Vznik.

Tradice připisuje autorství svatému Ambroži a svatému Augustinovi. Podle tohoto podání hymnus vznikl u příležitosti Augustinova křtu, který mu v roce 387 Ambrož udělil. Někteří současní badatelé pochybují o reálnosti této verze a autorství připisují srbskému biskupu Nicetovi z Remesiany. Další badatelé však zpochybňují i tuto hypotézu a domnívají se, že chvalozpěv vznikl sloučením dvou starších hymnů, jednoho ke chvále Boha Otce a druhého Boha Syna; podle tohoto schématu druhý z nich začíná veršem "Tu rex gloriae, Christe".

Určení textu.

Nejvlastnější liturgické místo zpěvu Te Deum je v denní modlitbě církve, konkrétně na konci modlitby se čtením (resp. matutina) o nedělích a svátcích. Hojně se však používá také mimo denní modlitbu církve, jako slavnostní hymnus díkůvzdání.  Vděčná modlitba Te Deum je spojena s částečnými odpustky; s odpustky plnomocnými, pokud se ji věřící modlí veřejně v poslední den roku.

Text.

Mimo výše uvedeného neveršovaného českého překladu se užívá také několik básnických parafrází.

Kancionálová verze.

Text v kancionálu  1. Bože, chválíme tebe, / Pane, moc tvou velebíme, / kterou zná zem i nebe, / všem tvým skutkům se divíme; / když se vše v světě mění, / ty sám jsi bez proměny.  2. Vše, co jen chválit může, / cherubové, serafové, / chválí tě velký Bože, / nebe, země, zástupové, / ode všech jsi nazýván: / Svatý, Svatý, Svatý Pán.  3. Svatý Pán Bůh Sabaoth, / Svatý, jenž řídí národy, / jenž pomáhá z běd a psot. / Nebe, zem, povětří, vody / plné jsou cti, chvály tvé, / neb vše tvoje dílo je.  4. Apoštolů slavný sněm / a proroků řad veliký / posílá v plesání svém / k trůnu tvému vroucí díky; / kolik je mučedníků, / tolik chvalořečníků.  5. Po všem okrsku země / tobě, Otče, velcí, malí, / kdož jsou tvé svaté plémě, / vděčně prozpěvují chvály, / vzdávají čest i Synu / na trůnu sedícímu.  6. Též i Duchu Svatému, / který svatá naučení / uděluje každému / a v smutku je utěšení, / lid křesťanský se klaní, / všude jeho chvála zní.  7. Ty, Otce věčný Synu, / vtělil ses, sestoupiv z nebe, / chtě smazat naši vinu / vydals na smrt kříže sebe; / milost jsi nám vydobyl, / od hříchu osvobodil.  8. Tebou je všem, kdo věří, / nebes brána otevřena, / s důvěrou kdo k tobě zří, / zastáncem tě u Otce má. / Že přijdeš svět souditi, / máme mít vždy v paměti.  9. Buď milostiv dětem svým, / požehnej dědictví svému, / veď nás světlem nebeským / a povyš až k trůnu svému, / ať tě, plni vděčnosti, / chválíme na věčnosti.  10. Přispěj zatím k pomoci / drahou krví vykoupeným, / chraň a braň je svou mocí, / přičti ke svým vyvoleným; / po časném pak bloudění / přiveď nás ke spasení.  11. To buď naše snažení: / tebe a tvé jméno vzývat, / čest a díkůčinění / po všechny dny tobě zpívat. / Rač od hříchů chránit nás / jak dnes, tak po všechen čas.  12. Pane, smiluj, smiluj se, / buď s námi tvé požehnání; / oč prosíme, staniž se / podle našeho doufání. / Kdo v tě doufá samého, / neopustíš žádného.

Zhudebnění textu.

Hymnus po staletí zhudebňovala řada skladatelů:

Te Deum laudamus (Tebe Bože chválíme) jsou začáteční slova latinského slavnostního hymnu, který složil svatý Ambrož, biskup v Miláně v Itálii a která dala název celé skladbě, označované častěji zkráceným názvem Te Deum.

The Te Deum (, from its incipit, "Te Deum laudamus" "Thee, O God, we praise") is a Latin Christian hymn written in 387 A.D. It is central to the Ambrosian hymnal, which spread throughout the Latin Church with other parts of the Milanese Rite in the 6th to 8th centuries, and it is sometimes known as "the Ambrosian Hymn" although authorship by Saint Ambrose is unlikely. The term "Te Deum" can also refer to a short religious service (of blessing or thanks) based upon the hymn.


První úspěchy.

Alvin Kraenzlein studoval na Wisconsinské a později na Pennsylvanské univerzitě zubní lékařství. Roku 1897 získal svůj první atletický titul na přeboru Amatérské atletické unie (AAU), když zvítězil v běhu na 220 yardů překážek. V dalších letech ještě získal dalších pět přebornických titulů AAU na krátkých překážkových tratích a ve skoku dalekém a osm titulů I4A (Mezikolejní asociace amatérských atletů Ameriky) na překážkách, v dálce a ve sprintu.  A. C. Kraenzlein je tvůrcem současné techniky krátkého překážkového běhu spočívající v tzv. kročném způsobu přeběhu překážek, při němž se švihová noha vede přes překážku přímo, předklání se trup a odrazová noha se při pohybu přes překážku pokrčmo unoží. V roce 1900 se Kraenzlein připravuje na pařížskou olympiádu v Londýně a získává zde britský titul v běhu na 220 yardů překážek a v dálce.

2. olympijské hry Paříž 1900.

110 m překážek.

Na olympijských hrách 1900 nastoupil 14. července k závodu na 110 m překážek. Této disciplíny se účastnilo celkem devět závodníků ze tří zemí – USA, Francie a Indie. V 1. rozběhu porazil Kraenzlein svého krajana a pozdějšího držitele bronzové medaile Fredericka Moloneye v novém světovém rekordu 15,6 sekundy. Ve finále nastoupil kromě nich další Američan John McLean, který byl nakonec druhý, Francouz Jean Lécuyer a Ind Norman Pritchard, který závod nedoběhl. McLean se na startu ulil, ale startér nechal závod běžet, Kraenzlein však soupeře brzy předběhl a zvítězil opět ve světovém rekordu 15,4 s.

Skok do dálky.

Téhož dne proběhla kvalifikace ve skoku dalekém. Účastnilo se jí 12 skokanů ze šesti zemí. Výkon z kvalifikace se započítával do finále. Kvalifikaci vyhrál Kraenzleinův kolega z družstva USA Meyer Prinstein (7,175 m). Druhý den 15. července byla neděle, kdy měli američtí studenti zákaz sportovních aktivit. Zatímco bezpečně vedoucí muž pole Prinstein zákazu uposlechl, Kraenzlein skákal a o jediný centimetr (7,185 m) Prinsteina porazil. Ze zloby nad ztrátou zlaté medaile Prinstein Kraenzleina napadl, prameny se rozcházejí, zda ho stačil udeřit nebo mu v tom kolegové zabránili. Třetí místo ve skoku dalekém obsadil Brit Patrick Leahy.

Běh na 60 m.

15. července 1900 probíhala i soutěž v nejkratším sprintu na 60 m. Deset závodníků ze šesti zemí absolvovalo nejprve dva rozběhy. V prvním zvítězil Kraenzlein (7,0 s) před krajanem Edmundem Minahanem. Ihned po rozbězích se konalo finále, které bylo strhující bitvou, Kraenzlein zvítězil ve stejném čase jen o prsa před dalším Američanem Johnem Tewksburym, třetí byl Australan Stanley Rowley.

Běh na 200 m překážek.

16. července se Kraenzlein zúčastnil své čtvrté soutěže na olympiádě, 200 m překážek. V této disciplíně bylo 11 účastníků z pěti zemí. V 1. rozběhu měl Kraenzlein chybný start a rozhodčí mu připočetli 1 metr(!), přesto zvítězil poměrně snadno nad Eugenem Choiselem z Francie – čas stanoven na 27,0 s. Ve finále porazil časem 25,4 s o více než sekundu druhého Inda Pritcharda, třetí byl John Tewksbury.

Další kariéra.

Rok po olympiádě Kraenzlein ukončil sportovní dráhu jako držitel 6 světových rekordů, dokončil univerzitní studia a mnoho let se věnoval praxi stomatologa. Později se ke sportu vrátil jako univerzitní atletický trenér. Zemřel na chorobu srdce.

Alvin Christian Kraenzlein (12. prosince 1876 Milwaukee, Wisconsin – 6. ledna 1928 Wilkes-Barre, Pensylvánie) byl americký atlet, který na 2. olympijských hrách v Paříži 1900 získal čtyři zlaté medaile.

Alvin Christian "Al" Kraenzlein (December 12, 1876 – January 6, 1928), known as "the father of the modern hurdling technique", was an American track-and-field athlete, and the first sportsman in the history of Olympic games to win four individual gold medals in a single discipline at the 1900 Summer Olympics in Paris. Before, Carl Schuhmann, a German athlete, won four Olympic titles in gymnastics and wrestling at the 1896 Summer Olympics in Athens., Alvin Kraenzlein is the only track-and-field athlete who has won four individual titles at one Olympics. Kraenzlein is also known for developing a pioneering technique of straight-leg hurdling, which allowed him to set two world hurdle records. He is an Olympic Hall of Fame (1984) and USA Track & Field (1974) inductee.


Historie.

Od založení do 18. století.

Z archeologický vykopávek je známo, že osídlení na místě dnešního města existovalo již na konci Doby ledové. Před dobytím území Řádem německých rytířů v 13. století se nacházela v oblasti pevnost kmene Prusů. První zmínka o Gumbinnenu pochází z roku 1580, kdy byla osada součástí Pruského vévodství. Původní název města nejspíš pochází z litevského slova "Gumbinė", což znamená v češtině hlíza. Samotná osada byla založena v roce 1545 na příkaz hraběte Albrechta Braniborsko-Ansbašského.  V roce 1656 vyplenili osadu Tataři a následně přišel v letech 1709–1711 mor. Obě události téměř zdecimovaly obyvatelstvo celého tehdejšího Východního Pruska, a tak pruský král Fridrich Vilém I. inicioval kolonizaci vylidněných oblastí. Fridrich Vilém garantoval Gumbinnenu městská práva v roce 1724 a v roce 1732 přišla první velká skupina osadníků. Jednalo se protestanty, kteří byli vypovězeni ze Salzburského arcibiskupství kvůli své víře. V roce 1752 osadníci postavili nemocnici a tzv. "Salzburský kostel". Kostel by přestavěn v roce 1840 známým architektem Karlem Fridrichem Schinkelem a stojí ve městě dodnes. Po roce 1736 se z města stalo správní centrum přilehlé oblasti. Během Sedmileté války byl Gumbinnen obsazen mezi roky 1757–1762 ruskými vojsky.

Od 19. století do roku 1945.

Během Napoleonských válek propochodovala francouzská armáda městem v roce 1812 a samotný Napoleon zde strávil čtyři dny. V roce 1818 se stalo město hlavním centrem vládního obvodu Gumbinnen (). Ekonomické oživení přišlo s rokem 1860, kdy bylo město napojeno na železnici. Do konce 19. století zde vznikla slévárna, továrna na nábytek, pletárna, dvě pily a několik cihelen.  Na začátku první světové války (v srpnu 1914) proběhla v blízkosti města Bitva o Gumbinnen, ve které ruské vojsko slavilo vítězství. Následně bylo město Rusy na několik týdnů obsazeno. Po válce byla ve městě postavena elektrárna "Ostpreußenwerk", která zásobovala elektřinou většinu Východního Pruska a v roce 1923 byl dokončen luteránský kostel. Na konci druhé světové války začala operace Hanibal, která měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska před postupující Rudou armádou. Dne 16. října 1945 provedli Sověti nálet na město, který zničil podstatnou část starého města a následně 22. října 1945 Rudá armáda vstoupila do města. Němci město dobyli zpět o dva dny později, což mělo za následek mnoho zvěrstev vůči civilnímu obyvatelstvu ze strany Sovětů. Definitivně Sověti dobyli město 21. ledna 1945.

Součástí SSSR a Ruska.

Po válce město připadlo SSSR a stalo se součástí tzv. Kaliningradské oblasti. V roce 1946 byl Gumbinnen přejmenován na Gusev na počest kapitána Rudé armády Sergeje Ivanoviče Guseva, který padl při bitvě o město v lednu 1945. Zbylé německé obyvatelstvo bylo odsunuto a do města se nastěhovali Rusové především z oblasti centrálního Ruska a Povolží. Pro nové obyvatele byla postavena rozsáhlá panelová sídliště. Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska jako jeho exkláva. Místní ekonomika začala výrazně trpět izolací od zbytku Ruska a problémy narostly se vstupem sousedního Polska a Litvy do EU v roce 2004.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Gusev (), do roku 1946 (, ) je město v Kaliningradské oblasti (dříve Východní Prusko), exklávě Ruské federace, poblíž hranice s Litvou a Polskem. V roce 2010 mělo necelých 28 620 obyvatel.

Gusev (), previously known by its German name (; ), is a town and the administrative center of Gusevsky District of Kaliningrad Oblast, Russia, located at the confluence of the Pissa and Krasnaya Rivers, near the border with Poland and Lithuania, east of Chernyakhovsk. Population figures:


Terminologie.

Termín „detergent“ se obvykle používá pro odlišení těchto čisticích látek od mýdla, což je sodná sůl mastných kyselin. V počátcích vývoje nemýdlových tenzidů pro komerční čisticí prostředky byl pro odlišení prosazován termín syndet, jako zkratka pro "syntetický detergent". Nikdy se však nestal populárním a navíc je nesmyslný, protože i mnoho mýdel je syntetizováno (z glyceridů). Termín "bezmýdlové mýdlo" také neměl dlouhého trvání. Používá se také termín saponát, což je starší označení pro jakýkoliv syntetický tenzid.  Přesně vymezit, co je a co není detergent, je složité. Obyčejná voda je také čisticím prostředkem (detergentem). Pravděpodobně nejčastěji používanými čisticími prostředky, jinými než je voda, jsou mýdla nebo směsi složené hlavně z mýdel. Ovšem ne všechna mýdla mají významný čisticí účinek, a naopak, i když se termíny „detergent“ a „mýdlo“ někdy zaměňují, ne každý detergent je mýdlo. Termín "detergent" se někdy používá pro označení jakéhokoli tenzidu, i když není použit k čištění. Pojem detergent má ale užší význam než obecně tenzid, detergent je totiž tenzid určený ke konkrétnímu účelu, k mytí a čištění. Někdy se jako čisticí prostředky (detergenty) označují i látky, které jsou složitější než pouhé směsi chemických sloučenin: Například o celeru se dá říct, že je detergentní pro zuby.

Historie.

Detergentních účinků určitých syntetických tenzidů si v roce 1913 všiml belgický chemik A. Reychler. První komerčně vyráběným čisticím prostředkem, který čerpal ze zmíněných pozorování, byl "Nekal", prodávaný v Německu v roce 1917, aby zmírnil nedostatek mýdla za 1. světové války. Novým budováním a pozdější přestavbou amerických továren (původně vyrábějící letecké palivo) tak, aby vyráběly tetrapropylen, používaný v čisticích prostředcích pro domácnost, došlo ke konci 40. let k rychlému růstu jejich používání. Koncem 60. let byly firmou Procter & Gamble uvedeny na americký trh biologické čisticí prostředky obsahující enzymy, které lépe odstraňují nečistoty bílkovinného původu (například od vajec).

Vlastnosti.

Syntetické tenzidy čili detergenty/saponáty jsou vyráběny z vyšších alifatických nebo aromatických uhlovodíků získaných z ropy a dehtu, ze syntetických mastných kyselin, aminů, amidů, nitrilů a dalších látek. Neporušují živočišná vlákna, nejsou citlivé na tvrdou vodu, mají vyšší dispergační schopnost, lepší smáčivost a perou v nižších koncentracích a za nižších teplot než mýdlo. Saponáty se rozdělují podle charakteru aktivní skupiny molekuly tenzidu, které mohou být:

Dopady na životní prostředí.

Detergenty mohou obsahovat řadu různých dráždivých chemických látek. Jsou obtížně biologicky odbouratelné, čímž ohrožují životní prostředí. Některé také obsahují fosfáty, jejichž únik do odpadních vod vyvolává jev zvaný eutrofizace. Podporují tak růst vodních řas, které při přemnožení škodí vodním ekosystémům.

Detergent je chemická látka určená k čištění (čisticí prostředek). Obecně termín „detergentní“ (též „deterzivní“) znamená „čisticí“ nebo „mající čisticí vlastnosti“, „detergence“ udává schopnost převádět nečistoty z pevného povrchu do roztoku. Chemicky se jedná o směs zejména tenzidů (surfaktantů, čili povrchově aktivních sloučenin) a dalších přídatných látek.

A detergent is a surfactant or a mixture of surfactants with cleansing properties in dilute solutions. These substances are usually alkylbenzene sulfonates, a family of compounds that are similar to soap but are more soluble in hard water, because the polar sulfonate (of detergents) is less likely than the polar carboxylate (of soap) to bind to calcium and other ions found in hard water.


Život.

Mládí.

Svatopluk Lotrinský se narodil za dlouhé vlády svého pradědečka, východofranského krále Ludvíka Němce, jako prvorozený ale nelegitimní syn Arnulfa Korutanského a jeho souložnice Vinburgy. Sám jeho otec byl nelegitimním synem bavorského vévody Karlomana. Jméno Svatopluk (pofranštěle "Zwentibold") obdržel po svém kmotru Svatoplukovi, panovníkovi Velké Moravy. Po smrti krále Ludvíka v roce 876 vládl Východofranské říši Karloman a přilehlé marky – panonskou a korutanskou – postoupil svému synovi Arnulfovi. V roce 887 Arnulf nahradil východofranského krále Karla Tlustého, který pro neschopnost rezignoval na trůn.  Když Svatopluk Lotrinský dosáhl dospělého věku, zasáhl do sporů o trůn v Západofranské říši, kde mezi sebou soupeřili hrabě Odo a král Karel Prosťáček. Když se ale ukázalo, že Svatopluk má v úmyslu se stát západofranským králem sám, Odo i Karel se v boji proti Svatoplukovi spojili. Protože Svatopluk byl Arnulfův nejstarší syn, otec ho zpočátku označil jako svého nástupce na trůnu Východofranské říše. Podle Meersenské smlouvy z roku 870 potvrzené dohodou v Ribemontu z roku 880 připadlo Lotrinsko (bývalá Středofranská říše) Východofranské říši. Když pak v roce 893 Oda, manželka krále Arnulfa, porodila jeho syna a legitimního následníka trůnu Ludvíka, byl Svatopluk odškodněn titulem lotrinského krále, který naposledy držel Lothar II. Lotrinský.

Král Lotrinska.

V létě roku 893 požádali papež Formosus a italský král Berengar Arnulfa o zásah proti vzdorocísaři Widonovi ze Spoleta. Arnulf poslal armádu v čele se Svatoplukem Brennerským průsmykem k Veroně, kde se spojila s vojskem krále Berengara. Oba pochodovali k Widonovu hlavnímu městu Pavii, kterou neúspěšně obléhali a nakonec byli nuceni obléhání zrušit. Langobarský biskup Liutprand z Cremony ve své kronice uvádí, že Svatopluk přijal od Widona peněžní částku výměnou za zrušení obléhání, ačkoliv není jasné, zda to měl být osobní úplatek nebo forma tributu jeho otci Arnulfovi. Zwentiboldův ústup byl nicméně považován za vojenský neúspěch, ale Arnulf se po prozkoumání podrobností o kampani svého syna z ní poučil, svolal silnější armádu, osobně ji vedl do Itálie a dobyl Pavii o několik měsíců později.  V rámci plánů na připojení Lotrinska k Východofranské říši prosadil vládu Svatopluka v Lotrinsku jeho otec, kterého v tom podporovali arcibiskupové kolínský Hermann a trevírský Radbod, i přes odpor místní šlechty. Vládl zde značně násilně a všeobecně nenáviděn několik let. Mezitím v roce 800 zemřel jeho otec Arnulf a králem Východofranské říše se ve věku šesti let stal Arnulfův legitimní syn Ludvík.

Smrt.

Svatopluk se pokusil využít nástupu svého mladšího nevlastního bratra na trůn a své Lotrinské království zcela osamostatnit. Poté, co smrtí svého otce ztratil jeho mocnou podporu, však od něj okamžitě odpadla celá lotrinská šlechta a vyslovila se pro Ludvíka. V roce 900 se Svatoplukovi postavil hrabě Reginar Lotrinský a střetl se s ním v bitce poblíž dnešního Susteren, kde Svatopluk padl. Byl pohřben v nedalekém klášteře.  Po Svastoplukově smrti vládl Lotrinsku jeho nevlastní bratr, východofranský král Ludvík. Za jeho vlády se však Východonfranská říše rozpadla a po roce 903 bylo Svatoplukovo království spravováno hrabětem Gebhardem z rodu Konrádovců, který obdržel titul vévody lotrinského.

Rodina.

Svatopluk se v roce 897 se oženil s Odou, dcerou saského vévody Oty. Měli spolu tři dcery, které jsou zmíněny v "Gesta episcoporum Leodensium" (kronice lutyšského biskupství):

Svatopluk Lotrinský ("Zventibold", "Zwentibald", "Swentiboldo", "Sventibaldo", "Sanderbald") (870 – 13. srpna 900) byl příslušníkem rodu Karlovců a nelegitimním synem římského císaře Arnulfa. V roce 895 mu jeho otec, tehdejší východofranský král udělil Lotrinsko, kterému vládl až do své smrti. Později byl katolickou církví prohlášen za světce a mučedníka.

Zwentibold ("Zventibold", "Zwentibald", "Swentiboldo", "Sventibaldo", "Sanderbald"; – 13 August 900), a member of the Carolingian dynasty, was the illegitimate son of Emperor Arnulf. In 895, his father, then king of East Francia, granted him the Kingdom of Lotharingia, which he ruled until his death. After his death he was declared a saint and martyr by the Catholic Church.


Taktika.

Goliath se svými malými rozměry a nízkou hmotností 370–430 kg (podle provedení) se snadno přepravoval na místo nasazení. Na větší vzdálenosti byl tažen jako přívěs na lehkém dvoukolovém vozíku za tažným vozidlem. Na místo operačního nasazení jej obsluha dopravovala ručně na vozíku. Na místě byl z vozíku uvolněn a připraven k činnosti. Obsluha Goliatha včetně obsluhy tažného vozidla čítala 4−5 mužů – vojáků. Z hlediska bojové taktiky byl Goliath první pozemní pancéřované vozidlo, které bylo dálkově ovládané kabelem a určené k demolici cíle.  Obsluha ovládala Goliatha pomocí dálkového ovladače, propojeného s Goliathem elektrickým kabelem. Toto řešení umožňovalo obsluze z bezpečné vzdálenosti, například ze zákopu nebo z bunkru navést Goliatha k požadovanému cíli a dálkově odpálit destrukční nálož. Cílem útoku Goliatha mohlo být nepřátelské bojové vozidlo (tank), bunkr nebo obecně budova včetně jejího interiéru, kulometné hnízdo, ženijní konstrukce (most), dopravní cesta (železnice), rozražení útoku pěchoty nebo demonstrace a jiné objekty podléhající poškození nebo destrukci vlivem detonace nebo exploze. Goliatha bylo možno využít i k vytvoření průchodu minovým polem. V takovém případě nebyl Goliath vybaven náloží určenou k odpálení, ale svojí vlastní hmotností a pohybem aktivoval roznětky min a přivedl je k výbuchu. I v tomto případě byla obsluha při použití dálkového ovládání dostatečně vzdálena od místa výbuchu.  Zbraň, která se při splnění taktického úkolu sama zničí, se označuje jako sebedestrukční.

Historie.

Vývoj Goliatha započal koncem roku 1940, kdy se Wehrmacht rozhodl nahradit větší a těžkopádné „Borgwardy“ s podobným účelem. Inovací měl být malý a lehký nosič nálože s dálkovým ovládáním, schopný přepravit minimálně 50 kg nálože. Konstrukčním vzorem byl prototyp navržený francouzským konstruktérem Adolphem Kégressem, který několik měsíců poté při přepadu Francie Němci ukořistili.  Projekt této zbraně neměl žádnou prioritu, a tak první verze nesla označení SdKfz. 302 ("Sonderkraftfahrzeug", "speciální vozidlo"). První jednotka, která Goliatha testovala, byla "3. mittlere Panzer Kompanie/Panzer Abteilung 300" (F.L.) a bojové nasazení se prvně uskutečnilo na Krymu u Sevastopolu, v červnu 1942 Stroje vyrobila automobilová společnost Carl FW Borgward v německých Brémách. První řada SdKfz. 302 ("Gerät" 67) měla elektrický pohon realizovaný dvěma elektromotory napájenými z baterie, které si Goliath vezl s sebou. Goliath v této verzi mohl vézt pouze 60 kg nálože. Nevýhodou této verze byly nejen poměrně vysoké výrobní náklady, malý akční rádius, hmotnost baterií ale i jeho nízká rychlost ve spojení se slabou ochranou proti palným zbraním nepřítele, což jej činilo snadno zranitelným.  Další verze s označením SdKfz. 303a (Gerät 671) byla uvedena do bojového nasazení již na podzim roku 1942. Oproti verzi 302 byla tato verze Goliatha vybavena spolehlivým dvouválcovým benzínovým, původně motocyklovým dvoutaktním motorem SZ7 Zündapp. Tento pohon již poskytoval vyšší výkon, byl lehčí než elektromotory s bateriemi, a tak se podařilo zvýšit rychlost. Goliath v tomto provedení mohl vézt 75 kg (165 liber) nálože a měl na čelní straně zesílené pancéřování pro zvýšení odolnosti proti zbraním nepřítele. Konstruktéři u této inovované verze experimentovali i s rádiovým dálkovým ovládáním nebo přenosem televizního signálu pro monitorování bojové situace. Pro špatnou efektivitu nebyly tyto koncepce realizovány.  Po dvou letech, v listopadu roku 1944 byl Goliath ještě jednou technicky upraven a pod označením SdKfz. 303b ("Gerät" 672) mohl nést nálož o hmotnosti až 100 kg (220 liber).  Dochované exempláře jsou v United States Army Ordnance Museum v USA, v "Bovington Tank Museum" ve Velké Británii, v Muzeu polského vojska, ve Vojenskohistorickém muzeu tankových zbraní a techniky v Kubince v Rusku a v "Deutsches Panzermuseum" v Německu. Repliky Goliathů je možno zhlédnout i v Normandii (Francie) v museích Dne D.

Nasazení.

První bojové nasazení Goliatha proběhlo na Krymu při dobývání Sevastopolu v červnu 1942, kdy byl jimi vyzbrojen 300. ženijní oddíl ("Panzer Abteilung 300"). Dalšími jednotkami vybavenými Goliathy byla v listopadu 1942 tanková ženijní rota ("Panzerpionierkompanie") 811, v prosinci téhož roku ještě roty 812, 813 a 814. Podle plánu měla mít každá 162 Goliathů (a 22 obrněných transportérů SdKfz 251 v ženijní verzi). Nasazen byl v bitvě v Kurském oblouku při operaci Citadela, kdy byl používán k vytvoření průchodů minovými poli. Použit byl i při potlačení Varšavského povstání v roce 1944, v Normandii při vylodění spojenců, v Ardenách a dalších případech.  I když se od bojového nasazení očekával úspěch, použití Goliatha se neobešlo bez komplikací a do bojů byl nasazován minimálně. Potíže nastávaly v členitém terénu, kde se ovládací kabel zachytával o větve a kameny, takže potom došlo k jeho přetržení. Goliath neměl ani dostatek výkonu k překonávání některých překážek, nevýhodou byla i malá světlá výška. Na písečném podkladu se mohl „zahrabat až po břicho“ a tak se znehybnil, takže se stal se snadným terčem ne přátelské střelby. K znehybnění taktéž docházelo, když dělostřelecká palba přerušila ovládací kabel. I při Varšavském povstání se polští bojovníci zaměřovali na ovládací kabel a jeho přeříznutím stroje Goliath zneškodňovali.

Konstrukce.

Prototyp Goliatha se od první sériové verze SdKfz. 302 lišil tím, že měl mimo hnací rozety a napínacího kola čtyři větší plná pojezdová kola, která byla u sériově vyráběné verze nahrazena malými.  Všechny tři výrobní verze Goliathů s upraveným pojezdem vycházely ze stejného konstrukčního základu, ale mezi verzemi 302 a 303 byl konstrukční rozdíl, vyplývající z odlišného pohonu.

SdKfz. 302.

Plně elektrická verze 302 měla dva samostatné elektromotory umístěné vně rámu (18, viz obrázek) mezi pojezdovou a vratnou stranou pásu, každý elektromotor byl určen pro jeden pás. Elektromotory přenášely kroutící moment přes převodovky na přední hnací kola – rozety (5). Ve vnitřním prostoru rámu byla umístěna velká baterie zaujímající prostor (11-14 pozdější verze), který byl u další verze využit pro palivovou nádrž, motor, chlazení a spojky. Odpružení bylo řešeno kyvnými rameny s listovými pružinami.

SdKfz. 303.

Pojezd.

Obě verze 303 vycházely z verze 302 a skládaly se z rámu (1), tvořeného bočnicemi, vanou, a horním krytem (není zobrazen). Kryt verze 303 se od verze 302 lišil nízkou nástavbou kryjící otvor pro sání a cirkulaci vzduchu chlazení motoru. Oba pojezdové pásy (2), levý a pravý, každý se 48 články, byly v horní části na každé straně vedeny přes tři vratné kladky (3). Hmotnost Goliatha spočívala na malých odpružených pojezdových kolech (4). Hnací síla se přenášela na pásy přes rozety (5), poháněné řetězovými převody od motorové části, umístěné pod kryty (6). V přední části (8) byl rám pancéřován pro zvýšení odolnosti proti střelám a bylo zde umístěno manipulační oko (9). Na vnějších krytech mezi pásy byly otvory pro čepy (10), určené k zajištění při přepravě na vozíku. Odpružení bylo opět řešeno kyvnými rameny s vinutými pružinami.

Pohon.

Spalovací motor (11) byl umístěn ve střední části rámu a byl společný pro oba pojezdové pásy. Kroutící moment motoru byl přes dvě spojky (12) a převody rozváděn k rozetám pro pohon pásů. Motor byl vybaven nuceným chlazením, které zajišťoval ventilátor (13), umístěný před motorem. Palivová nádrž (14) s horním plnícím otvorem byla umístěna za motorem. V horní části rámu byla umístěna nízká nástavba pro přívod vzduchu (není zobrazena).

Ovládání.

Všechny verze Goliathu byly ovládány dálkově pomocí ovládacího kabelu (15), který se volně odvíjel z cívky (16) umístěné na zádi. Pomocí elektrických signálů obsluha ovládala spojky pásů a odpalovala nálož. Zadní rám (17) zajišťoval pokládku kabelu na terén tak, aby se nedostal do kontaktu s pojezdovými pásy při zatáčení. Elektrická energie pro ovládání byla čerpána z baterií, které byly menší než u verze 302, a byly umístěny ve schránkách (18) vně rámu mezi pojezdovou a vratnou stranou pásu. K ovládání sloužil ovladač s pákovými ovladači (joystick) připojený k řídícímu kabelu (není zobrazen).

Prostor nálože.

Pro nálož byl určen prostor (19) v přední části Goliatha od čelní strany až k motorovému prostoru.

Technicko-taktická data.

Vysvětlivky: × údaj nedostupný, ×× údaje se liší

Goliath – lehký nosič nálože, sebedestrukční minitank (), Spojenci nazývaný () "„tank-brouk“" byl malý, dálkově ovládaný pásový transportér zkonstruovaný za druhé světové války. Transportér byl zkonstruován německým Wehrmachtem podle francouzského vzoru, který nacistické Německo ukořistilo. V bojovém provedení byl minitank určen k dopravě nálože k cíli a k jejímu dálkovému odpálení. V ženijním provedení byl používán k vytvoření průchodu minovým polem. V období 2. světové války byly stroje nasazeny na východní i západní frontě Za války bylo vyrobeno přes 7500 kusů těchto nosičů, které svým vzhledem připomínaly malý tank ale bez bojové věže. Dálkové ovládání, vůbec prvně použité u takového druhu bojové techniky, umožňovalo na vzdálenost přibližně 1000 m navedení transportéru s výbušninou na požadované místo a následné dálkové odpálení.

The Goliath tracked mine - complete German name: "Leichter Ladungsträger Goliath" (Goliath Light Charge Carrier) was a name given to two German Unmanned ground vehicles, disposable demolition vehicles, used during World War II. These were the electrically powered "Sd.Kfz. 302" and the petrol-engine powered "Sd.Kfz. 303a" and "303b". They were known as "beetle tanks" by the Allies.


Geografie.

Město leží na pobřeží Tyrhénského moře, 75 km východně od Palerma a 175 km západně od Messiny. Jižně od Cefalù se rozkládá pohoří Sicilských Apenin Madonie. Historické jádro města se nachází pod útesem "La Rocca", 270 metrů vysoké výpencové skály s pevností.

Historie.

Nejstarší archeologické nálezy z území starého města pocházejí z pravěku. V době klasické řecké kultury patřilo k území říše "Graecia magna", vyrostlo zde město zvané "Kephaloidion", o němž podal svědectví k roku 396 př. n. l. řecký historik Diodóros Sicilský. Za římské vlády bylo město od roku 254 př. n. l. nazýváno "Cephaloedium". Oba názvy znamenají hlavu a byly odvozeny od tvaru skály Rocca di Cefalù, na které nejstarší sídlo původně leželo. O město se bojovalo během punských válek. Bylo také pravidelně zmiňováno římskými geografy (Strabón, Plinius starší, Klaudios Ptolemaios).  Kolem roku 858 n. l. město dobyli Arabové, nazvali je "Gafludi" a připojili ke svému emirátu Sicílie. Roku 1063 se města zmocnili Normané. Za normanského krále Rogera II. bylo centrum města přesunuto k úpatí vápencové skály a ve 12. století nastal všeobecný rozkvět hospodářství, (zvl. rybářství), obchodu a kultury. Tehdy byla postavena katedrála a v ní umístěny dva sarkofágy z tehdy vzácného červenohnědého porfyru pro Rogera II. a jeho nástupce. Teprve císař Fridrich II. Štaufský dal kosti svého otce Jindřicha VI. i se sarkofágem přenést do katedrály v Palermu. Cefalù se ve 13. století stalo sídlem biskupství. Roku 1861 bylo Cefalù připojeno ke sjednocené Itálii.

Město a památky.

Historické staré město se nachází pod útesem "La Rocca". Hlavní památkou ve městě je normanská katedrála založená v roce 1131 z podnětu Rogera II. Hlavní ulicí na starém městě je "Corso Ruggero", které vede až ke katedrále. Ve městě se nachází řada dalších kostelů a paláců z období od 13. do 18. století. Na hoře La Rocca se pak nachází zbytky "Dianina chrámu" z 9. století před naším letopočtem a středověké opevnění "La Rocca di Cefalù".

Cefalù (sicilsky "Cifalù", řecky "Κεφαλοίδιον", latinsky "Cephaloedium", arabsky "Gafludi") je historické město a letovisko v metropolitním městě Palermo na severozápadě Sicílie v Itálii. Historické staré město s normanským dómem a pláže činí z Cefalù jedno z hlavních turistických center v regionu i na Sicílii.

Cefalù (), the classical Cephaloedium (), is a city and comune in the Italian Metropolitan City of Palermo, located on the Tyrrhenian coast of Sicily about east of the provincial capital and west of Messina. The town, with its population of just under 14,000, is one of the major tourist attractions in the region. Despite its size, every year it attracts millions of tourists from all parts of Sicily and also, from all over Italy and Europe.


Popis.

Hořec žlutý je statná, 50 až 110 cm vysoká vytrvalá bylina s nevětvenou přímou olistěnou lodyhou. Listy jsou nápadné, vejčitého tvaru, až 30 cm dlouhé, poněkud podobné listům kýchavice ("Veratrum"). Na bázi lodyhy je vyvinuta přízemní listová růžice. Lodyha je tlustá, dutá. Dolní lodyžní listy jsou krátce řapíkaté, horní jsou přisedlé. Listy mají velmi výraznou žilnatinu, tvořenou 5 až 7 souběžnými žilkami. Květenství je vrcholové, květy jsou nahloučeny v paždí 2 až 6 párů listovitých listenů. Květy jsou pětičetné, oboupohlavné. Kalich je nepravidelný, s jedním zářezem sahajícím téměř až k bázi a s krátkými cípy. Koruna je jasně žlutá, s kratičkou trubkou a asi 2 až 3 cm dlouhými úzkými cípy. Nitky tyčinek jsou přirostlé k bázi koruny. Prašníky srůstají okolo čnělky v trubičku. Semena jsou světle hnědá, asi 3 mm dlouhá.

Výskyt.

Druh se přirozeně vyskytuje v Alpách, Vogézách, Schwartzwaldu, v Pyrenejích a na Balkánském poloostrově. V Alpách se jako výrazný prvek vegetace vyskytuje na alpínských a subalpínských loukách, v západní části v nominátním poddruhu, z jihovýchodních oblastí Alp jsou uváděny poddruhy "Gentiana lutea" subsp. "symphyandra" a "Gentiana lutea" subsp. "vardjanii". V České republice není hořec žlutý původní, ve 20. a 30. letech 20. století byl však vysazován pro farmaceutické potřeby a pro výrobu likérů. Byl vysazen v Krkonoších, v Krušných a Orlických horách, na Šumavě a v Hrubém Jeseníku. Na některých místech se přirozeně rozmnožuje.

Podobné rostliny.

Hořec žlutý je svými žlutými květy s úzkými dlouhými korunními cípy nezaměnitelný s jiným druhem hořce. Žlutě kvete i drobnější hořec tečkovaný ("Gentiana punctata"), který však má zvonkovité květy s krátkými korunními cípy. V České republice roste v Hrubém Jeseníku. Nekvetoucí hořec žlutý může být zaměněn s některým druhem kýchavice ("Veratrum"). Lze jej odlišit mj. podle tlusté lodyhy a nasivělých listů.

Využití.

Kořen hořce žlutého obsahuje hořké glykosidy, zejména amarogentin a gentiopikrin. Z dalších látek jsou obsaženy terpeny, alkaloidy, slizy, pektiny, inulin aj. Kořen je využíván ve farmacii (oficiální droga pod názvem "Radix gentianae") a v bylinném léčitelství při zažívacích poruchách. Tlumí dyspeptické projevy při poruchách funkce žlučníku, jater a slinivky. Podporuje krvetvorbu, funkce centrální nervové soustavy a dá se využít jako celkové tonikum při rekonvalescenci po těžkých chorobách. Zevně může být použit na nehojící se a zduřelé rány. Je používán též v homeopatii.  Oddenky jsou využívány k výrobě hořkých likérů. Občas je pěstován v zahradách jako okrasná rostlina.

Hořec žlutý ("Gentiana lutea") je statný druh hořce se žlutými květy, vyskytující se přirozeně v horách střední a jižní Evropy. V České republice není původní, byl však v některých našich pohořích vysazen. Rostlina je využívána ve farmacii, v lidovém léčitelství a při výrobě hořkých likérů.

Gentiana lutea, the great yellow gentian, is a species of gentian native to the mountains of central and southern Europe.


Šilink první republiky (1925–1938).

Rakouský šilink byl zaveden měnovou reformou z 1. března 1925 nahradil tehdejší, inflací po první světové válce znehodnocenou, rakousko-uherskou korunu.

Mince a bankovky.

Mince byly raženy v hodnotách 1, 2, 5, 10, 20, 50 grošů a 1, 2, 5 šilinků. V roce 1929 byly vydány zlaté mince v hodnotě 25 a 100 šilinků.  Bankovky byly vydávány v hodnotách 5, 10, 20, 100 a 1000 šilinků. V roce 1929 byla emise doplněna o bankovku 50 šilinků.  Po anšlusu Rakouska Třetí říší byl šilink nahrazen Říšskou markou v nevýhodném kurzu 1 RM = 1,50 S.

Šilink druhé republiky (1945–2002).

Byly zavedeny mince v hodnotě 1, 2, 5, 10, 20, 50 grošů a 1, 2, 5, 10 šilinků a také méně užívané 20 a 50 šilinky. Poslední úplná emise oběžných mincí byla vydána v roce 1946. Mince 1 a 20 grošů se brzy přestaly razit z důvodu své neekonomičnosti. Nejnovější mincí byla bimetalická mince s hodnotou 50 šilinků, která byla vydána v roce 1996, připomínala rakouské milénium a obíhala společně s bankovkou téže hodnoty. Na líci všech rakouských mincí byl buď státní znak nebo číslovka nominální hodnoty. Na rubu byl motiv spojený s Rakouskem.  Bankovky byly vydávány v hodnotách 20, 50, 100, 500, 1000 a 5000 šilinků. Poslední neúplná emise bankovek byla dána do oběhu v roce 1997, a to jen nominály 500 a 1000 šilinků. Na líci všech rakouských bankovek byly portréty významných Rakušanů:  Kurz šilinku k euru při měnové výměně 1. ledna 2002 byl 1S = 0,07267€.

Rakouský šilink byl rakouskou měnou od roku 1924 do roku 1999. Historické období platnosti šilinku se dělí na dvě období – první republika a druhá republika. Po první světové válce byl zaveden šilink místo inflační Rakousko-uherské koruny. Od připojení Rakouska k Třetí říši platila v Rakousku říšská marka. Po druhé světové válce byl opět zaveden oběh šilinku. Šilink se dělil na 100 grošů. Mince a bankovky vydávala Rakouská národní banka "(Österreichische Nationalbank)". Vyměňovány za euro byly do 1. března 2012. ISO 4217 kód měny byl ATS.

The schilling (German: "Schilling") was the currency of Austria from 1925 to 1938 and from 1945 to 1999, and the circulating currency until 2002. The euro was introduced at a fixed parity of €1 = 13.7603 schilling to replace it. The schilling was divided into 100 groschen.


Zasvěcený život.

V řeckokatolické církvi na Slovensku působí dva mužské a tři ženské řeholní řády. Řád svatého Basila Velkého (baziliáni - vasiliáni) je východní mnišský řád, který je založen na pravidlech sv. Basila Velkého z druhé poloviny 4. století. Dnes na Slovensku vykonává zejména apoštolskou a pastorační práci. Baziliáni mají monastýr v Krásném Brode, v Bukové hôrce, v Prešově a v Trebišově. Druhý řád - Kongregaci Nejsvětějšího Vykupitele (redemptoristé) založil roku 1723 sv. Alfons z Ligouri. Na Slovensku byla v roce 1921 vytvořena jeho východní větev. Redemptoristé konají misie na Slovensku i v Podkarpatské Rusi, organizují pravidelná duchovní cvičení pro rodiny a mládež.  Řád sester sv. Basila Velkého založila sestra sv. Basila Velkého sv. Makrína. Baziliánky pracují ve výchovné sféře - spravují Střední zdravotnickou školu svatého Basila Velkého v Prešově, pracují v sociálních ústavech, organizují letní duchovní setkání mládeže. Kongregace sester služebnic Neposkvrněné Panny Marie byla založena v roce 1892. Jejími zakladateli jsou baziliáni Jeremiáš Lomnický, Cyril Selecký a Jozefáta Michaela Hordaševská. Charismatem této kongregace je „sloužit lidem tam, kde je to nejvíce potřebné". Cílem činnosti kongregace je výchova dětí a mládeže, pomoc starým, nemocným a opuštěným. Na Slovensku působí i redemptoristky byzantského obřadu. Monastýr mají v Lomnici u Vranova nad Topľou. Jejich posláním je život modlitby (jedná se o kontemplativní řeholi).

Svatí a blahoslavení.

K významným světcům nejstaršího období na území Slovenska patří svatí sedmipočetníci a přepodobný Mojsej Uhrín. Další světci pocházejí z období komunistického pronásledování řeckokatolické církve. Papež Jan Pavel II. prohlásil za blahoslavené: biskupa Pavla Petra Gojdiče, řeholníka Metoděje Dominika Trčku, kteří zemřeli mučednickou smrtí v komunistickém vězení, a biskupa Vasila Hopku. K příležitosti 7. výročí vzniku Slovenské republiky bylo na návrh Vlády SR biskupu Pavlovi Petrovi Gojdičovi uděleno státní vyznamenání Pribinův kříž I. třídy in memoriam. 27. ledna 2008 mu bylo uděleno i nejvyšší státní vyznamenání udělované lidem nežidovského původu Spravedlivý mezi národy za záchranu Židů během holokaustu. Na Ukrajině byl blahořečen mukačevský biskup Teodor Romža, pod jehož správu patřil i jižní (dolní) Zemplín.

Poutní místa.

Mezi nejznámější řeckokatolická poutní místa na Slovensku patří např. Ľutina, Klokočov, Krásny Brod, Buková hôrka, Šašová, Čirč, Rafajovce, Litmanová. V roce 2010 byly chrámy Narození Přesvaté Bohorodičky v Žilině, litmanovská hora Zvir a poutnické místo v Ľutině poutem duchovního příbuzenství svázány s bazilikou Santa Maria Maggiore v Římě. Chrámu Zesnutí Přesvaté Bohorodičky v Ľutině a chrámu Sestoupení Svatého Ducha v Michalovcích byl udělen titul basilica minor. V zahraničí jsou známými poutními místy například Máriapócs v Maďarsku a Svatouspenská univská lávra na Ukrajině, kam putuje spoustu slovenských řeckých katolíků.

Další aktivity.

Oficiálním časopisem je řeckokatolický časopis Slovo, který vychází v Prešově. Kromě něj vychází i časopisy Misionár a Blahovistnik. Publikační činnosti se věnuje např. vydavatelství Spolku sv. Cyrila a Metoděje Byzant v Košicích a redemptoristické vydavatelství Misionár. V Prešově má církev teologickou fakultu a kněžský seminář. Řeckokatolická církev má i několik církevních škol. Pro pomoc potřebným provozuje charitu v Prešově a Košicích, provozuje i řeckokatolické centrum pro mladé Bárka v Jurskové Voli a centrum pro rodinu v Sigordě. Práci s Romy se věnuje pastorační centrum Romů v Čičavě. Slovenští řeckokatolíci používají pozdrav "Slava Isusu Christu! - Slava i vo viki!" V období svátku Velikonoc se však používá "Christos voskrese! - Voistinu voskrese!" a v období svátku Narození Ježíše Krista se zdraví "Christos raždajetsja! - Slavite jeho!"

Slovenská řeckokatolická církev je jedna z východních katolických církví užívajících byzantský ritus. Od 30. ledna 2008 je tvořena třemi slovenskými eparchiemi (metropolitní archieparchií prešovskou a eparchiemi košickou a bratislavskou) a kanadskou Torontskou slovenskou řeckokatolickou eparchií.

The Slovak Greek Catholic Church (Slovak: "Gréckokatolícka cirkev na Slovensku", "Greek-Catholic Church in Slovakia"), or Slovak Byzantine Catholic Church, is a Metropolitan "sui iuris" Eastern particular Church in full union with the Catholic Church. Its liturgical rite is the Byzantine Rite. L'Osservatore Romano of January 31, 2008 reported that, in Slovakia alone, it had some 350,000 faithful, 374 priests and 254 parishes. In addition, the 2012 Annuario Pontificio gave its Canadian Eparchy of Saints Cyril and Methodius of Toronto as having 2,000 faithful, 4 priests and 5 parishes. The Slovak Greek Catholic Church is in full communion with the Holy See.


Život.

Původ.

Rudolf III. Habsburský se narodil kolem roku 1281 jako nejstarší ze šesti synů rakouského a štýrského vévody Albrechta I. Habsburského a jeho manželky Alžběty Goricko-Tyrolské, sestry vévody Jindřicha Korutanského.

Nástup na vévodský stolec a sňatek.

V červnu 1298 na jednání v Mohuči kurfiřti z římského trůnu sesadili úhlavního soka Habsburků Adolfa Nasavského a za nového římskoněmeckého krále vzápětí zvolili Rudolfova otce Albrechta. Albrecht nasavského hraběte následně drtivě porazil v bitvě u Göllheimu, ve které Adolf padl. Po korunovaci na římského krále Albrecht v listopadu 1298 uspořádal okázalou slavnost v Norimberku, kde udělil rakouské a štýrské vévodství ve společné léno svým synům Rudolfovi III., Fridrichovi I. a Leopoldovi I. Protože Fridrich byl v této době devítiletý a Leopold měl pouze pět let, faktickou vládu v Rakousku a Štýrsku měl vykonávat jejich starší bratr Rudolf, jemuž tehdy bylo mezi 15−18 lety. I přesto si však hlavní slovo v těchto zemích podržel Albrecht.  Už v roce 1295 se Albrecht neúspěšně pokoušel o sňatkové spojení mezi příslušníky habsburské a kapetovské dynastie vládnoucí ve Francii. Poté, co Albrecht nastoupil na římský trůn, začal opět usilovat o posílení vzájemných vztahů s francouzským králem Filipem IV. Sličným. K jednání mezi Albrechtem a Filipem došlo už koncem léta 1299. Vznikl plán oženit Rudolfa s Filipovou sestrou Blankou. I přes silný odpor říšských kurfiřtů se na sklonku listopadu 1299 oba králové v hojném doprovodu osobně dostavili do městečka Quatrevaux na francouzsko-říšské hranici a uzavřeli zde svatební smlouvu. Rudolf měl jako svatební dar obdržet Rakouské a Štýrské vévodství, respektive se stát jediným leníkem v těchto zemích, o které se dosud dělil s mladším bratrem Fridrichem a Leopoldem. Nevěsta věnem dostala freiburské hrabství ve Švýcarsku a Lantkrabství Horní Alsasko. Dohoda byla ratifikována na počátku prosince 1299. Rudolf se s Blankou oženil na svatodušní svátky v roce 1300. Kronikáře upoutaly především bohaté a luxusní šperky i oděvy francouzské nevěsty. Vídeň manželský pár uvítala až o Vánocích téhož roku. Ačkoli byla Blanka Rudolfovi velkou oporou, manželství zůstalo bezdětné. Svého manžela Blanka i mnohokrát zastupovala v jeho nepřítomnosti v zemi a doprovázela ho na jeho cestě do Štýrska. Patrně v souvislosti s narozením mrtvého dítěte Blanka v roce 1304 sepsala svůj testament a dne 19. března 1305 zemřela.

Vztahy s Jindřichem Korutanským a české tažení.

Od roku 1300 se Rudolf angažoval v konfliktu mezi Jindřichem Korutanským a korutanskými šlechtici, kteří se proti Jindřichovi bouřili. Rakouský vévoda do této situace zasahoval ve prospěch Jindřicha. Nikdy se od něj však nedočkal uznání. V srpnu 1304 se Rudolf v Bratislavě sešel s uherským vzdorokrálem Karlem I. Robertem z Anjou, slovenským velmožem Matoušem Čákem, zástupci Kumánů a možná i s kujavským vévodou Vladislavem Lokýtkem. Účastníci se dohodli na společném vojenském vpádu do Českého království, které mělo oslabit českého a polského krále Václava II., jenž římskému králi, Anjouovcům i Lokýtkovi svými úspěchy činil potíže. Rudolf s Albrechtem tažení načasovali na dobu, kdy byl Václav zaneprázdněn věcmi v Uhrách, kam vedl vojenskou výpravu na pomoc svému synovi Václavovi III. Zatímco uherská, říšská a rakouská vojska měla do Čech vpadnout z jihu a následně vytáhnout na Kutnou Horu, Lokýtek měl zaútočit na Malopolsko a kníže Jindřich III. Hlohovský na Velkopolsko. Celé tažení začalo útokem vojska vedeného Rudolfem, jež sestávalo z Uhrů, Kumánů a Rakušanů. Tažení bylo provázeno neobyčejnou krutostí vůči civilnímu obyvatelstvu, protože Rudolf pohanským Kumánům povolil místo žoldu brát křesťany do otroctví a krutě drancovat. Albrecht mezitím zaútočil na jižní Čechy, dostal se však do pevného sevření vítkovských vojsk. Musel proto čekat na pomoc ze strany Rudolfa. Ten se dal na zpáteční cestu přes Rakousko, které bylo rovněž vydáno napospas ničivému plenění kumánských jednotek. Rudolf s Albrechtem svá vojska spojili počátkem října 1304 a vydali se na pochod ke Kutné Hoře. Brzy se však ukázala marnost celého tažení. Římský král totiž spoléhal na jednu rozhodující bitvu, místo toho však jeho vyčerpané vojsko muselo čelit vyčkávací taktice českých vojáků, které podpořil také braniborský markrabě Ota IV. Se šípem. Následně se rakousko-uherské vojsko dalo na ústup, který se za sněhové vánice na Vysočině změnil v útěk. Habsburské tažení tak skončilo totálním vojenským fiaskem. Následně byla zahájena smírčí vyjednání mezi českým a říšským dvorem, která však Václav II. nestihl sám dokončit, protože v červnu roku 1305 zemřel. Jednání s Habsburky proto dovršil jeho syn a nástupce Václav III.  Po návratu do Rakouska se Rudolf opět zaměřil na Jindřicha Korutanského, který se odmítl účastnit tažení do Čech. Rudolf od něj za tento postoj začal vymáhat dosud nevyplacené věno své matky Alžběty, sestry korutanského vévody. Zároveň se pokoušel opatřit šest tisíc hřiven stříbra, jimiž měly být vyplaceny korutanské zástavy v Kraňsku a Vindické marce. Těmito kroky chtěli Habsburkové odstranit vliv svých dřívějších korutanských spojenců z této oblasti.

Zisk české koruny.

V srpnu 1306 byl zavražděn český král Václav III. Protože zemřel bez mužského dědice a dynastie Přemyslovců již neměla žádného mužského příslušníka, do Prahy byly svolány zemské elity, které měly zvolit nového českého krále. Do situace se však pohotově vmísil král Albrecht Habsburský, který se o olomoucké vraždě Václava III. dozvěděl v Henegavsku, když připravoval tažení proti Wettinům. Přípravy tažení okamžitě přerušil a vydal se k českým hranicím. Na sklonku srpna byl již v Norimberku, kde vydal listinu žádající české pány, aby za českého krále zvolili jeho syna Rudolfa. I přestože si habsburská kandidatura v Čechách získala několik přívrženců, volba nakonec padla na Jindřicha Korutanského, manžela Václavovy sestry Anny Přemyslovny. Albrecht následně České království prohlásil za odumřelé léno spadlé na říši a přes Chebsko s vojskem překročil české hranice. Ani Rudolf nemeškal a s vojskem vstoupil do jižních Čech. Jindřich Korutanský se sice snažil získat zahraničí spojence − dne 8. září v Furth im Waldu uzavřel spojenectví s dolnobavorským vévodou Štěpánem I. a v Domažlicích s Eberhardem Württemberským, nepodpořilo ho však české panstvo, které v celé záležitosti hrálo zásadní roli. Zatímco Rudolf již 1. října 1306 stanul před Prahou, Albrecht rozbil tábor u Loun. Zde proběhlo Albrechtovo a Rudolfovo uplácení předních českých šlechticů, aby podpořili Rudolfovu kandidaturu na český trůn. Rajmundovi z Lichtenburka Rudolf slíbil výnosný úřad nejvyššího podkomořího, Jindřichovi z Rožmberka zase úřad nejvyššího komorníka a hrabství Raabs v Rakousích, které za vlády Přemysla Otakara II. držel Jindřichův otec Vok I. z Rožmberka a ačkoli ho nyní ovládal rakouský šlechtic Štěpán z Maissova. Na Habsburskou stranu se dále přidali například Dobeš z Bechyně, Albrecht ze Žeberka, Hynek Berka z Dubé či Jindřich z Lipé.  Poté, co Jindřich Korutanský poznal, že situace je pro něj ztracena, tajně se svou chotí uprchl z Prahy zpátky do Korutan. Dne 10. října 1306 se Albrecht vydal k Praze, aby zde dovršil jednání s českou šlechtou. Čeští páni v čele s pražským biskupem Janem IV. z Dražic na Albrechtovi žádali především potvrzení Zlaté buly sicilské. Albrecht byl ochoten tento požadavek splnit, ale s podmínkou, že bude zrušena platnost privilegia zaručujícího dědická práva Přemysloven na český trůn, které údajně dříve udělil římský král Richard Cornwallský českému králi Přemyslu Otakarovi II. Čeští páni Rudolfa zároveň vyzývali ke sňatku s vdovou po Václavovi II., Piastovnou Eliškou Rejčkou. Tímto sňatkem měl Rudolf legitimizovat svůj nárok na český i polský trůn. Dne 16. října byl Rudolf Habsburský slavnostně zvolen českým králem. Druhý den byl Rudolf salcburským arcibiskupem Konrádem IV. z Fohnsdorfu oddán s Eliškou Rejčkou a stanul v čele Českého království. Manželství Elišky Rejčky a Rudolfa bylo údajně šťastné. Vládu v Rakousku a Štýrsku místo Rudolfa zároveň převzal jeho mladší bratr Fridrich Sličný.

Vláda v českých zemích.

Rudolf se za svou vládu téměř neprojevil, protože nevládl ani jeden rok. Podle Dalimilovy kroniky z Pražského hradu vyhnal dcery Václava II., což pobouřilo českou společnost. Toto tvrzení je však pochybné, protože dvě ze tří Přemysloven byly už vdané a v době Rudolfovy vlády na Hradě nepobývaly. Dalimil Rudolfa také obviňoval z přílišné šetřivosti, kvůli čemuž si prý vysloužil přízvisko „král Kaše“, protože v královské kuchyni se podle něj podávala pouze kaše, jídlo prostého lidu. Šetřivost však patrně byla v Rudolfově situaci zcela na místě − česká královská pokladnice byla ještě z časů Jindřicha Korutanského a Václava II. značně zadlužená a Rudolf finanční prostředky nemohl čerpat ani z rakouských zemí, kde vládu převzal jeho mladší bratr. Po zemi o Rudolfovi proto brzy začaly kolovat vtipy a popěvky o již zmíněném „králi Kaše“ i o „králi Hokynářovi“. Dalimil nadále mluví o tom, že Rudolf nedodržoval sliby, které před svým nástupem na trůn dal českým pánům. Ani zde však neexistují žádné jiné doklady toho, že by Rudolf své sliby po nástupu na trůn rušil. Habsburky k rychlosti při osvojování státu poháněla zřejmě Rudolfova nemoc. Dalimil ve své kronice tvrdí, že Rudolf rozsazoval švábské rytíře na královské hrady.  Dne 18. ledna 1307 římský král Albrecht ve Znojmě udělil Čechy a Moravu ve společné léno jak Rudolfovi, tak jeho mladším bratrům. Vydal zde rovněž nový nástupnický řád, podle kterého v případě Rudolfovi smrti měl na český trůn nastoupit nejstarší z jeho mladších bratrů. Albrecht tak fakticky obešel Zlatou bulu sicilskou a zpochybnil volební právo české šlechty.

Odboj české šlechty a smrt.

V průběhu roku 1307 proti Rudolfovi v Českých zemích postupně rostla nechuť. Český král se dostával do sporů i s pražským biskupem Janem IV. z Dražic. V jihozápadních Čechách Rudolfovi navíc stále odporovali poslední přívrženci Jindřicha Korutanského, mezi které patřil především Vilém Zajíc z Valdeka, Ojíř z Komberka a Bavor III. ze Strakonic. Zároveň neustávaly potyčky s Bavory, protože spojenec Jindřicha Korutanského, dolnobavorský vévoda Štěpán I., odbojné pány zřejmě podporoval. Rudolf se rozhodl, že odbojné pány pokoří a v červnu 1307 proti nim zahájil tažení. Tažení mělo úspěch a Rudolf Bavora ze Strakonic nakonec oblehl v jeho městské pevnosti v Horažďovicích. Bavor byl sice donucen kapitulovat, ale ještě téhož dne 3. července 1307 v noci král Rudolf před Horažďovicemi zřejmě podlehl úplavici. Ačkoli se o úplavici jako příčině zmiňuje mnoho pramenů, není toto tvrzení nijak jinak podloženo. Úplavice je navíc velmi infekční nemoc, ale v žádné kronice není uvedeno, že by se touto nemocí v ležení nakazil někdo další. Je proto možné, že Rudolf zemřel na žaludeční vředy či Crohnovu nemoc, což by vysvětlovalo jeho konzumování kaše. Vyloučené není ani to, že Rudolf byl otráven, pro což však neexistují žádné důkazy ani indicie. Na smrtelném loži k sobě Rudolf povolal cisterciácké opaty zbraslavského kláštera Konráda z Erfurtu a sedleckého kláštera Heidenreicha. Ti sepsali Rudolfovu závěť, v níž český král zdvojnásobil věno své manželce Elišce Rejčce, Václavem II. vysazené na 40 000 hřiven stříbra.  Podle vyprávění Otokara Štýrského český král zemřel vysílen nadměrným milováním se svou novou ženou Eliškou Rejčkou. František Pražský ve své kronice popisuje příhodu, ve které pokořený Bavor ze Strakonic netušící, že král je již mrtev, prosí v temném stanu ležícího Rudolfa o odpuštění a ve prospěch Jindřicha z Rožmberka se vzdává držby hradu Zvíkova. Až poté byl Rudolf převezen do Prahy a pohřben v bazilice svatého Víta na Pražském hradě.

Hroby a ostatky.

Ostatky Rudolfa Habsburského byly po jeho smrti 3. července 1307 Konrádem z Erfurtu uloženy do svatovítské baziliky na Pražském hradě. Přesné umístění Rudolfova hrobu v bazilice je neznámé, zřejmě ale ležel v západní části chrámu. Pravděpodobně ho kryla náhrobní deska s vyrytou postavou krále. Na Rudolfovu paměť nechala v této bazilice vybudovat jeho manželka Eliška Rejčka oltář svatého Šimona a Judy, což učinila někdy mezi lety 1310 a 1319. Roku 1373 byly Rudolfovy ostatky spolu s ostatky dalších králů a knížat pohřbených ve svatovítské bazilice na popud Karla IV. přesunuty do nově vybudované gotické katedrály. Rudolfův hrob nebyl otevřen zřejmě až do druhé poloviny 19. století, ačkoli už v roce 1824 se císařská komise marně pokoušela nalézt Rudolfovy ostatky v hlavní královské svatovítské hrobce. Rudolfův hrob byla nalezen až roku 1870. Stalo se tak náhodou, při opravách dlažby u jižní stěny kaple svatého Silvestra. Spolu s hrobem krále Rudolfa byl nalezen i hrob jeho strýce Rudolfa Švábského, který se nacházel v jeho těsné blízkosti. V králově hrobu se nacházela olověná destička, zlomky kostí, zbytky kůže, textilie, hřeby z rakve a pohřební koruna, jablko a žezlo. Ostatky obou Rudolfů byly následně provizorně uschovány do sakristie a o dva roky později znovu pohřbeny do kaple svatého Kříže. Hrob byl uzavřen novou mramorovou deskou. K dalšímu otevření hrobu došlo v roce 1929. Bylo totiž rozhodnuto, že ostatky obou Habsburků budou pohřbeny do královské hrobky svatovítské katedrály po boku dalších knížat a králů. Prozatímně byly uschovány do arcibiskupské hrobky. Do královské hrobky byly uloženy o šest let později. Dne 2. prosince 1991 Rudolfovy ostatky vyzvednul antropolog Emanuelem Vlčkem. Nejvýznamnější součást Rudolfovy pohřební výbavy jsou pohřební insignie skládající se z koruny, žezla a jablka. Koruna dosahuje výšky 132 milimetrů, průměru 192 milimetrů a hmotnosti 422 gramů. Byla zhotovena z tepaného pozlaceného stříbrného plechu a je zdobena vyrytým rostlinným ornamentem. Spojovací pásky koruny se svrchu kříží. Na tomto křížení je reliéf s motivem Zvěstování Páně. Jednotlivé části koruny jsou pospojovány nýty. Žezlo je vysoké 634 milimetrů a průměr jeho šestihranného dutého dříku činí 19 milimetrů. Svrchu žezla se nachází šest listů, které byly vystřiženy z plechu, z nichž tři jsou vztyčené a svírají tak vrchol žezla − tepanou kouli. Jablko má na výšku 127 milimetrů a jeho průměr je 117 milimetrů. Je tvořeno dvěma plechovými polokoulemi, jež byly vytvořeny vtepáním do matrice. Ke svrchní polokouli byl přinýtován rovnoramenný křížek vyřezaný ze stříbrného plechu. Jablko a žezlo bylo rovněž pozlacené. Rudolfovy pohřební insignie byly zřejmě vyhotoveny ve stejné dílně jako pohřební klenoty z hrobu Přemysla Otakara II., protože vykazují podobný tvar. Ačkoli byly insignie zřejmě vytvořeny ve spěchu, na materiálu se nešetřilo. Celková hmotnost stříbra, ze kterého byly klenoty vytvořeny, totiž činí přibližně 1 kilogram.  Při přenášení Rudolfových ostatků do nově vybudované katedrály svatého Víta byla zhotovena olověná destička přibitá na Rudolfovu dřevěnou rakev. Na této destičce stálo:  Z Rudolfovy hrobky byl vyjmut i jeho pohřební oděv, který byl poté restaurován v textilním vědeckém institutu Abegg-Stiftung v Riggisbergu ve Švýcarsku. Tento oděv je jedinečným evropským unikátem. Podle novějších rekonstrukcí byl Rudolf do rakve oblečen do pláště z látky zdobeného draky a obláčky, dále do vypodšívkovaného oděvu s rukávy z tkaniny vyzdobeného ptáky a do dlouhých nohavic z látky, které byly rovněž zdobeny draky a obláčky.

Hodnocení osobnosti.

I přestože byla Rudolfova vláda v Českých zemích pouze epizodickou, do historického povědomí se kvůli Dalimilově hodnocení zapsal jako „vrah“ Čechů. Podle Františka Palackého byl Rudolf „"skutečně muž ve mnohém ohledu výtečný; dle svědectví souvěkých osvědčoval jak nevšední rozum a statečnost, tak i hojnou dobromyslnost a laskavost"“. Josef Šusta Rudolfa hodnotil jako bystrého a rázného muže, který měl sklony k přísné hospodárnosti. Strohé nebo nevěrohodné zprávy však příliš neumožňují si o Rudolfově osobnosti vytvořit spolehlivou představu.

Odraz v literatuře.

Vláda Rudolfa Habsburského v českých zemích byla velmi negativně popsána v Dalimilově kronice. Příznivěji Rudolfa hodnotila Zbraslavská kronika sepsaná cisterciákem Petrem Žitavským. Rudolf se dále objevuje také v nepříliš věrohodné štýrské rýmované kronice Otakara Štýrského a v kronikách doby Karla IV., jako například v kronice Františka Pražského, které však čerpaly především ze Zbraslavské kroniky.

Rudolf Habsburský (kolem 1281 – 3. července 1307 Horažďovice) byl rakouský a štýrský vévoda, moravský markrabě, devátý český král a titulární polský král z rodu Habsburků.

Rudolf I ( – 3/4 July 1307), a member of the House of Habsburg, was King of Bohemia and titular King of Poland from 1306 until his death. He was also Duke of Austria and Styria from 1298.


Úkoly personalistiky.

Výběr pracovníků.

Jedním z úkolů personalistiky je výběr nových pracovníků. K tomu se používá mnoho metod, nejdůležitější je ale získat si o potenciálním zájemci o místo co nejvíce informací a následně vyhodnotit jeho znalosti a zkušenosti v porovnání s ostatními pracovníky. Technikami, kterými se tyto informace zjišťují, jsou:  U některých specifických povolání (například u policie) se používají ještě jiné techniky:

Druhy talentu vůči potřebám podniku.

Personalistická terminologie v denní praxi je trochu jiná než psychologická. Nerozlišuje příliš mezi vlohami, nadáním, schopnostmi, talentem či genialitou. Prostě o někom říká, že je buď velmi schopný, průměrný nebo neschopný. Pracovník má, nebo nemá na něco velký talent.  Firmy potřebují několik typů talentů:  Některé personální agentury dokáží měřit a posuzovat jednotlivé druhy talentů. Žádná náročná profese nemůže zahrnovat jen jeden druh talentu, ale jakýsi soubor schopností – talentů. Například vedoucí vývoje musí mít jak inovační (kreativní) talent, tak organizační, aby uměl nápady své a podřízených uvést do výroby, tak i vůdcovský talent, aby uměl podřízené nabudit, rozvíjet a vést. Podle konkrétní firmy bude proporční zastoupení jednotlivých „talentů“ různé.  Zrovna tak ředitel podniku. Musí mít hlavně organizační talent (cca 50 – 60 %), aby mu firma fungovala. Musí mít i vůdcovský talent ( asi 30 - 40 %), aby uměl lidi vést a jednat s nimi. Nemůže být slon v porcelánu, kterému budou zaměstnanci utíkat. Musí mít i trochu inovativního talentu (10 – 20 %), aby mohl řídit a posuzovat různá zlepšení. Míra inovačního talentu závisí na tom, zda firma, kterou ředitel řídí, je tržním vyzyvatelem v nových technologiích nebo vede nějakou klasickou výrobu nebo služby, kde k žádným změnám nedochází.

Hodnocení pracovníků.

Dalším úkolem personalistiky je organizačně zajistit vedoucími pracovníky zaměstnance hodnotit a motivovat, také ale pak analyzovat výkonnost a dosažené výsledky. K tomu slouží rozhodovací analýza, při které jsou jednotlivé vlastnosti a schopnosti pracujících rozebrány a vyhodnoceny v tabulce. Ti, kteří získají nejméně bodů, mají tedy nejnižší množství pozitivních vlastností v porovnání s ostatními a jsou nejméně výkonní, bývají propuštěni. Pracovníci tak získávají zpětnou vazbu o své práci. Hodnocení je důležité pro zvýšení pracovního výkonu a motivace, pomáhá řešit pracovní problémy či ujasnit si cíle mezi jednotlivými zaměstnanci. V systému hodnocení se rozeznávají tři kategorie:  Motivace je jedním z nejdůležitějších prvků a souvisí se stimulací. Zatímco motivace je vnitřní pohnutka v člověku, důvod pro nějakou činnost, o které je přesvědčen, stimul je vnější popud pro zvýšení aktivity; nejčastěji jím bývají peníze v mnoha formách – například stanovení úkolové mzdy, provize na prodaném zboží nebo na podílu na zisku společnosti. Existují ale i stimuly nepeněžní, jako jsou zaměstnanecké výhody, kterými jsou například pružná pracovní doba či zapůjčení automobilu, telefonu a podobně.

Personální management.

Personální management (v angličtině "Personnel Management") je jak akademická teorie, tak i podniková praxe. Je založena na tom, že zaměstnanci jsou především lidé a "nemělo" by se s nimi tedy zacházet jako se zbožím. Každá společnost je totiž závislá na lidech, protože právě prostřednictvím nich dosahují firmy svých cílů (nejčastěji zisku). Je to také odklon od jednoduchého osobního přístupu k zaměstnancům, čímž se předchází potenciálním problémům. Měl by být také hlavní součástí filozofie firmy. Základní předpoklad této teorie je, že lidé prostě nejsou stroje. To mimo jiné znamená, že je potřeba přijímat zaměstnance na základě mnohaoborových zkoušek (psychologie, sociologie apod.).

Personalistika je obor, který se zaměřuje na získávání kvalitních lidí pro podnik, práci s nimi a motivaci či stanovení optimálních mzdových postupů. Velmi se podobá managementu.

Human Resource Management (HRM or HR) is the strategic approach to the effective management of people in a company or organization such that they help their business gain a competitive advantage. It is designed to maximize employee performance in service of an employer's strategic objectives. Human resource management is primarily concerned with the management of people within organizations, focusing on policies and systems. HR departments are responsible for overseeing employee-benefits design, employee recruitment, training and development, performance appraisal, and reward management, such as managing pay and benefit systems. HR also concerns itself with organizational change and industrial relations, or the balancing of organizational practices with requirements arising from collective bargaining and governmental laws.


Životopis.

Pocházel z rodiny usazené od 17. století v Dijonu, jeho předkové se v několika generacích věnovali lékařské profesi. Narodil se v Dijonu jako třetí syn významného lékaře Huguese Mareta (1726–1786), který byl členem Francouzské akademie věd. Hugues původně sloužil v armádě, od roku 1783 působil jako advokát, v roce 1788 přesídlil do Paříže a stal se právníkem královské rady. Pod vlivem myšlenek francouzské revoluce se začal prosazovat v žurnalistice a jako přispěvatel novin "Le Moniteur Universel" proslul nestranným zpravodajstvím ze zákulisních politických jednání. V roce 1792 vstoupil do služeb ministerstva zahraničí a na přelomu let 1792–1793 byl vyslancem v Británii. V roce 1794 byl jmenován vyslancem Francouzské republiky v Neapolském království, kde padl do rakouského zajetí, byl vězněn v Mantově a později v Kufsteinu. Propuštěn byl v závěru roku 1795 výměnou za princeznu Marii Terezii, dceru Ludvíka XVI., která byla držena ve Francii.  Po návratu do Francie se nadále věnoval práci novináře, zároveň měl podíl na diplomatických jednáních, v roce 1799 podpořil Napoleonův státní převrat a stal se generálním tajemníkem konzulátu. V této funkci měl pod kontrolou deník "Moniteur", který se postupem doby stal oficiálním médiem konzulátu a později císařství. Jako právník se také podílel na vypracování ústav v zemích, které během napoleonských válek přecházely pod francouzskou nadvládu. Po vyhlášení císařství byl jmenován státním tajemníkem císařství (1804) a jako diplomat často doprovázel Napoleona na vojenských taženích. V roce 1809 získal titul hraběte, téhož roku při příležitosti císařových čtyřicátin byl povýšen na vévodu z Bassana (1809). Po odvolání vévody z Cadore byl jmenován francouzským ministrem zahraničí (1811–1814). I když mu nelze upřít diplomatické schopnosti, v úřadu ministra zahraničí byl pouhým vykonavatelem instrukcí císaře Napoleona. Po ztroskotání jednání se spojenci v roce 1813 jeho vliv poklesl, až do roku 1814 ale patřil k Napoleonovým nejvěrnějším stoupencům a do jeho pádu byl opět státním tajemníkem císařství. Během Napoleonova prvního exilu na Elbě svými zprávami z Francie nepřímo podnítil excísaře k návratu do Francie na jaře 1815. Za vlády Sta dní znovu přijal funkci státního ministra, takže po opětovném nastolení Bourbonů byl donucen k odchodu do exilu. Pobýval ve Štýrském Hradci, kde se věnoval sepisování svých vzpomínek, návrat do Francie mu byl povolen v roce 1820. Za červencové monarchie mu byla potvrzena hodnost paira (1831). V době nestabilních politických poměrů v polovině 30. let 19. století byl krátce francouzským ministerským předsedou a zároveň ministrem vnitra (ve funkci se udržel sedm dní, jeho nástupcem v úřadu premiéra byl bývalý napoleonský maršál Mortier). Od té doby žil v soukromí, zemřel v Paříži a je pohřben na hřbitově Père-Lachaise.  V roce 1803 obdržel Řád čestné legie, po vyhlášení císařství se stal jeho velkodůstojníkem (1804). Na vrcholu své kariéry obdržel také řadu státních vyznamenání v zemích, které patřily ke spojencům napoleonské Francie. Byl rytířem uherského Řádu sv. Štěpána, perského Řádu slunce a lva nebo bavorského Řádu sv. Huberta. Byl také členem Francouzské akademie.

Rodina.

V roce 1801 se oženil s Marií Madeleine Lejéas-Carpentier (1780–1827), která byla dcerou dijonského starosty Martina Lejéas-Carpentiera. Marie Madeleine byla palácovou dámou císařovny Josefíny a později císařovny Marie Luisy. Z jejich manželství pocházely čtyři děti, dva synové a dvě dcery. Všichni potomci užívali jméno Maret de Bassano, dědic titulu vévody byl markýzem de Bassano. Dědicem vévodského titulu byl starší syn Napoléon Maret de Bassano, 2. vévoda z Bassana (1803–1898), který působil jako diplomat v německých zemích, za druhého císařství se stal senátorem a nejvyšším komořím Napoleona III.  Huguesův starší bratr Jean Philibert Maret (1758–1827) působil v napoleonské éře ve státních úřadech, byl povýšen na hraběte a získal Řád čestné legie.

Hugues-Bernard hrabě Maret, vévoda z Bassana ("Hugues Bernard comte Maret, duc de Bassano") (22. července 1763, Dijon, Francie – 13. května 1839, Paříž, Francie) byl francouzský státník a diplomat. Původně právník, za francouzské revoluce se uplatnil jako novinář, později působil v diplomacii. Od státního převratu v roce 1799 byl věrným přívržencem Napoleona Bonaparta a zastával vysoké funkce ve státní správě. V roce 1809 získal titul vévody a v letech 1811–1814 byl francouzským ministrem zahraničí. Po Napoleonově pádu žil v exilu, později se znovu zapojil do politiky a v roce 1834 byl krátce předsedou vlády.

Hugues-Bernard Maret, 1st Duc de Bassano (1 May 1763 – 13 May 1839), was a French statesman, diplomat and journalist.


Bitva.

Dva sousední národy, sálští Frankové jejichž vládcem byl Chlodvik I. a rýnští Frankové jejichž vládcem byl Sigibert Chromý, kteří sídlili na území dnešního Kolína nad Rýnem se rozhodli spojit své síly proti Alamanům. Důvodem byly neustálé nájezdy, plenění a útoky Alamanů na rýnské Franky. V roce 496 Sigibert požádal o pomoc sálské Franky. Společně pak u Tolbiaka bojovali proti Alamanům.  Vojska Franků v bitvě utrpěla velké ztráty. Chlodvik viděl, jak jsou jeho bojovníci zabíjeni a cítil, jak se tato bitva začíná vymykat z rukou. V té chvíli začal pochybovat o moci jeho pohanských Bohů a proto se obrátil s modlitbami na křesťanského Boha. Jeho zbytky bojovníků, pak porazili Alamany. Kromě jeho ženy i tato událost ho přiměla k přijetí křesťanství. Křesťanskou víru nepřijal v ariánské podobě, jak bylo v té době u Germánů běžné. Jeho choť Chlotilda, původem burgundská princezna ho přesvědčila, aby přijal nicejské vyznání, to znamená, aby se stal katolíkem. Tím ovšem zkřížil plány ostrogótského krále Theodoricha, který zamýšlel vytvořit z barbarských říší v západní Evropě blok ariánských států, který měl být protiváhou ortodoxní Byzanci na východě. Toto vše mělo velký význam pro budoucí utváření Evropy.  Nejvíce informací o bitvě se dochovalo díky fránskému biskupovi Řehořovi z Tours, který přibližně 100 let po bitvě udalosti popsal v kronice Historia Francorum

Datum bitvy.

Tradičně uváděné datum bitvy rok 496 bylo v 19. století zpochybněno belgicko-americkým biskupem Augustinem Van de Vyverem, který datum bitvy posunul do roku 506. Tuto teorii šířil ve svých dílech. Rok 506 také vyplývá z Řehořovy chronologie, která připisuje smrt Chlodvikova otce Childericha I. přibližně na stejnou dobu jako úmrtí svatého Perpetuuse, který zemřel v roce 491. Bitva se měla udat 15 let po jeho smrti, proto rok 506. Childerikův hrob také obsahoval mince císaře Zenona, který také zemřel v roce 491, nikoliv později.

Bitva u Tolbiaka se odehrála mezi Franky a Alamany nedaleko Tolbiaka, dnešního města Zülpich 60 kilometrů východně od nynější německo-belgické hranice v Severním Porýní-Vestfálsku asi v roce 496. Některé prameny uvadějí rok 506. V čele Franků stál Chlodvik I. vůdce Alemanů není známý, ale snad se jednalo o jejich krále Gibulda. Jisté je, že vůdce Alamanů byl v bitvě zabit. Frankové v bitvě byli úspěšní a ujali se vlády nad Alamany.

The Battle of Tolbiac was fought between the Franks, who were fighting under Clovis I, and the Alamanni, whose leader is not known. The date of the battle has traditionally been given as 496, though other accounts suggest it may either have been fought earlier, in the 480s or early 490s, or later, in 506. The site of "Tolbiac", or "Tolbiacum", is usually given as Zülpich, North Rhine-Westphalia, about 60 km east of what is now the German-Belgian frontier. The Franks were successful at Tolbiac and established their dominance over the Alamanni.


Mládí.

Porter připisoval svému otci Jamesu Porterovi zásluhu za to, že v něm vštěpoval lásku k přírodě a závazek vědecké přísnosti. Eliot Porter, amatérský fotograf od dětství, brzy našel inspiraci pro fotografování ptáků na ostrově Maine's Great Spruce Head Island, který vlastnila jeho rodina. Porter získal tituly v oboru chemického inženýrství (A.B. 1924, Harvard College) a medicíně (M.D. 1929, Harvard University) a pracoval jako biochemický vědec na Harvardu. Jedním z pěti sourozenců Eliota Portera byl malíř a umělecký kritik Fairfield Porter.

Kariéra.

Fairfield Porter představil svého staršího bratra fotografovi a galeristovi Alfredu Stieglitzovi asi v roce 1930. Stieglitz poté, co viděl Porterovu práci, povzbudil Portera, aby dál poctivě pracoval. Konečně v roce 1938, Stieglitz představil Porterovu práci, pořízenou s fotografickou kamerou Linhof, ve své galerii v New Yorku "An American Place". Úspěch výstavy vedl Portera k fotografování na plný úvazek.  Porter se začal zajímat o barevnou fotografii poté, co vydavatel odmítl návrh knihy o ptácích, protože černobílé obrázky ptačí druhy jasně nerozlišovaly. Porter začal pracovat s novým barevným filmem Kodachrome, který byl představen v roce 1935, ale představoval značné technické výzvy, zejména pro zachycení rychle se pohybujících ptáků. Díky svému vzdělání v oboru chemického inženýrství a výzkumu Porter intenzivně experimentoval, dokud nebyl schopen vytvořit uspokojivé obrazy. Jeho fotografie ptáků byly vystaveny v roce 1943, a byla to vůbec první výstava barevných fotografií v Muzeu moderního umění v New Yorku. Jeho kniha "American Birds: 10 Photography in Color" byla vydána v roce 1953. Jeho samostatná výstava v Limelight Gallery, NYC., 21. března – 17. dubna 1955, byla ve skutečnosti retrospektivou této práce.  Dvacet let Porter sledoval projekt publikování fotografií přírody v kombinaci s citacemi z děl Henryho Davida Thoreaua. Teprve když byl představen výkonnému řediteli klubu Sierra, nenašel Porter ochotného vydavatele. Jeho kniha z roku 1962 "In Wildness Is the Preservation of the World (V divočině je ochrana světa)" představovala Porterovy barevné přírodní studie lesů Nové Anglie. Kniha se i přes vysokou cenu těšila značnému úspěchu, byla průkopníkem žánru knihy typu coffee-table book o přírodě a vedla k několika dalším Porterovým titulům v podobném formátu, který publikoval klub Sierra a další. To velmi zvýšilo Porterovu pověst. Jako ředitel klubu Sierra působil od roku 1965 do roku 1971. V roce 1971 byl zvolen členem Americké akademie umění a věd. V roce 1979 byla jeho práce vystavena v Intimate Landscapes, první výstavě barevné fotografie jednoho autora v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. Tato výstava přinesla Porterovi chválu jako autora, který přinesl důvěryhodnost barevné fotografii jako prostředku výtvarného umění. Výběr obrazu definoval, co se nyní myslí pod pojmem „intimní krajina“: blízké, klidné kompozice přírodních prvků s tlumenými barvami a hustými texturami, meditativní a husté s vrstvenými významy, které byly charakteristickým znakem Porterovy práce s vyloučením rozsáhlejších a velkolepějších krajin.  Porter značně cestoval, aby fotografoval ekologicky důležitá a kulturně významná místa. Publikoval knihy fotografií z míst jako například: Glen Canyon v Utahu, Maine, Baja California, souostroví Galapágy, Antarktida, východní Afrika a Island. Mezi jeho kulturní studie patřilo Mexiko, Egypt, Čína, Československo a starověké Řecko. Jeho kniha o kaňonu Glen "The Place No One Knew", zachytila vzhled kaňonu před jeho inundací u přehrady Lake Powell.  Kniha Jamese Gleicka "Chaos: Making a New Science" ("Chaos: vznik nové vědy", 1987) způsobila, že Porter přehodnotil svou práci v kontextu teorie chaosu. Spolupracoval na projektu publikovaném v roce 1990 jako "Nature's Chaos," který kombinoval jeho fotografie s Gleickovou novou esejí. Porter zemřel v Santa Fe v Novém Mexiku v roce 1990 a odkázal svůj osobní archiv Amon Carterovu muzeu amerického umění ve Fort Worth v Texasu.

Osobní život.

Eliotův bratr Fairfield Porter byl realistický malíř a umělecký kritik. Jeho švagr Michael W. Straus byl komisařem amerického úřadu pro rekultivaci. Eliot byl ženatý s Marianou Brown od roku 1927 až do jejich rozvodu v roce 1934. V roce 1936 se oženil s Aline Kilhamovou a oba se společně přestěhovali do Santa Fe v Novém Mexiku a od roku 1946 žili v Tesuque v Novém Mexiku.

Eliot Furness Porter (6. prosince 1901 Winnetka – 2. listopadu 1990 Santa Fe) byl americký fotograf nejznámější svými intimními barevnými fotografiemi přírody.

Eliot Furness Porter (December 6, 1901 – November 2, 1990) was an American photographer best known for his intimate color photographs of nature.


Život a vláda.

Když roku 169 př. n. l. Antiochos IV. z Egypta odešel, Ptolemaios VIII. souhlasil s tím, že se Ptolemaia VI. a Kleopatru II. připustí k vládě. Tito spoluvládci mezi sebou stále vedli intriky až nakonec, když Ptolemaios VI. odjel do Říma, aby u římského Senátu vyjednal podporu, ten mu však mnoho nápomocen nebyl. Vláda Ptolemaia VIII. však populární nebyla a oba bratři se dohodli na sfér vlivu v říši. Ptolemaios Fyskón poté odešel Kyrenaiky.  Avšak jejich vzájemné mocenské zápasy neskončily, až dokud Ptolemaios VI. v roce 145 př. n. l. nezemřel. Ptolemaios VIII. Fyskón vznesl vůči Římanům nárok na navrácení Kypru, ale Ptolemaios VI. Filométor jeho snahu nepodpořil, ani když se jeho bratr ostrov pokusil získat násilím. Výprava na Kypr však ztroskotala a v roce 161 př. n. l. Senát vyslance Ptolemaia VI. vypověděl z Říma. V roce 166 nebo 165 před naším letopočtem se Ptolemaios VI. Filométor pokusil Ptolemaia Fyskóna zavraždit, ale jeho pokus selhal. Ptolemaios VIII. poté odjel do Říma, kde ukázal své jizvy, které při pokusu o atentát utržil a navzdory opozici, kterou získal v Catonu Starším, získal podporu Senátu.  Ptolemaios VIII. se poté znovu pokusil obsadit Kypr, ale byl znovu odražen. Jeho bratr Ptolemaios VI. jej poté zajal, ale nepopravil ho, nýbrž mu nabídl ruku své dcery (a zároveň Fyskónovy neteře) a odeslal ho zpět do Kyrenaiky.

Samovládce.

Když Ptolamios VI. Filométor na výpravě roku 145 př. n. l. zemřel, Kleopatra II. nechala prohlásit králem svého syna Ptolamaia VII. Nea Filopatóra. Ftolemaios VIII. Fyskón se však vrátil z vyhnanství do Alexandrie a Kleopatře II. (své sestře) navrhl sňatek a společnou vládu. Během svatební hostiny však Ptolemaios VIII. nechal svého mladého synovce a novopečeného nevlastního syna Ptolemaia VII. Nea Filopatóra zavraždit, čímž se stal samovládcem. V roce 144 př. n. l. se Ptolemaios Fysón prohlásil faraonem a s vladařským jménem Ptolemaios VIII. Euergetés II., jméno si vědomě převzal od svého předchůdce Ptolemaia III. Euergeta.  Nový faraon se poté rozhodl pomstít všem alexandrijským Židům a intelektuálům, kteří se proti němu postavili. Tento krok rozpoutal masové pogromy a mnoho lidí Alexandrii opustilo, mezi nimi například učenci Aristarchos ze Samotráku a Apollodoros z Athén.

Vyhnanství a občanská válka.

Následně Ptolemaios VIII. svedl Kleopatru III. a oženil se s ní bez toho, že by se napřed rozvedl s její matkou Kleopatrou II., kterou toto jednání rozzuřilo. Roku 132 či 131 př. n. l. proti nepopulárnímu králi povstal alexandrijský lid a během bouří zapálil královský palác. Ptolemaios VIII. Fyskón s Kleopatrou III. a jejich dětmi uprchl na Kypr, zatímco Kleopatra II. králem prohlásila svého (a Fyskónova) dvacetiletého syna Ptolemaia Memphita. Ptolemaiovi VIII. však v Alexandrii zbylo zůstalo dost oddaných přívrženců na to, aby se mladého krále zmocnil, nechal ho zabít a poté ho v kusech odeslat Kleopatře II.  Následná občanská válka ještě více prohlubovala rozpor mezi Alexandrií, která podporovala Kleopatru II. a provinciemi, které zůstaly oddány Ptolemaiovi VIII. Kleopatra II. poté nabídla egyptský trůn seleukovskému vládci Demetriu II. Níkatórovim, ale ten však se svou mocí nedošel dále, než do Pelusia a roku 127 př. n. l. Kleopatra II. opustila Alexandrii a odjela na následující roky do Sýrie.  V roce 124 př. n. l., po třech letech strávených intrikami v Sýrii se Kleopatra II. vrátila do Egypta. V té době Ptolemaios VIII. poslal druhou dceru Kleopatry II. Kleopatru Tryphaenu, aby se vdala za nového seleukovského vládce Antiocha VIII. Filométora. V roce 118 před naším letopočtem se Ptolemaios VIII. dočkal amnestie a mohl se vrátit na trůn do Alexandrie. Ale nebyl však schopný špatnou situaci v Egyptě nesoucí pozůstatky občanské války stabilizovat a po jeho smrti o dva roky později Římané intervenovali do Egypta.

Nástupnictví.

Když Ptolemaios VIII. zemřel, trůn zanechal Kleopatře III. a jednomu z jejich synů, kterého si ona zvolí. Kleopatra III. vybrala za svého spoluvládce svého mladšího syna Alexandra, nicméně alexandrijský lid toto odmítl a požadoval za svého jejího krále staršího syna Ptolemaia Filométora Sótéra, místodržícího na Kypru. Kleopatra III. se neochotně podvolila a Ptolemaios nastoupil jako Ptolemaios IX. Sótér II.

Ptolemaios VIII. Euergetés II. („dobrodinec“, řecky, obyvateli Alexandrie byl pro svou postavu přezdíván Fyskón – - „břicháč“) (narozen 182 - zemřel 116 př. n. l.) byl egyptský faraon z dynastie Ptolemaiovců. Vláda Ptolemaia VIII. začala v roce 170 př. n. l., když do Egypta vtrhl seleukovský vládce Antiochos IV. Epifanés. Ptolemaios VIII. poté zajal svého bratra Ptolemaia VI., ale nechal jej na trůně jako loutkového vladaře. Později se však v Alexandrii nechal prohlásit králem.

Dalkeith ( ; ) is a town in Midlothian, Scotland, on the River Esk. It was granted a burgh of barony in 1401 and a burgh of regality in 1540. The settlement of Dalkeith grew southwestwards from its 12th-century castle (now Dalkeith Palace). Dalkeith has a population of 12,342 people according to the 2011 census.


Mládí a počátky u SS.

Max Simon se narodil 6. ledna roku 1899 ve Vratislavi jako syn tamějšího farmáře, Hermanna Simona. Po absolvování základní školy nastoupil mladý Simon do učení na obchodníka a po jeho dokončení se rozhodl narukovat do armády. Zde byl zařazen ke slezskému 1. pluku těžké jízdy „Großer Kurfürst“ ("Leib-Kürassier-Regiment „Großer Kurfürst“ Nr. 1") v hodnosti vojína. Následně se během první světové války zúčastnil bojových akcí v Makedonii i na západní frontě.  Po skončení války zůstal Simon u své jednotky a poté sloužil u jednotek Freikorps, se kterými bojoval ve Slezsku proti polské armádě. Roku 1920 byla jeho jednotka začleněna do Reichswehru a stal se z ní 16. jezdecký pluk ("Reiter Regiment Nr. 16") ze 3. jízdní divize pod velením generála Heinricha von Hofmanna. V armádě zůstal až do roku 1929, kdy jí opustil v hodnosti "Unterfeldwebel" (rotný).  Po odchodu z armády pracoval jako vládní úředník v Durynsku a 1. dubna roku 1932 vstoupil do NSDAP a stal se nižším politickým činitelem. O rok později, 1. května 1933 vstoupil do SS a byl zařazen k 1. rotě 1. praporu 47. SS-Standarte, která se formovala v Geře pod velením SS-Sturmbannführera Dr. Carla Oskara Klippa.  Zde zůstal až do listopadu téhož roku a poté přešel na velitelství výcviku, kde zůstal až do poloviny dubna následujícího roku, kdy byl převelen ke "SS-Sonderkommando Sachsen" (zvláštní oddíl SS Sachsen) a pověřen velením čety. V listopadu již v hodnosti SS-Untersturmführer (podporučík) se stal velitelem celé jednotky.  V únoru roku 1935, po povýšení do hodnosti SS-Hauptsturmführer, byl převelen do koncentračního tábora v Sachsenburgu, kde se stal velitelem stráže. V roce 1935 se také oženil a se svou ženou měl později dceru.  Jeho jednotka byla postupně zvětšována, až byla v roce 1936 zařazena ke SS-Totenkopfverbände a přeměněna na "SS-Totenkopfverbände "Saschen"". Simon se tak stal již v hodnosti SS-Sturmbannführer (Major) velitelem jejího III. praporu a v této funkci působil až doi počátku března roku 1937.  Následně byl Simon převelen ke "SS-Totenkopfverbände "Oberbayern"", kde nahradil ve velení I. praporu SS-Sturmbannführera Otto Augustiniho, který se nechal převelet do armády. Jeho kariéra u SS stoupá a Simon je v 12. září roku 1937 povýšen do hodnosti SS-Obersturmbannführer (Podplukovník) a stává se velitelem celé jednotky SS ""Oberbayern"".  S jednotkou se účastní anšlusu Rakouska v březnu roku 1938 a v říjnu téhož roku se již čerstvě povýšený do hodnosti SS-Standartenführer (Plukovník) účastní i obsazení Sudet.

Druhé světová válka.

Boje v Polsku.

S vypuknutím druhé světové války a následnou invazí do Polska byla jeho jednotka SS ""Oberbayern"" odvelena tamtéž, aby se zapojila do invazních sil a plnila "policejní povinnosti" jako bylo např. odchytávání zbloudilých vojáků polské armády, vraždění politických představitelů, intelektuálů, kněží a Židů.  On sám byl vyznamenán nejprve 13. září roku 1939 sponou k pruskému železnému kříži II. třídy a později, dne 2. října téhož roku i železným křížem I. třídy za velení této jednotky během bojů v Polsku.

Bitva o Francii.

Se vznikem SS divize „Totenkopf“ pod velením SS-Gruppenführera Theodora Eickeho v říjnu roku 1939 se Simonova jednotka "SS "Oberbayern"" stala její součástí a sám Simon byl jmenován prvním velitelem 1. pěšího pluku SS „Totenkopf“ ("SS-Totenkopf-Infanterie-Regiment Nr. 1").  Za nedlouho na to byla Simonova jednotka společně s celou divizí odvelena do Francie v květnu roku 1940, kde byla nejdříve ponechána v záloze a následně se zapojila do bojů na frontě.  Úkolem Simonova pluku bylo spojit se s armádní 7. tankovou divizí pozdějšího polního maršála, generálporučíka Erwina Rommela a posílit jí v boji proti vzdorujícím francouzským jednotkám. Simonovi a jeho pluku se úkol zdařil a navíc se mu podařilo zajmout 55 důstojníků (jeden z nich byl plukovník, jeden podplukovník, čtyři majoři a další důstojníci), 1247 francouzských vojáků, 4 protitanková děla, 4 děla ráže 7,5 cm, 18 těžkých kulometů, 24 lehkých kulometů a několik minometů.

Operace Barbarossa.

S vyvrcholením německého útoku na Sovětský svaz v červnu roku 1941 byl Simon a celá SS divize „Totenkopf“ odvelena na východní frontu, aby se jako záloha LVI. armádního sboru pod velením generála Ericha von Mansteina zapojila do těžkých bojů. Divize SS „Totenkopf“ dostala 1. července za úkol zaútočit s posíleným pěším plukem na nepřátelské jednotky mezi řekou Daugava a železniční tratí Indra-Daugavpils a získat tak město Krāslava. Tato akce měla zabezpečit jihovýchodní křídlo sboru.  Simon a jeho zesílený 1. pěší pluk SS "Totenkopf" zaútočil následující den na město Krāslava, které nepřítel bránil dvěma motorizovanými pěšími pluky, 3–4 dělostřeleckými bateriemi a několika málo tanky. Simonovi se za nízkých ztrát podařilo město dobýt kolem 17:30 následujícího dne. Zabezpečením města se mu tak podařilo rozšířit předmostí města Daugavpils a zajistit postup německých vojsk, které byly ohrožovány.  O necelý týden později dostal Simon se svým plukem rozkaz zaútočit na město Opočka, které bránily sovětské jednotky pomocí těžkých tanků a pěchoty. Zde se Simon opět svými akcemi vyznamenal a následně byl raněn střepinami granátu do hlavy a pravé paže. Následně byl za tyto bojové akce navržen na vyznamenání vysoce cenněným rytířským křížem železného kříže, které bylo velením schváleno a nakonec k 21. říjnu roku 1941 také Simonovi uděleno.

Život po válce.

Poté, co byl zajat spojeneckými jednotkami, byl převezen do zajateckého tábora poblíž Londýna v Anglii. O rok později byl převezen do zvláštního zajateckého tábora. Po soudním líčení, kdy jej britská justice shledala vinným z masakru v Marzabottu a odsoudila ho k trestu smrti. Rozsudek byl však později zmírněn na doživotní vězení ve věznici Werl v Německu a následně v roce 1954 byl Simon omilostněn a propuštěn na svobodu.  V říjnu 1955 vznesl německý soud v Ansbachu na Simona obžalobu, kvůli události ze 7. dubna 1945, kdy Simon nařídil polní soud a následné popravy občanů z německého města Brettheim. Jednalo se o zběhlého člena Volkssturmu, místního farmáře Friedricha Hanselmanna, který odzbrojil zfanatizovanou čtyřčlennou skupinu chlapců z Hitlerjugend, aby nezaútočili na americké jednotky. Poté nechal popravit starostu města Leonharda Wolfmeyera a vedoucího místní pobočky NSDAP Leonharda Gackstattera, kteří odmítli podepsat rozsudek farmáře Hanselmana. Všechny tři nechal oběsit 10. dubna roku 1945 na lípách u Brettheimského hřbitova a jejich těla zde visela pro výstrahu ještě několik dní.  Soud jej dvakrát zprostil viny s odůvodněním, že jednal v souladu s tehdejšími předpisy. Začátku třetího procesu se však již nedočkal, neboť 1. února roku 1961 umírá doma v Lünenu na infarkt.  Během svého života byl již jednou odsouzen v nepřítomnosti k trestu smrti, a to sovětským soudem za jeho údajný podíl na masakrech obyvatel předměstí Charkova v létě 1943.

Max Simon (6. ledna 1899 – 1. února 1961) byl vysoce vyznamenaný německý důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Gruppenführer "und Generalleutnant der Waffen-SS" (Generálporučík). Zároveň to byl i držitel mnoha vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže s dubovými ratolestmi a Německého kříže ve zlatě.

Max Simon (6 January 1899 – 1 February 1961) was a German SS commander and war criminal during World War II. Simon was one of the first members of the SS in the early 1930s. He rose through the ranks of the SS, and became a corps commander during World War II. After the war, Simon was convicted for his role in the Marzabotto massacre.


Historie.

Stopy lidského osídlení více než 15000 let staré byly nalezeny v místě Pikimachay, asi 25 km severně od Ayacucha. V období let 500-900 n.l. byl region obsazen lidem kultury Huari (Wari), která se stala známou jako první rozpínavé impérium založené v Andách před Inky. Region Ayacucho byl obydlený měnícími se původními kulturami po tisíce let, včetně kultur Wari, Chanka a Nasca před Inky. Město bylo založeno španělským conquistadorem Franciscem Pizarrem 25. dubna 1540 pod názvem San Juan de la Frontera de Huamanga. Kvůli přetrvávajícímu povstání Inků vedenému Inkou Manco proti Španělům se Pizarro rychle snažil zalidnit osadu malým počtem Španělů přivedených z Limy a Cusca. 17. května 1544 získalo královským výnosem město titul La Muy Noble y Leal Ciudad de Huamanga ( nejvznešenější a věrné město Huamanga). Městská hlavní univerzita byla založena 3. července 1677 jako "Universidad Nacional San Cristóbal de Huamanga". 15. února 1825 změnil Simon Bolívar název města na Ayacucho. Město je pojmenované podle historické bitvy Ayacucho. K uctění tolika obětí na bojišti občané nazvali místo Ayakuchu, kdy v kečuánštině "aya" znamená mrtvý a "kuchu" kout, roh. Bitva u Ayacucha byla posledním ozbrojeným střetem mezi španělskými armádami a vlastenci během peruánské války za nezávislost. Bitva proběhla na blízké pampě La Quinua 9. prosince 1824. Vítězstvím vlastenců byla zpečetěna nezávislost Peru a Jižní Ameriky. Po této bitvě bylo La Paz, nyní hlavní město Bolívie, podobně přejmenováno na La Paz de Ayacucho.

Ekonomika.

Ekonomika je založená na zemědělské výrobě a lehkém průmyslu, včetně výroby textilního zboží, hrnčířství, koženého zboží a filigránských výrobků (stříbrné šperky). Je to regionální turistický cíl, známý svými 33 kostely, které byly postaveny v koloniální době (nejstarším je "San Cristobal" z roku 1540), a blízkým bojištěm La Quinua. V roce 1980 užívala město Světlá stezka (Sendero Luminoso) jako svou základnu pro kampaň proti úplatným peruánským vládám. Kampaň skončila poté, co byl vůdce Abimael Guzmán Reynoso roku 1992 dopaden a uvězněn. Někteří z jeho stoupenci jsou nyní aktivně zapojeni do obchodu s narkotiky či jeho ochrany. Pokud by však sociální problémy zůstaly nezměněné, může dojít k oživení tohoto hnutí. Region Ayacucho je venkovskou oblastí a jednou z nejchudší celé země. Za posledních 15 let života v míru však občané tvrdě pracovali na zlepšení životních podmínek.

Ayacucho (španělská výslovnost: [aʝaˈkutʃo], Ayacuchu v kečuánštině) je hlavní město provincie Huamanga, departement Ayacucho, stát Peru. Ayacucho je slavné díky svým 33 kostelům, kdy jeden představuje každý rok Ježíšova života. Ve městě se konají velké náboženské oslavy, zvláště během Svatého týdne a Velikonoc. Tyto oslavy zahrnují koňské dostihy s rysy peruánského "Caballos de Paso" a tradiční běh býků, známý lokálně jako "jalatoro" nebo "pascuatoro". "Jalatoro" je podobné španělskému "encierro", kromě toho, že býci jsou pod vedením "morochucos" ("kovbojové" z peruánských And). Jméno města je odvozeno z kečuánského aya (=smrt) a kuchu (=roh, kout), neboť v blízkosti se odehrála významná bitva peruánské války o nezávislost.

Ayacucho (, ) is the capital city of Ayacucho Region and of Huamanga Province, Ayacucho Region, Peru. During the Inca Empire and Viceroyalty of Peru periods the city was known by the name of Huamanga (Quechua: Wamanga), and it continues to be the alternative name of the city.


Definice.

Definujme systém iterovaných funkcí jako množinu konečně mnoha kontrakcí na úplném metrickém prostoru. Tedy  je systém iterovaných funkcí, pokud "f" jsou kontrakce na úplném metrickém prostoru "X".

Vlastnosti.

Lze ukázat, že na prostoru formula_2 existuje pro každý systém iterovaných funkcí právě jedna množina "S", která je vůči němu invariantní, tj.  Tedy množina "S" je pevným bodem operátoru  Z Banachovy věty o pevném bodě pak vyplývá jednoznačnost (a kompaktnost) množiny S. Tato věta nám také dává metodu konstrukce množiny "S"; plyne z ní totiž, že  pro všechny neprázdné (a kompaktní) množiny "A" z "X". To znamená, že můžeme postupovat takto: začneme s neprázdnou množinou "A". Na tu aplikujeme postupně všechny funkce ze systému. Sjednocení takto vzniklých obrazů označíme "A", a s ním provedeme znova totéž. Čím déle budeme tento postup opakovat (iterovat), tím lepší bude množina "A" aproximací množiny "S".

Konstrukce.

Za "f" se často volí lineární nebo afinní transformace, tj. složení rotace, změny měřítka a v případě afinních transformací i posunutí. Tyto transformace se dají snadno znázornit ve 2D. Obecně ale postačí jakákoliv kontrakce, jako např. projektivní transformace, nebo i Möbiovy transformace komplexní proměnné.  Při konstrukci fraktálu lze použít výše nastíněný postup. Jinou metodou je tzv. "chaos game". Při "chaos game" se zvolí počáteční bod (či obecně množina bodů nebo geometrický útvar), na který se iterativně aplikují náhodně vybrané funkce ze systému. Tím získáme množinu bodů z "S".  Nevýhodou těchto konstrukcí je, že jsou globální - konstruují body z celého fraktálu. Při vykreslování malého výřezu fraktálu jich tedy většina padne mimo vykreslovanou oblast.  Podle definice systému iterovaných funkcí musí být všechny funkce kontrakcemi, ale prakticky stačí, i když je celý systém kontrahující jen v průměru.

Systém iterovaných funkcí (anglicky "iterated function system" nebo "IFS") je jednou z metod konstrukce fraktálů. Takto vzniklé fraktály jsou sjednocením několika kopií sebe sama, z nichž každá je transformovaná jinou funkcí ze systému. Tyto funkce jsou kontrahující, tj. obraz při této funkci je "menší" než jeho vzor. Celý fraktál je tedy složen z menších kopií sebe sama, které jsou také složeny z menších kopií sebe sama, atd. Je tedy soběpodobný.

In mathematics, iterated function systems (IFSs) are a method of constructing fractals; the resulting fractals are often self-similar. IFS fractals are more related to set theory than fractal geometry. They were introduced in 1981.


Vysvětlení.

Fragmenty štěpení, vzniklé jaderným štěpením jsou vzhledem ke svému přebytku neutronů velmi nestabilní a mění se následnými řetězovými beta-minus-rozpady postupně na stabilnější nuklidy. Takový rozpad vede v dceřiných jádrech v některých případech ke stavu nabuzení, který leží nad vazební energií neutronu a proto se okamžitě dále rozpadají s emisí neutronu. Tyto neutrony se proto objevují s poločasem rozpadu dotyčného beta rozpadu a výrazně později než původní rozštěpení jádra.

Výpočetní popis.

Pro praktický výpočet se nechá časové rozložení zpožděných neutronů přibližně popsat šesti časovými skupinami s odlišnými poločasy rozpadu. Poločasy rozpadu a podíly neutronů v každé skupině závisí na druhu štěpeného nuklidu a na energii rozpadem uvolněného neutronu. Například pro štěpení U-235 termickým neutronem platí:  Součet podílů činí v tomto, pro praxi důležitém případu štěpení, 0,67% všech neutronů.

Energetické spektrum.

Zpožděné neutrony jsou emitovány jednotlivě v přechodech mezi diskrétními stavy jader. Jejich energetické spektrum (všechny časové skupiny dohromady) se přesto dá hrubě představit stejné jako u okamžitých neutronů ze štěpení pomocí Maxwellova rozdělení. Ovšem je výrazně měkčí. Střední energie dosahuje pouze cca 0,45 MeV.

Význam pro jaderné reaktory.

Jen díky zpožděným neutronům může být jaderný reaktor regulován při dosažení kritického provozního stavu. Časový odstup emise okamžitých neutronů o 10 s je příliš krátký proto aby šly nějaké regulační technické zásahy vůbec uplatnit.  Zatímco podíl zpožděných neutrony při štěpení uranu je 0,67%, představuje jejich podíl při štěpení plutonia pouze 0,22%. Proto je v rychlých reaktorech a také při používání MOX-palivových elementů do tlakovodních reaktorů odstup mezi stavy zpožděně kritickými a okamžitě kritickými menší a vyžaduje proto jemnější řízení.

Zpožděné neutrony jsou neutrony, které nepocházejí přímo ze štěpení (tj. v době cca 10 s po rozštěpení jádra), ale jsou uvolněny se zpožděním několika milisekund až několika minut. Přestože v typických reaktorech představují zpožděné neutrony cca 1% nebo méně z celkového počtu uvolněných neutronů, je existence zpožděných neutronů zásadní pro regulovatelnost jaderných reaktorů.

In nuclear engineering, a delayed neutron is a neutron emitted after a nuclear fission event, by one of the fission products (or actually, a fission product daughter after beta decay), any time from a few milliseconds to a few minutes after the fission event. Neutrons born within 10 seconds of the fission are termed "prompt neutrons".