytin, z nichž se některé dochovaly. Jeho autoportrét, rytina vytvořená jím samotným ve věku padesáti let, stále existuje.  Jeho žáky byli jeho mladší bratr Jan van Hoogstraten, Aert de Gelder, Cornelis van der Meulen nebo Godfried Schalcken.  Jeho obraz "Zátiší s dopisem" z období 1651-1654 je ve sbírkách Muzea umění Olomouc, které jej získalo v roce 1687 (Arcibiskupství olomoucké – Arcidiecézní muzeum Kroměříž).

Van Hoogstraten teoretik umění.

Jeho sláva vychází z jeho mnohostranné kariéry malíře, básníka a spisovatele. Usiloval o vyšší sociální postavení. Kromě malby a řízení mincovny věnoval část svého času literární práci. Jeho "magnum opus", největší dílo v jeho kariéře spisovatele, je kniha o malbě "Introduction to the Academy of Painting, or the Visible World (Úvod do akademie malby aneb Viditelný svět)", což je dlouhé a svým teoretickým rozsahem jedno z nejambicióznějších pojednání o umění malby publikované v nizozemské republice v sedmnáctém století. Zabývá se tématy jako přesvědčivost obrazu a iluze - tedy principy či technikami, pomocí kterých jsou umělecké prezentace vytvářeny tak, aby se podobaly reálným objektům nebo aby poskytovaly vzhled prostoru pomocí perspektivy; pojednává také o umělcových morálních standardech a popisuje vztah malby k filozofii, odkazujíc na různé starověké a moderní autory. Reaguje na mezinárodní, především jihoevropský ideál malby, se kterým se van Hoogstraten setkal během svých cest. Pojednává také o současném projevu nizozemských uměleckých studií. Publikaci napsal jako pokračování knihy Karla van Mandera z počátku 17. století o malbě a malířích "Het Schilder-Boeck". Jeden z mnoha žáků van Hoogstratena, Arnold Houbraken, později vydal knihu s názvem "The Great Theatre of Dutch Painters (Velké divadlo holandských malířů)", která obsahovala i životopis jeho učitele. Tato biografie je základem většiny informací, které máme o van Hoogstratenovi dnes.

Sonety a tragédie.

Van Hoogstraten také skládal sonnety a tragédie. Jsme mu zavázáni za některé ze známých výroků Rembrandta.

Samuel Dirksz van Hoogstraten (2. srpna 1627, Dordrecht – 19. října 1678, Dordrecht) byl nizozemský malíř z období tzv. zlaté éry nizozemského malířství, byl také básníkem a autorem teorie umění.

Samuel Dirksz van Hoogstraten (2 August 1627, Dordrecht – 19 October 1678, Dordrecht) was a Dutch painter of the Golden Age, who was also a poet and author on art theory.


Životopis.

Mládí.

Frunze se narodil jako Mihail Frunză rumunskému posádkovému lékaři původem z Besarábie a jeho ruské ženě, rolnici z Voroněžska. Studoval ve Věrném (později Alma-Ata) v Kazachstánu; od roku 1904 pak byl studentem Petrohradské univerzity, kde si poruštil své jméno.

Revolucionář.

O rok dříve, v roce 1903, vstoupil do Sociálně demokratické dělnické strany Ruska. Na druhém kongresu, během ideologického rozporu mezi Leninem a Martovem, dvěma hlavními stranickými vůdci, přes stranické taktiky (Martov argumentoval pro velkou společnost aktivistů, zatímco Lenin chtěl malou skupinu profesionálních revolucionářů), sympatizoval Frunze s Leninem a jeho bolševiky.  Dva roky po kongresu se stal Frunze důležitým účastníkem Ruské revoluce v roce 1905, v čele textilních dělníků v Ivanově. Když revoluce neuspěla, Frunze byl zatčen a za protistátní činnost odsouzen k trestu smrti. Trest mu byl na poslední chvíli změněn na vyhnanství na Sibiři, kde strávil deset let. V roce 1915 Frunze utekl, a stal se editorem bolševického týdeníku "Jiskra" ("Iskra"). Do vypuknutí únorové revoluce používal pseudonym Arsenij-Trifonyč.

Revoluce.

Během únorové revoluce se stal Frunze vedoucím lidových milicí v Minsku, a posléze se stal prezidentem Minského sovětu. Později odešel do Moskvy, a vedl ozbrojené oddíly dělníků, aby pomohli při zápase o kontrolu nad městem.

Občanská válka.

Po říjnové revoluci, v roce 1918, se stal Frunze vojenským komisařem pro Ivanovo. Během počátečních dnů ruské občanské války byl Frunze jmenován hlavou severní skupiny armád. Poté co Frunze porazil admirála Alexandra Kolčaka a Bílou armádu v Omsku, předal Lev Trockij (hlava Rudé armády) celkovou kontrolu východní fronty právě Frunzemu.  V listopadu roku 1920 získal Frunze Krym a vyhnal důležitého velitele Bělogvardějců Pjotra Wrangela a jeho vojenské jednotky z Ruska. Podařilo se mu také zničit Machnovy anarchisty na Ukrajině a nacionalisty v čele se Symonem Petljurou.  V roce 1921 byl Frunze zvolen do ústředního výboru strany, a v lednu 1925 se stal předsedou revoluční vojenské rady. Jako silný stoupenec Grigorije Zinovjeva se Frunze dostal do konfliktu se Stalinem, jedním ze Zinovjevových hlavních oponentů.

Smrt.

Frunze byl považován za potenciálního následníka Lenina díky své schopnosti řešit teoretické a praktické problémy stranického programu.  V polovině roku 1925 začal Frunze trpět bolestmi břicha. Mnohokrát mu byla nabídnuta operace, Frunze se jí však bál a odmítal. Později se mu však přitížilo a musel být hospitalizován. Těsně před smrtí napsal Frunze manželce: ""Nyní se cítím absolutně zdráv, a zdá se mi být nadbytečná možnost, že budu opět operován. Nicméně Stalin a Mikojan horují pro další operaci.""  Frunze brzy poté zemřel dne 31. října 1925 na otravu. Je možné, že za jeho smrt nese odpovědnost Stalin, neexistuje však na to důkaz. Faktem je, že Frunze dostával větší dávky narkotika, než bylo normální. Byl pohřben u Kremelské zdi. Zajímavostí je, že všichni lékaři, kteří Frunzeho operovali, po roce 1934 zemřeli.

Posmrtná připomínka.

V roce 1926 byl Biškek pojmenován na jeho počest ""Frunze"". Roku 1991 se město vrátilo k původnímu názvu. I přesto se však po Frunzem jmenují různé ulice i muzea. Frunzeho vojenská akademie, jedna z nejznámějších v Rusku, nese také jeho jméno.  V moskevském metru se nachází stanice Frunzenskaja, kde se nachází také jeho busta. Stanice stejného jména se nachází i v petrohradském metru.

Inspirace v umění.

Smrt Frunzeho inspirovala Borise Andrejeviče Pilňaka k napsání povídky "Nezhašený měsíc" (Повесть непогашенной луны, 1924). Pilňak v úvodu časopiseckého vydání uvedl, že Frunzeho znal osobně málo, nezná podrobnosti o jeho smrti a cílem nebylo napsat o této smrti reportáž. V té samé době se však začínaly šířit pověsti obviňující Stalina z Frunzeho smrti. Časopis, ve kterém dílo vyšlo, byl zabaven a vydavatelé se museli omluvit. Povídka vyšla v Československu v roce 1968.

Michail Vasiljevič Frunze, rusky "Михаил Васильевич Фрунзе" (2. února 1885 Biškek, Ruské impérium, dnes Kyrgyzstán – 31. října 1925 Moskva, dnes Rusko) byl sovětský politik, vojenský činitel a významná osobnost ruské občanské války.

Mikhail Vasilyevich Frunze (; 2 February 1885 – 31 October 1925) was a Bolshevik leader during and just prior to the Russian Revolution of 1917. Frunze was born in modern-day Kyrgyzstan. He became active with the Bolsheviks and rose to the rank of a major Red Army commander in the Russian Civil War of 1917-1918. He is best known for defeating Baron Peter von Wrangel in Crimea. The capital of the Kyrghyz SSR (modern Bishkek) was named in his honor from 1926 until 1991, when the Soviet Union was dissolved.


Popis.

ESCP je akreditovaná u třech mezinárodních organizací: EQUIS, AMBA, a AACSB. Škola má přibližně 40000 absolventů ze 150 zemí a více než 200 národností. Mezi významné absolventy patří Patrick Thomas (ředitel společnosti Hermès), bývalý francouzský premiér Jean-Pierre Raffarin, Ignacio Garcia Alves, prezident společnosti Arthur D. Little, evropský komisař pro vnitřní trh a služby Michel Barnier nebo Han van der Loo (1981), předseda EU Liason, Shell.

Historie.

ESCP byla založena v roce 1819 skupinou ekonomů a obchodníků včetně ekonoma Jean-Baptisty Saye a obchodníka Vitala Rouxe. Mezinárodní význam školy byl patrný od jejích raných počátků. Již ročník z roku 1824 čítal 30% zahraničních studentů 15 národností, mezi nimiž bylo 7 Španělů, 5 Brazilců, 5 Nizozemců, 4 Němci a 2 Američané. O sto padesát let později v reakci na evropský význam a poslání otevřela škola v roce 1973 kampusy v Německu (nejprve v Düsseldorfu, nyní v Berlíně) a ve Velké Británii (nejprve v Oxfordu, nyní v Londýně), a následně v roce 1988 ve Španělsku a v roce 2004 v Itálii.

Programy.

ESCP nabízí magisterský program v oboru managementu (Master in Management), několik specializovaných magisterských programů v oborech jako marketing, finance, média či personalistika (HR). Dále škola nabízí programy „Executive MBA” a „MEB“, jenž je podobný klasickým prezenčním MBA programům. ESCP Europe také nabízí doktorské studium, které vede k získání titulu Ph.D.

Mezinárodní srovnání.

V roce 2010 se program “Master in Management” umístil na 1. místě v mezinárodním žebříčku deníku Financial Times. „Executive MBA“ program je hodnocen jako 15. na světě a v žebříčku QS Global 200 Business Schools Report z roku 2009 se škola umístila patnáctá v Evropě.

ESCP Business School je evropská obchodní škola s kampusy (pobočkami) v Paříži, Londýně, Berlíně, Madridu, Turíně a Varšava. Škola, založena v roce 1819, je nejstarší obchodní školou na světě, a proto se prezentuje jako: „První obchodní škola na světě (zal. 1819)“.

ESCP Business School is a European school of management with campuses in Paris, Berlin, London, Madrid, Turin, and Warsaw. In France, ESCP is one of the most selective French Grandes écoles and referred to in France as one of the "trois Parisiennes" (three Parisians), together with HEC Paris and ESSEC Business School. Established in 1819, it is considered as the world's oldest business school.


Popis.

Kiang je divoký osel vzhledem podobný spíše domácímu koni než oslu. V kohoutku je vyšší než kůň Převalského, má těžkou klabonosou hlavu a poměrně krátké zašpičatělé uši. Hříva je tmavá, krátká a vzpřímená. Hlava, hřeben krku, hřbet, boky i kýty jsou červenohnědě až čokoládově zbarvené s černým oslím pruhem, který se táhne středem hřbetu. Spodní část těla včetně končetin je čistě bílá. Zimní srst je hnědá, vlnitá a dvakrát delší než srst letní.

Rozšíření a stanoviště.

Kiang je endemitem Tibetské náhorní plošiny, žije v Tibetu, Nepálu a v Indii. Jeho přirozeným habitatem jsou horské stepi v nadmořské výšce 4 100 - 4 800 m n. m.

Biologie.

Kiangové žijí v malých stádech vedených starou klisnou, obvyklý počet jedinců v jedné skupině je 5-20. Hřebci bývají samotáři nebo se sdružují do mládeneckých stád. V červenci se samci připojují ke stádům klisen a během srpna si pak vytvářejí harémy, o které často vzájemně bojují. Březost trvá 11-12 měsíců, hříbata se ke stádu připojují již za několik dnů po narození, odstavena jsou v roce věku, kdy pohlavně dospívají.  Kiangové jsou aktivní hlavně ráno a večer. Jejich potravou je tráva, slanomilné byliny, listy a větvičky keřů. Jejich přirozenými nepřáteli jsou hlavně vlci, jinak se kiang může dožít až 20 let. Zvláště hřebci jsou teritoriální, agresivní a nebezpečná zvířata, která se v případě ohrožení neváhají bránit kousáním a kopáním.

Poddruhy.

V literatuře je popsáno více poddruhů kianga, i když jsou pravděpodobně neplatné (P. Moehlman pers. comm. 2001). Je to největší kiang východní, "E. k. holdereri", chovaný v českých zoologických zahradách, kiang západní ("E. k. kiang") a kiang jižní ("E. k. polyodon")

Kiang v zoo.

Na slovensku je chován v Zoo Bojnice.

Kiang ("Equus kiang") je větším druhem asijského osla a společně se zebrou Grévyho je největším divokým zástupcem čeledi koňovitých. Obývá horské stepi Tibetské náhorní plošiny v nadmořské výšce až 5000 m n. m.

The kiang ("Equus kiang") is the largest of the wild asses. It is native to the Tibetan Plateau, where it inhabits montane and alpine grasslands. Its current range is restricted to plains of the Tibetan plateau and Ladakh, India, and northern Nepal along the Tibetan border. Other common names for this species include Tibetan wild ass, khyang and gorkhar. Travellers' accounts of the kiang are one inspiration for the unicorn.


Život.

Antonio di Pietro Averlino se narodil kolem roku 1400 ve Florencii, kde se pravděpodobně vyučil jako řemeslník. Zdroje naznačují, že pracoval ve Florencii pod italským malířem, architektem a životopiscem Lorenzem Ghibertim, který mu dal jeho jméno Filarete, což znamená milovník ctnosti (či dokonalosti). V polovině 15. století byl Filarete vykázán z Říma poté, co byl obviněn z pokusu ukrást hlavu Jana Křtitele, a přestěhoval se do Benátek a poté do Milána. Tam se stal knížecím stavitelem a pracoval na různých architektonických projektech po dobu patnácti let. Podle jeho životopisce Vasariho zemřel v Římě asi roku 1469.

Dílo.

Bronzové dveře původní Basiliky sv. Petra.

Papež Evžen IV. Filareta pověřil vytvořenímbronzové hlavní brány původní Svatopetrské basiliky v Římě, která byla dokončena v roce 1445. Výroba brány trvala 12 let a i když byla vytvořena během renesance, vykazuje byzantské vlivy a středověká charakter. Někteří kritici poukazují na to, že dveře nabízejí pohled do Filaretovy mysli, "středověce složité a plní vzrušujících, ale ne zcela asimilovaných klasických nauk".

Architektonické dílo.

V Miláně Filarete postavil Ospedale Maggiore (asi 1456) špitál racionálně plánovaný na půdorysu kříže ve čtverci, s nemocničním kostelem ve středu. Některé z dochovaných úseků mnohokrát přestavěné budovy ukazují gotický detail řemeslných tradic milánského "quattrocenta" v rozporu s Filaretovým návrhme all"'antica" neboli "podle antiky". Filarete také pracoval na hradě Castello Sforzesco a na milánské katedrále.

Filaretovo pojednání o architektuře a ideálním městě Sforzinda.

Filarete dokončil svou významnou knihu o architektuře někdy kolem roku 1464,kdy o ní hovořil jako o své "Libro architettonico" (Architektonické knize). Ani on, ani jeho bezprostřední současníci ji nikdy nenazývali "Trattato" (Pojednání), ačkoli se tak dnes nazývá. "Libro architettonico", která obsahuje dvacet pět částí, byla během renesance poměrně široce rozšířena v rukopisné podobě. Nejznámější a nejzachovalejší je bohatě ilustrovaný rukopis známý jako "Codex Magliabechiano" (pravděpodobně byl vypracován kolem r. 1465; nyní je v archivu Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze). Skutečnost, že "Codex Magliabechiano" je věnován Pierovi de' Medici a byl zachován ve Florencii, naznačuje, že Filarete byl ve své rodné Florencii ctěn přes jeho věrnost Milánu. Kniha, která je psána jako fiktivní vyprávění, se skládá převážně z detailních popisů technických aspektů architektury (např. místo a výběr materiálu, výkres, stavební metody, a tak dále) a stálé polemiky proti gotice v severní Itálii, kterou Filarete nazývá "barbarský moderní styl." Filarete místo ní prosazuje použití klasických římských modelů.  Nejslavnější částí jeho knihy je plán Sforzindy, ideálního města pojmenovaného po Francescu Sforzovi, vévodovi z Milána. I když Sforzinda nebyla nikdy postavena, některé aspekty jeho návrhu jsou popsány velmi podrobně. Základní uspořádání města je osmicípá hvězda, vytvořená překrytím dvou čtverců tak, aby všechny rohy byly stejně vzdálené. Tento tvar je pak vepsán do ideálního kruhového vodního příkopu. Půdorys města pravděpodobně ukazuje Filaretův zájem o magii a astrologii. V souladu s dobovou představou o magické moci geometrie a zásadním významu astrologie, Filarete poskytuje, kromě praktických rad o materiálech, stavbě a opevnění, poznámky o tom, jak usmířit nebeské harmonie se Sforzindou. Jeho architektonické výkresy a ještě více jeho alegorické kresby na okrajích rukopisu Codex Magliabechianus - jako je alegorie ctnosti a alegorie rozumu a vůle - Filarete ukazuje pozoruhodnou znalost klasických zdrojů. Možná je znal také díky radám jeho přítela Francesca Filelfa da Tolentina, hlavního humanisty na dvoře v Miláně.  Plán Sforzindy byl navržen tak, že každý z vnějších bodů hvězdy tvořila věž, zatímco vnitřní úhly obsahovaly brány. Každá z bran byla vyústěním radiální ulice procházející přes tržiště specializované na určité zboží. Všechny cesty se nakonec sbíhají na velkém náměstí v centru města. Město mělo tři náměstí – jedno pro knížecí palác, jedno pro katedrálu a jedno pro hlavní tržiště. Protože renesance se hodně zabývala myšlenkou městských průplavů, ve Filaretově Sforzindě měla každá druhá ulice kanál pro nákladní dopravu. Systém kanálů byl také spojen s řekou, a tedy vnějším světem pro dovoz a vývoz zboží. Město také obsahovalo mnoho budov, včetně farností a oddělených škol pro chlapce a dívky. Příkladem budovy, která se objevuje v pojednání, je Dům Neřesti a Ctnosti, desetipodlažní stavba s nevěstincem dole a učenou akademií na vyšších podlažích. Filarete se hodně zabýval zastoupením neřestí a ctností a je možné, že jeho radiální návrh města byl inspirován Augustinovým Pozemským městem, jehož kruhový tvar byl rozdělen do sekcí, z nichž každá měla své vlastní neřesti a ctnosti.  Návrh Sforzindy může být zčásti přímou reakcí na italská města z doby středověku, neplánováně rostoucí, což znamenalo, že mohlo být těžké se v nich orientovat. Renesanční humanistický zájem o klasické texty také mohl podpořit zájem o geometrii městského půdorysu, například v Platónově popisu Atlantidy. Filaretův ideální plán měl odrážet společnost – ideální město mělo být obrazem ideální společnosti, což je myšlenka typická pro humanistické názory převládající během vrcholné renesance. Renesanční ideální město vyjadřuje svou organizací centralizovanou moc panovníka, což těsně navazuje na Dantův názor, že lidem rasa je nejlépe pod monarchou. Lze tedy argumentoval, že forma tohoto ideálního renesančního města vznikla z napětí mezi vnímanou potřebu centralizované moci a možností vzniku tyranie.

Vliv na architekturu a urbanismus.

Filaretův plánu Sforzindy byl první ideální plán města v době renesance a důkladné vypracování jeho uspořádání ztělesňuje vyšší úroveň vědomého městského plánování, než jaká byla dosažena kdykoliv předtím. Navzdory mnoha odkazům na středověkou symboliku začleněných do plánu Sforzindy, se zásady urbanismu tohoto města staly archetypem humanistického plánování měst během vrcholné renesance. Pojednání vyvolalo zájem mnoha významných představitelů, jako byli Giangaleazzo Sforza a Piero de' Medici. Později, když Francesco di Giorgio a Leonardo da Vinci začali plánovat svá ideální města, tak si půjčovali nápady od Filareta.  Ačkoli nebyla nikdy vybudována, Sforzinda sloužila jako inspirace pro mnohé budoucí plány měst. Například v 16. století, renesanční vojenští inženýři a architekti propojovali Filaretovy ideální městské návrhy s obranným opevněním, které je odvozeno spíš od společensko-politické agendy. Toto pojetí kombinace ideálního a opevněného města se široce rozšířil po celé Evropě i mimo ni.

Antonio di Pietro Averlino ([anˈtɔːnjo di ˈpjɛːtro averˈliːno]; asi 1400 – c. 1469), také Averulino, známý jako Filarete ([filaˈrɛːte]; z řeckého φιλάρετος, což znamená milovník ctnosti), byl florentský renesanční architekt, sochař, medailista a teoretik umění. Známý je jeho návrh ideálního města Sforzinda, první renesanční ideální plán města.

Antonio di Pietro Aver(u)lino (; – ), known as Filarete (; from, meaning "lover of excellence"), was a Florentine Renaissance architect, sculptor, medallist, and architectural theorist. He is perhaps best remembered for his design of the ideal city of Sforzinda, the first ideal city plan of the Renaissance.


Původ.

Někteří etnologové věří, že Kikujové přišli do Keni ze západní Afriky spolu s bantuskými kmeny. Při snaze dosáhnou dnešní Tanzanie se pohybovali východním směrem, přešli Kilimanjaro a došli do Keni. Nakonec se usídlili kolem Mount Kenya, zatím co zbytek skupiny pokračoval v migraci do Jižní Afriky. Kikujové byli původně lovci a sběrači, na rozdíl od Nilotických kmenů, kteří jsou pastevci. Začali obdělávat velmi úrodnou vulkanickou půdu okolo Mt. Kenya a Keňskou vysočinu.  Kikujská legenda však příchod Kikujů na území Keni popisuje jinak. Podle ní, muž jménem Kikuyua a jeho žena zvaná Mireia (Mumbi), byli na místo nazývané mukurwe-ini wa nyagathanga, v současnosti Murangova oblast, umístěni bohem jménem Mwene Nyaga nebo také Ngai. Říká se, že byli umístěni blízko Mugumo – fíkovníku na svazích hor. Počali devět dcer, které pojmenovali Wanjiku, Wanjiru, Njeri, Wambui, Wangari, Wacera, Waithera, Wairimu a Wangui. Později, když dcery dospěly, potkaly devět mladíků ze vzdálené země (pravděpodobně Masaje, se kterými mají Kikujové dlouhodobé vztahy, chvíli přátelské, chvíli nepřátelské). Z jejich svazku pak vznikl kmen Kikuyu. Oblíbený mýtus tvrdí, že když se Kikujská dcera dostane do věku na vdávání, Kikujové se modlí k Mwene Nyaga, aby jí poskytl ženicha.

Historie.

Kikujové byli všeobecně zadobře s Masaji, se kterými sousedí a čile obchodují. Kolonialismus však tento zavedený pořádek narušil. V roce 1880 přišli na toho území Britové. Prvně se usídlili na pobřeží a pak v Nairobi, postavili železnici z pobřeží k Viktoriinu jezeru. Zabrali zemi patřící Kikujům, které uzavřeli do malé rezervace a znemožnili jim tak obhospodařovat svou zem. Britové na tomto území ustanovili svou Britskou východní Afriku.

Antikolonialismus.

V roce 1920 se rychle rozrůstala kikujská politická organizace jako odpověď na sociální problémy, ztrátu půdy a koloniální útlak. Jedna středně radikální skupina KCA ([Kikuyu Central Association]) vznikla roku 1920 pod vedením mladých, vojensky vycvičených členů jako byl např. Jomo Kenyatta. Frustrace, anti-kolonialismus a vnitřní neshody přispěly v 50. letech po druhé světové válce k růstu hnutí Mau Mau. Mezi lety 1952-1958 probíhaly v Keni kruté boje proti britské koloniální správě. Následovalo masivní zatýkání povstalců a velké množství Kikujů zemřelo. I přes porážku povstalců získala Keňa v roce 1963 nezávislost. Keňa se stala státem s jednou politickou stranou. Hnutí Mau Mau bylo hlavním uskupením, které se snažilo přivést zemi k nezávislosti. Než válka skončila, bylo zabito přes 11 000 rebelů a zatčeno kolem 100 000 obyvatel Keni. Tato válka je považována za první velké hnutí za africkou liberalizaci a pravděpodobně také největší krizi britské africké kolonie.

Po získání nezávislosti.

Prvním prezidentem Keni se stal Jomo Kenyatta, který je Kikuyu. Třetí a současný prezident, Mwai Kibaki, je rovněž kikuyu. Wangari Maathai, první Africká žena, která získala Nobelovu cenu za mír, je také Kikuyu. Známý keňský autor, Ngugi wa Thiong'o, píše v kikujském jazyce a také svahilštině. Také známí sportovci jsou Kikujové: Julius Kariuki – olympijský šampion z roku 1988 na 3000 m překážkového běhu; John Ngugi – olympijský šampion v běhu na 5000 m; maratonec Douglas Wakiihuri, běžkyně Catherine Ndereba. Kikujové hrají důležité role v nezávislém vývoji politiky a ekonomiky v Keni.  V roce 2008 znovu proběhly volby prezidenta. Vyhrál je opět Mwai Kibaki, který dostal asi o čtvrt milionů více hlasů než jeho protikandidát Rail Odinga. Toto vítězství však vyvolalo vlnu odporu stoupenců Odingy, kteří začali vyvražďovat Kikuje, ke kterým náleží i staronově zvolený prezident Kibaki. Hlasování o prezidentovi nepovažuje za regulérní ani Evropská unie ani USA.

Jazyk.

Kikujové mluví Kikujským - Kikuyu a Bantuským - Bantu jazykem. Hodně lidí zde mluví i svahilsky a anglicky. Jsou to v podstatě další dva oficiální jazyky v Keni. Kikujové mají blízko kmenům Embu, Mbeere a Meru, které také žijí v okolí Mt. Kenya. Kikujové v oblastech Kiambu a Murang ́a, jsou běžně označováni za podkmen kikuju nazvaný Kabete. Díky období kolonizace a mezikmenovým svazkům jsou blízce spojeni s masaji.

Vyznání.

Moderní Kikujové jsou převážně křesťané. Původní náboženství je monoteistické. Vyznávají boha Ngai, kterého uctívají také masaiové a kambové. Usídlil se na vrcholu hory Mt. Kenya a podle tradice stvořil zemi a dal jí lidem a vytvořil mezi lidmi a půdou nerozlučné pouto. Další důležitý aspekt kikujské tradice je důležitost původu a předků a také pralesa. V dnešní době je asi 73% kikujů křesťanského vyznání, což způsobuje úpadek původních tradic.

Sociální struktura.

Kikujské kmeny jsou založené na matriarchálním systému. Během vlády Wangũ wa Makeeri, vládkyně, o které se říká, že byla tak krutá, že během schůzí seděly na zádech mužů, došlo k povstání mužů a ti se pak ujali vlády. Jedna z legend říká, že muži naplánovali povstání během oslav, kdy všechny ženy tančily nahé tanec Kibaata. Ženy se vzdaly a muži se tak ujali vládnutí. V jiné verzi se říká, že se muži rozhodli přivést do jiného stavu všechny ženy ve stejný čas, tak nebudou moct vládnout a tím se moci ujmou muži.

Rodinný život.

Kikujský muž je nazýván mũthuuri, což znamená "někdo, kdo je schopen rozeznat ďábla od boha". Kikujské ženy jsou pak nazývány mũtumia, tzn. "někdo, kdo udržuje rodinné tajemství a umění". Tradiční kikujská společnost je polygamní, takže muž může mít tolik žen, kolik je schopen uživit.  Rodina žije v domácnosti sestávající z několika chýší pro odlišné členy rodiny. Tyto chýše jsou stavěny tak, aby během studeného období bylo uvnitř teplo a během veder bylo uvnitř chladno. Mužova chýše se nazývá thingira a sem si muž svolává svou rodinu k rozdání úkolů či řešení rodinných problémů. Každá žena má svou vlastní chýši, ve které spí ona a její děti. Poté, co chlapci dosáhnou puberty, přestěhují se do chýše pro mladé muže.  U Kikujů má plánování rodiny svůj systém a pravidla. Otec může mít se svou ženou další dítě, až když je jejich nejmladší dítě ve věku, kdy ho může matka poslat starat se o rodinné stádo ovcí.  Další zajímavé zvyklostí, které Kikujové praktikují, je sdílení manželek příbuzných, což je v dnešní době nazýváno swinging. V jejich jazyce se to nazývá kũithia. Tato praktika umožňuje zlomit kletby a také odbourat negativní geny v rodinných liniích. Všechny děti, které se narodily manželce, patří manželovi. Tato praktika je také velmi důležitá pro umožnění přátelství mezi ženami, které musejí sdílet jednoho manžela. Rovněž je to východisko pro mladé, ještě neženaté muže, mohou tak uspokojit své fyzické potřeby. Mladé nevdané ženy totiž nesmějí provozovat sex s mužem. Ženy také mohou být požádány, aby "zahřály postel" manželovu příteli, který přišel na návštěvu.

Kultura.

Kolonizace poškodila mnoho tradičních struktur a hodnot, ačkoliv jazyk byl zachován a dále se rozvíjí. Hodně kikujů se přestěhovalo ze svých tradičních domovů do měst, aby si našlo práci. Také se přestěhovali do jiných částí země a světa díky sňatkům s jinými příslušníky kmenů, kvůli pracovním příležitostem, studiu a celkově díky hledání lepšího života. Ti, kteří zůstali v původních venkovních oblastech pokračují ve farmaření.  Forma zábavy kikujů je také zvláštní. Mladé kikujské ženy a muži cestují do izolovaných oblastí, aby si užili tance a oslav. Mladí muži si mohou pouze užívat tance a dvořit se dívkám, ale nesmějí se jich jakkoli nevhodně dotknout. Běžnými tanci jsou Nguchu, Nduumo, Mũgoiyo, Gĩchukia a ndachi ya irua. Babičky pak dohlížejí na to, aby se nějaký mladík nezachoval nesprávně. Babičky musí chránit mladé dívky před promiskuitou. Dívky, které měly sex, nějakou aféru nebo byly dokonce těhotné před svatbou, se mohou stát až druhou ženou a jsou nazývány Gĩchokio. Proto je výhodné pro mladé dívky zůstat neposkvrněné. Mají tak větší šanci se vdát.

Kikujové jsou největší etnickou skupinou v Keni. (V roce 1994 jich zde žilo 5 347 000.) Hovoří kikujsky, svahilsky a anglicky. Převážně se jedná o křesťany či vyznavače původních kmenových náboženství.

The O'Jays are an American R&B group from Canton, Ohio, formed in 1958 and originally consisting of Eddie Levert (born June 16, 1942), Walter Lee Williams (born August 25, 1943), William Powell (January 20, 1942 – May 26, 1977), Bobby Massey (born 1942, Canton) and Bill Isles (January 4, 1941 – March 28, 2019). The O'Jays made their first chart appearance with "Lonely Drifter" in 1963, but reached their greatest level of success once Gamble & Huff, a team of producers and songwriters, signed them to their Philadelphia International label in 1972. With Gamble & Huff, the O'Jays (now a trio after the departure of Isles and Massey) emerged at the forefront of Philadelphia soul with "Back Stabbers" (1972), and topped the "Billboard" Hot 100 the following year with what some consider to be the first disco hit song, "Love Train." Numerous other hits followed through the 1970s and into the 1980s and 1990s, and The O'Jays were inducted into the Vocal Group Hall of Fame in 2004, and The Rock and Roll Hall of Fame in 2005 and in 2013 they were inducted into National Rhythm and Blues Hall of Fame.


Život.

Vyrůstala v rodině silně věřících katolíků. Protože byla problémovým dítětem, matka ji již v brzkém věku poslala do katolické školy, kde dělala vše proto, aby se mohla vrátit domů. Doma se jí však přízně a lásky nedostávalo, proto se přestěhovala do New Yorku, od kterého očekávala víc. Díky velkému zájmu o umění si našla práci, ve které měla přístup do newyorských galerií a muzeí. Lidé i tisk zaujala svým neobyčejným zjevem. Brzy se seznámila s mnoha slavnými lidmi všech společenských vrstev – od Johna Lennona a Yoko Ono až po americké kosmonauty či Richarda Nixona. Zanedlouho na jedné z vernisáží také se Salvadorem Dalím. Stala se jeho inspirací v uměleckém směru a také jeho milenkou.

Vztah s Andy Warholem.

Udržovala stálý kontakt s tehdy začínajícím umělcem Andy Warholem. Ve Warholově továrně se stýkala s hvězdami jako Bob Dylan, John Graham, John Chamberlain. Brzy začala hrát ve Warholových undergroundových filmech, díky kterým si zanedlouho zahrála ve filmech "Simon", "King of the Witches" a "An Unmarried Woman". Dala si umělecké jméno Ultra Violet (ultra fialová), které nalezla v novinovém článku. Začala si navrhovat oděvy, šperky i paruky, vše ve fialové barvě.  V sedmdesátých letech publikovala svou autobiografii "Slavná na 15 minut" a brzy napsala knihu "Má léta s Andy Warholem". Koncem devadesátých let se vrátila do Francie, kde si otevřela studio v Nice a psala knihy o svých názorech na umění. Na jaře 2007 pořádala retrospektivní přednášky v newyorské technologické instituci. Později se také vrátila ke katolictví a aktivně se účastnila charitativních akcí.

Ultra Violet, občanským jménem Isabelle Collin Dufresne (6. září 1935 – 14. června 2014) byla francouzsko-americká umělkyně a spisovatelka, jedna z múz amerického výtvarníka Andyho Warhola.

Isabelle Collin Dufresne (stage name Ultra Violet; 6 September 1935 – 14 June 2014) was a French-American artist, author, and both a colleague of Andy Warhol and one of the pop artist's so-called superstars. Earlier in her career, she worked for and studied with surrealist artist Salvador Dalí. Dufresne lived and worked in New York City, and also had a studio in Nice, France.


Historie.

Plynem chlazené reaktory (GCR) se začaly vyvíjet na samém počátku vývoje jaderné energetiky už v 50. letech. První reaktor typu HTGR byl pak spuštěn ve Velké Británii roku 1964. Jednalo se o experimentální reaktor typu PMR o výkonu 20 MWt, který nesl název Dragon a byl provozován do roku 1975. Prvním HTGR reaktorem s koncepcí PBR byl roku 1967 reaktor AVR o tepelném výkonu 46 MW, který byl provozován ve Spolkové republice Německo až do roku 1988. Následovaly další reaktory, které postupně navyšovaly výkon. Mezi nimi byl roku 1966 americký Peach Bottom Unit 1 o tepelném výkonu 115 MW a roku 1976 jeho následovník Fort St. Vrain o tepelném výkonu 842 MW. Reaktory v USA využívaly koncepci s hranolovým palivem. Na konci roku 1985 byl ve Spolkové republice Německo spuštěn thoriový reaktor THTR-300 (Thorium-High-Teperature Reactor), jenž vycházel z návrhu dřívějšího reaktoru AVR. Blok byl připojen k síti, kam dodával 308 MW z celkového tepelného výkonu 750 MW. Pro četné technické problémy především s palivem však fungoval pouze do roku 1989. Poslední tři jmenované reaktory byly tzv. demonstrační průmyslové jednotky.  Do dnešní doby (3/2016) jsou v provozu pouze dva výzkumné reaktory v Asii. Prvním je HTTR (High-Temperature Test Reactor) spuštěný roku 1998 v Japonsku. Reaktor má tepelný výkon 30 MW a stejně jako americké reaktory je typu PMR. Tím druhým je HTR-10 fungující od roku 2010 v Číně, který je typu PBR, poskytuje tepelný výkon 10 MW.

Princip.

Teplo je vyvíjeno v aktivní zóně reaktoru, která je tvořena kulovými či hranolovými tělesy. Ty se skládají z povlakovaných palivových tělísek z oxidu uraničitého (UO) o průměru několik desetin milimetru, která jsou zapouzdřená v grafitové matrici. HTGR reaktory také často používají palivo obohacené o thorium (Th). Palivo u PBR zařízení je měněno a doplňováno za provozu systémem odebírání a třídění kuliček umístěným vespod nádoby. Aktivní zóna je chlazena plynem proudícím v případě PBR od shora dolů, aby se jednotlivé segmenty držely pohromadě. Tlak primárního okruhu se pohybuje kolem 6 MPa.  Pro koncepci PBR i PMR lze k přeměně tepelné energie na mechanickou využít buď Braytonův plynový cyklus, nebo Rankinův parní cyklus. V případě Braytonova plynového cyklu se prozatímní technická řešení potýkají především s velkými úniky helia, což je hlavním důvodem uplatňování Rankinova parního cyklu, který ovšem zahrnuje parogenerátor. Parní cyklus byl uplatněn u reaktoru AVR, Peach Bottom Unit 1, Fort St. Vrain a THTR-300.

Výhody a nevýhody oproti lehkovodním reaktorům.

Oproti standardním lehkovodním reaktorům mají HTGR reaktory vyšší účinnost díky vyšším teplotám, lepší bezpečnostní parametry a menší produkci jaderného odpadu, jelikož umožňují vyšší vyhoření. Zároveň přináší možnost využití jednou použitého paliva bez nutnosti jeho přepracování, čímž se zvedá počet využitelných zdrojů. Inertní helium má navíc tu výhodu, že nemoderuje neutrony a zůstává stále v plynné fázi. Nevýhodou helia je však poměrně špatná schopnost odvodu tepla. Zde v otázce přeměny kinetické energie plynu na mechanickou též narážíme na nedostatečné zkušenosti s konstrukcí turbín poháněných heliem, které jsou navíc podstatně menší než parní. Konstrukční návrh HTGR reaktoru je ale snazší a hlavním problémem tak zůstávají především vhodné materiály, zejména z pohledu dosahovaných teplot v kontaktu s heliem. Bezpečnostní výhodou je například lepší schopnost udržení integrity paliva v případě LOCA havárie a oproti tlakovodním reaktorům i výrazně nižší tlak primárního okruhu. To vše přináší nižší nároky na bezpečnostní systémy, což se zřetelně projeví na ceně.  Štěpný materiál ve formě velmi malé kuličky (cca 0,5 mm) je pokrytý nejprve relativně porézní vrstvou grafitu a poté kompaktnější vrstvou pyrolytického grafitu (PyC). Takto povlakované kuličky jsou následně zapuštěny do grafitové matrice a umístěny do aktivní zóny. Tento model paliva přidává další dva povlaky na vrstvu z PyC. Materiálem prvního přidaného povlaku je karbid křemíku (SiC), ale v minulosti byly vyzkoušeny i povlaky ze zirkonia. Druhý povlak je opět z PyC. Výsledkem přidání dalších dvou vrstev je lepší zadržení štěpných produktů, což vedlo k četnějšímu používání tohoto typu paliva. Takto pokryté palivo má průměr okolo 0,9 mm. V tomto případě se jedná o pokrytí standardní palivové částice TRISO vrstvou z vyhořívajícího absorbátoru, kterou většinou tvoří oxidy europia nebo erbia. QUADRISO částice jsou vhodné pro použití ve směsi s TRISO palivem, kde je lze využít ke kompenzaci přebytečné reaktivity.

Palivo.

Palivové částice jsou následně umístěny do grafitových matric kulového nebo hranolovitého tvaru. V případě kulového segmentu jsou palivové kuličky umístěny ve středu matrice a při okrajích je ponechána vrstva 5mm obsahující pouze grafit.

Současnost.

Kromě práce na již existujících pokusných reaktorech v Číně a Japonsku, se výzkum v posledních letech soustředí především na tři hlavní projekty. Tím prvním je PBMR (Pebble Bed Modular Reactor), jehož vývoj vede jihoafrická společnost Eskom. V prosinci roku 2008 však vedení společnosti oznámilo odložení projektu kvůli nedostatku financí. O technologické zakázky se v tu dobu ucházely společnosti Westinghouse a AREVA. Ačkoliv následně došlo ke spolupráci s firmou Westinghouse, projekt byl zastaven v září 2010 rozhodnutím tamní vlády.  Druhým projektem je tzv. GT-MHR (Gas Turbine Modular Helium Reactor), na kterém pracují ruský Rosatom, americký General Atomic, francouzská AREVA a japonský Fuji Electric.  Současné snahy jsou ale nejvíce upírány k projektu jaderné elektrárny nové generace neboli NGNP (New Generation Nuclear Plant), na jehož vývoji se podílí francouzská AREVA a Národní laboratoř v Idaho, USA. Projekt počítá s uplatněním HTGR reaktoru tzv. čtvrté generace, někdy označovaného jako VHTR, jehož návrh poskytla právě AREVA. Pro kombinaci s parním cyklem je tento model reaktoru označován jako SC-HTGR. Kromě francouzského výrobce nabízely projektu NGNP svoji technologii i dvě americké firmy - General Atomic a Westinghouse. Zařízení má vyrábět teplo nejen pro výrobu elektrické energie, ale i pro další průmyslové procesy jako zpracování ropy, chemický průmysl, výrobu vodíku a odsolování mořské vody.

Budoucnost.

V budoucnu se počítá s větší rolí HTGR reaktorů hlavně na poli malých modulárních zařízení. Jednodušší konstrukční postup, menší rozměry, vyšší bezpečnostní parametry hlavně v případě paliva i možnost širšího využití této technologie by mohly umožnit výstavbu i v lokalitách, kde by standardní reaktory akceptovány nebyly. Možnost efektivnější modularizace konstrukce pak otevírá cestu k sériové výrobě, která jde ruku v ruce s nižšími náklady. Důkazem je dohoda mezi Japonskem a Indonésií z roku 2014 o vybudování několika malých modulárních reaktorů do elektrického výkonu 100 MW, čemuž by mělo předcházet postavení experimentálního reaktoru o elektrickém výkonu 3-10 MW. Kromě malých modulárních reaktorů se v dlouhodobém horizontu uvažuje i o výstavbě větších demonstračních jednotek. Doba výstavby těchto vysokoteplotních bloků by se dle odhadů měla pohybovat mezi 3 a 4 roky.

Doplňující vysvětlení.

GCR (Gas-Cooled Graphite-Moderated Reactor) – Označení pro plynem chlazené a grafitem moderované reaktory, mezi něž se řadí i HTGR.  VHTR (Very High-Temperature Reactor) – Pokročilý koncept reaktorů HTGR, dosahující výstupní teploty chladicího média přes 1 000 °C.

Cassis je městečko situované 20 km jihovýchodně od Marseille. Je to hojně navštěvovaný přístav, známý pro své skalnaté zátoky (calanques).

Cassis (; Occitan: "Cassís") is a commune situated east of Marseille in the department of Bouches-du-Rhône in the Provence-Alpes-Côte d'Azur region, whose coastline is known in English as the French Riviera, in Southern France. In 2016, it had a population of 7,265.


Život.

Charles Lucien byl synem Luciena Bonaparteho a jeho manželky Alexandrine de Bleschamp, tedy i synovcem Napoleona Bonaparta. Narodil se a zemřel v Paříži, avšak vyrůstal převážně v Itálii. Dne 29. června 1822 se v Bruselu oženil se svou sestřenicí, Zéenaidu. Brzy po svatbě pár odešel do Filadelfie ve Spojených státech, kde žil se Zenaidiným otcem Josefem Bonapartem. Ještě před odchodem do Itálie Charles začal se sbíráním různých zvířecích exemplářů. Prováděl také výzkum rákosníků tamaryškových a po návratu do Spojených států měl i přednášku o tomto novém druhu.  Následně začal studovat v USA ornitologii. Ke konci roku 1826 se Charles vrátil i se svojí rodinou do Evropy. Navštívil Německo, kde se setkal s Philippem Jakobem Cretzschmarem a následně cestoval do Anglie, kde se v Britském muzeu seznámil s Johnem Edwardem Grayem.  Roku 1828 se trvale usadil v Římě. Zde byl strůjcem několika vědeckých kongresů, také často přednášel a psal o ornitologii. Mezi lety 1832 a 1841 pracoval na publikaci o fauně Itálie; "Iconografia della Fauna Italica". Také v Pise roku 1827 publikoval "Comparativo delle Ornithologie di Roma e di Filadelfia", práci na téma rozdílů mezi ptáky podle zeměpisné šířky, porovnával především ptactvo Itálie a Filadelfie. Také jako první popsal rod ptáků, který nazval po své ženě "Zenaida". V tomto rodu jsou zařazeny hrdličky, například hrdlička karolinská ("Zenaida macroura").  V roce 1849 byl zvolen členem římského shromáždění a podílel se na vzniku Římské republiky. Zapojil se také při obraně Říma proti 40 000 francouzských vojáků, které vyslal sám jeho bratranec Ludvík Napoleon Bonaparte, též známý jako Napoleon III.  Cestoval do Anglie, kde se účastnil setkání Britské asociace v Birminghamu. V jižním Skotsku také navštívil sira Williama Jardineho. Poté začal Charles Lucien pracovat na metodické klasifikaci všech ptáků světa, v rámci čehož začal také navštěvovat muzea po celé Evropě a studovat jejich sbírky. V roce 1850 mu byl povolen návrat do Francie, kam se skutečně vydal a prožil zde zbytek života. Čtyři roky po návratu do Francie se stal ředitelem pařížské botanické zahrady. Od roku 1855 byl také oficiálním členem Královské švédské akademie věd.  Vedlejším zájmem Charlese Luciena byli i obojživelníci a plazi, mimo jiné popsal i druh zmije menší ("Vipera ursinii"). Charles Lucien Bonaparte zemřel v rodné Paříži ve věku 54 let.

Potomci.

Charles měl se Zenaidou celkem dvanáct dětí, z nichž deset se dožilo dospělosti.

Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte, 2. kníže z Canino a Musignano (též Karel Lucien Bonaparte, 24. května 1803, Paříž – 29. července 1857, tamtéž), byl francouzský biolog a ornitolog, člen rodiny Bonapartů. Se svojí manželkou měl celkem dvanáct dětí, jedním z nich byl i pozdější kardinál Lucien Bonaparte.

Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte, 2nd Prince of Canino and Musignano (24 May 1803 – 29 July 1857), was a French biologist and ornithologist. Lucien and his wife had twelve children, including Cardinal Lucien Bonaparte.


Historie.

Kdysi bychom tento druh našli na pevnině v jihozápadní části západní Austrálie a jižní Austrálii. Tam byli ale vyhlazeni lidmi, ti šťastní se na lodích dostali na menší ostrůvky podél západní Austrálie. Dle všeho se tak stalo v roce 1963, ale poslední záznamy se datují jen do roku 1906. Krom toho, že je likvidovali lidé, stál za jejich úbytkem také úbytek potravy a vegetace. Klokana páskovaného nenajdeme v žádné evropské zoo, tedy ani v těch českých.

Dělení.

Dělí se na další dva málo známé a ohrožené poddruhy:

Vzhled.

Průměrná váha samce klokana páskovaného je 1,7 kg, samice jsou o něco lehčí, není zde výrazný pohlavní dimorfismus. Měří asi 800 mm od hlavy ke konci ocasu, s ocasem téměř stejnou délku (v průměru 375 mm), jako tělo, je to tedy velmi malý klokan. Mají poměrně krátký nos, díky čemuž nemusí vůbec připomínat klokany. Dlouhá, šedá srst je skvrnitá, většinou se žlutými nebo světle hnědými znaky, mizí do světle šedou na podbřišku. Neexistuje žádná barva variace na obličeji nebo hlavy, zbarvení je pevná šedá. Tmavé, vodorovné pruhy kožešiny začínají na uprostřed zad a zastaví na kořene ocasu.

Rozmnožování.

Páření začíná v prosinci a končí v září. V době páření bojují samci o samice tak, že se snaží dostat svého soupeře na lopatky. Často se při tom opírají i o své ocasy. Klokan páskovaný je pohlavně zralý do jednoho roku věku, samice dříve, ale před dovršením 1 roku se nepáří. Většinou se narodí jedno mládě, které je velmi malé, holé a slepé. Pomocí drápků na předních nohách se mládě doplazí srstí matky až do vaku, kde se přisaje k prsní bradavce. Bradavka se prodlouží, její konec zduří a mláděti srostou ústní koutky, takže visí pevně na bradavce. Mládě ještě nemůže samo sát a samice mu sama několikrát za den vstříkne mléko do tlamičky. Mláďata zůstávají v matčině vaku do šesti měsíců a odstaveni od mléka jsou za další tři měsíce. Pokud dojde k oplození dalšího vajíčka ještě během doby kdy je mládě ve vaku, nové embryo zůstává v děloze v klidu do chvíle, než předešlé mládě opustí vak. Mláďata poté začnou žít sama. Samci se nijak o své potomky nestarají.

Klokan páskovaný ("Lagostrophus fasciatus") je ohrožený vačnatec z čeledi klokanovitých, žijící většinou v menších skupinkách, na malých ostrovech západně od Austrálie, Je jediným žijícím živočichem zařazený do rodu "Lagostrophus." Je to noční tvor, přes den se skrývá v houštinách a mezi keři a v noci vylézá na lov. Živí se různými travinami, ovocem a další vegetací. Jsou velmi společenští. Hnízdění probíhá v houštinách, tedy na zemi. Samci jsou velmi agresivní a probíhají mezi nimi souboje o jídlo i o samice. Dožívá se až 15 let.

The banded hare-wallaby, mernine, or munning ("Lagostrophus fasciatus") is a marsupial currently found on the Islands of Bernier and Dorre off western Australia. A small population has recently been established on Faure Island, and it appears to have been successful. It has also been reintroduced to Wadderin Sanctuary, near Narembeen in the central wheatbelt, in 2013.


Život.

Pocházel ze švédskojazyčné rodiny, otec byl právník. Dětství prožil v Tyrvää na jihozápadě Finska. Základní malířské vzdělání získal v Helsinkách. Od roku 1884 studoval na pařížské Julianově akademii. Ve svých raných dílech vycházel z realismu, který přesně zobrazoval finskou přírodu a prostý život, např. "Chlapec a vrána" (1884), "Stará žena s kočkou" (1885), "První hodina" (1889) nebo "Kočka a pes" (1890).  V roce 1890 se oženil s Mary Slöövou a usadil se v Helsinkách. Jejich malá dcerka Impi Marjatta zemřela na záškrt v roce 1894. O rok později se narodila druhá dcera Kirsti a v roce 1898 syn Jorma. Jeho obrazy z tohoto období vyjadřují určitou agresivitu ("Obrana Sampo, Kullervovo prokletí, Joukahainenova pomsta").  Účast na světové výstavě v Paříži v roce 1900 mu přinesla postavení vedoucího umělce ve Finsku. Pořídil si dům s ateliérem v Ruovesi, v oblasti národního parku Helvetinjärvi. V roce 1904 se zotavoval u jezera Keitele po malárii, kterou se nakazil ve Španělsku. Vytvořil zde několik obrazů s námětem jezera, na nichž jsou patrné vlivy symbolismu a secese.  V roce 1906 se přestěhoval do Leppävaary, kde si upravil starý dům a zřídil si v něm i ateliér.  V období finského národního obrození ke svému švédskému příjmení připojil podle finského způsobu přídomek Kallela. Od roku 1907 jeho oficiální jméno znělo Akseli Gallen-Kallela. Jako velký vlastenec svým dílem podporoval národní uvědomění a snahu o nezávislost Finska.  Celý život hodně cestoval po světě, kromě Evropy navštívil i USA a Afriku. S rodinou pobýval v roce 1909 určitý čas ve východní Africe (dnešní Keňa). Kromě 150 obrazů ovlivněných expresionismem přivezl z Afriky sbírku etnografických předmětů a zoologických exponátů. V Itálii studoval freskovou malbu.  V roce 1911–1913 si postavil ateliér v Tarvaspää poblíž Helsinek. Během první světové války byl pověřen funkcí vedoucího kartografického úřadu a tiskového střediska. Jako blízký spolupracovník generála Mannerheima se podílel na finské občanské válce. Navrhoval vlajky, uniformy a státní symboly nezávislého Finska.  Při pobytu v USA v letech 1923 a 1924 se seznámil s domorodým uměním obyvatel Nového Mexika. Po návratu do Finska přistavěl podle svého návrhu k ateliéru v Tarvaspää obytný dům.  V roce 1928 pracoval na velkých freskách ve Finském národním muzeu. Svou práci na úpravě původního vydání eposu Kalevala, započatou v roce 1925, už nestačil dokončit. Zemřel na zápal plic 7. března 1931 ve Stockholmu, během zpáteční cesty z přednášky v Kodani. Jeho hrob se nachází na hřbitově Hietaniemi v Helsinkách.

Dílo.

Gallenova tvorba byla velmi různorodá: kromě obrazů maloval také fresky, navrhoval nábytek, šperky i textilie. Jako architekt navrhl mimo jiné stavby i vlastní dům s ateliérem v Tarvaspää. Roku 1961 v něm bylo zřízeno muzeum věnované jeho životu a dílu.  Častým námětem jeho obrazů byly výjevy z finského venkova, krajiny a portréty. Do počátečního realismu záhy začal pronikat symbolismus a následně i secese. Tyto vlivy jsou patrné např. ve freskové výzdobě Juseliova mauzolea v Pori (1901–1903) nebo finského pavilonu na světové výstavě v Paříži (1900). V této fresce se nejvíce projevují jeho politické názory a touha po nezávislosti Finska.  Ve svém díle se zejména zaměřoval na finskou mytologii, kam spadá i cyklus monumentálních ilustrací k finském národnímu eposu "Kalevala", který také přispěl k finskému národnímu uvědomění.

Akseli Gallen-Kallela, narozený jako Axél Waldemar Gallén (26. dubna 1865 Pori – 7. března 1931 Stockholm), byl finský malíř a designér, vedoucí představitel tzv. "zlatého věku finského umění" v období 1880–1910. Jeho neznámějším dílem je cyklus ilustrací k finskému národnímu eposu Kalevala.

Akseli Gallen-Kallela (26 April 1865 – 7 March 1931) was a Finnish painter who is best known for his illustrations of the "Kalevala", the Finnish national epic ("illustration, below"). His work is considered very important for the Finnish national identity. He changed his name from Gallén to Gallen-Kallela in 1907.


Moore–Penroseova pseudoinverze.

Definice.

Moore–Penroseovou pseudoinverzí matice formula_1 nazveme matici, která je jednoznačným řešením soustavy čtyř (nelineárních) rovnic  tzv. Moore–Penroseových podmínek. Moore–Penroseovu pseudoinverzi značíme formula_2. (Všimněme si, že pro čtvercovou regulární matici a její inverzi jsou všechny podmínky splněny triviálně.)

Výpočet, alternativní definice.

Nechť formula_9, formula_10. Uvažujme singulární rozklad  kde  pak  Snadno ověříme, že takto zvolená matice splňuje všechny čtyři podmínky.

Vlastnosti.

Chápeme-li původní matici jako lineární zobrazení formula_14 a provedeme-li jeho restrikci na formula_15, kde je bijektivní, pak Moore–Penroseova pseudoinverze reprezentuje jeho inverzi.  Má-li matice formula_1 lineárně nezávislé sloupce, pak formula_17 je regulární a  má-li naopak lineárně nezávislé řádky, pak formula_19 je regulární a  Zřejmě, je-li matice regulární (speciálně má lineárně nezávislé řádky i sloupce), pak

Využití.

Uvažujme lineární aproximační problém  pak  je řešení ve smyslu nejmenších čtverců, má-li matice formula_1 lineárně závislé sloupce, pak je to navíc řešení minimální v normě. Tedy,  navíc formula_26 má minimální normu mezi všemi formula_27, které výraz vlevo minimalizují.

Další zobecněné inverze odvozené od Moore–Penroseových podmínek.

Uvažujme Moore–Penroseovy podmínky očíslované tak jak je uvedeno výše. Pro zobecnění pojmu inverzní matice není nezbytně nutné vyžadovat splnění všech čtyř podmínek. Následující zobecněné inverze jsou pojmenované a označené podle toho, které z podmínek splňují:  Uvažujeme-li shora uvedený singulární rozklad matice formula_1, pak platí  pro libovolné matice formula_35, formula_36, formula_37.  (1,2)-inverze je taková (1)-inverze, pro kterou platí formula_38.  (1,2,3)-inverze je taková (1,2)-inverze, pro kterou formula_40, tedy  (1,2,4)-inverze je taková (1,2)-inverze, pro kterou formula_42, tedy  (1,2,3,4)-inverze je výše zmíněná Moore–Penroseova pseudoinverze.  V obecném případě je zřejmě (1,2,3,4)-inverze jediná zobecněná inverze z výše uvedených, která je dána jednoznačně.

Drazinova, grupová a spektrální zobecněná inverze.

Je-li navíc matice formula_44 čtvercová (singulární), lze zobecnit i další vztahy, které klasická inverze přirozeně splňuje, například

Drazinova inverze.

Zobecněná inverzní matice, dle předchozí konvence (1k,2,5)-inverze, je tzv. Drazinova inverze. Podmínky (1k), (2) a (5) jsou ekvivalentní podmínkám

Grupová inverze.

Drazinova inverze pro formula_50, tedy (1,2,5)-inverze, se nazývá grupová inverze a značí se formula_51.

Spektrální inverze.

Je-li čtvercová singulární matice formula_1 diagonalizovatelná, tj. formula_53, kde formula_54 je diagonální s vlastními čísly na diagonále. Zobecněnou inverzi můžeme definovat pomocí vztahu  Tato inverze zřejmě splňuje podmínky (1), (2), (5), je tedy grupovou inverzí, a nazývá se spektrální inverze.  Je-li navíc matice formula_1 normální, tj. formula_57, formula_58 pak její spektrální inverze a Moore–Penroseova pseudoinverze splývají.

Externí odkazy.

Moore–Penrose Inverse

Pseudoinverzní matice nebo též zobecněná inverze se používá ke zobecnění pojmu inverzní matice v případech, kdy matice formula_1 je čtvercová singulární, nebo obdélníková, tedy v případech, kdy klasická inverze neexistuje. Pojem inverze lze zobecnit mnoha různými způsoby. V praxi se nejčastěji setkáme s tzv. Moore–Penroseovou pseudoinverzí, kterou poprvé zavedli Moore (1920) a Penrose (1931) a obvykle se značí formula_2.

In mathematics, and in particular, algebra, a generalized inverse of an element "x" is an element "y" that has some properties of an inverse element but not necessarily all of them. Generalized inverses can be defined in any mathematical structure that involves associative multiplication, that is, in a semigroup. This article describes generalized inverses of a matrix formula_1.