Výroba.

Kyselina trifluormethansulfonová se průmyslově vyrábí elektrochemickou fluorací kyseliny methansulfonové:  a následnou hydrolýzou vzniklého CFSOF. Dalším možným způsobem je oxidace trifluormethylsulfenylchloridu:  Kyselina vzniklá jedním z těchto způsobů se poté přečišťuje převedením na anhydrid, destilací a opětovnou přeměnou anhydridu na kyselinu.

Historický způsob výroby.

Kyselina trifluormethansulfonová byla poprvé syntetizována Robertem Haszeldinem a J.M. Kiddem v roce 1954, a to následující reakcí:

Použití a reakce.

Jako kyselina.

V laboratoři se využívá skutečnosti, že TfOH je dobrým protonačním činidlem, jelikož její konjugovaná zásada není nukleofilní. Také se používá při nevodných acidobazických titracích, protože se chová jako silná kyselina v mnoha rozpouštědlech (například acetonitrilu, kyselině octové atd.), v nichž jsou běžné minerální kyseliny (jako například HCl a HSO) pouze středně silné nebo slabé.  Vzhledem k hodnotě "K" (disociační konstanty) 5×10, p"K" = −14,7±2,0, se tato kyselina řadí mezi superkyseliny. Má řadu užitečných vlastností jako jsou značná chemická a teplotní stabilita. Jak samotná kyselina, tak i její konjugovaná zásada CFSO, známá jako triflát, jsou odolné vůči oxidačním a redoxním reakcím, zatímco má většina silných kyselin, jako kyselina chlorečná a kyselina dusičná, oxidující účinky. Rovněž nezpůsobuje sulfonaci substrátů, což může být problém při použití kyseliny sírové, fluorsírové či chlorsulfonové. Níže je uvedena typická sulfonace, která u HOTf "neprobíhá":  Výpary kyseliny trifluormethansulfonové na vlhkém vzduchu vytvářejí stabilní pevný monohydrát, CFSOH·HO, jehož teplota tání činí 34 °C.

Tvorba solí a komplexů.

Triflátový ligand je, v souladu se svou nízkou zásaditostí, nestabilní. Kyselina trifluormethansulfonová reaguje exotermně s uhličitany, hydroxidy a oxidy kovů. Příkladem může být příprava Cu(OTf).  Chloridové ligandy se dají převést na odpovídající trifláty:  Tato přeměna probíhá v čisté HOTf při 100 °C a je následována vysrážením soli po přídavku etheru.

V organické chemii.

Kyselina trifluormethansulfonová reaguje s acylhalogenidy za vzniku smíšených triflátových anhydridů, které jsou silnými acylačními činidly, používanými například při Friedel-Craftsově acylaci:  HOTf katalyzuje reakci aromatických sloučenin se sulfonylchloridy, pravděpodobně přes meziprodukt v podobě smíšeného anhydridu se sulfonovou kyselinou.  Kyselina trifluormethansulfonová podporuje další podobné reakce, například krakování alkanů a alkylaci alkenů, které jsou důležité v petrochemickém průmyslu. Katalyzátory tvořené deriváty kyseliny trifluormethansulfonové jsou velmi účinné při izomerizaci nerozvětvených či málo rozvětvených řetězců uhlovodíků, čímž se zvyšuje oktanové číslo příslušného paliva.  Kyselina trifluormethansulfonová exotermně reaguje s alkoholy za vzniku etherů a alkenů.

Ostatní.

Dehydratací TfOH vznikne její anhydrid, triflylanhydrid (CFSO)O.

Bezpečnost.

Kyselina trifluormethansulfonová je jednou z nejsilnějších známých kyselin. Dotyk s kůží může způsobit vážná poranění s opožděným poškozením tkáně. Vdechnutí výparů této kyseliny způsobuje křeče, záněty a otoky.  Přidání TfOH do polárních rozpouštědel může být až nebezpečně exotermní.

Kyselina trifluormethansulfonová (zkráceně TFMS, TFSA, HOTf nebo TfOH) je sulfonová kyselina, fluorderivát kyseliny methansulfonové. Patří k nejsilnějším známým kyselinám. Tato kyselina se nejčastěji používá ve výzkumu jako katalyzátor esterifikace. Jedná se o hygroskopickou bezbarvou kapalinu rozpustnou v polárních rozpouštědlech.

Triflic acid, is the short name for trifluoromethanesulfonic acid, TFMS, TFSA, HOTf or TfOH, is a sulfonic acid with the chemical formula CFSOH. It is one of the strongest acids. Triflic acid is mainly used in research as a catalyst for esterification. It is a hygroscopic, colorless, slightly viscous liquid and is soluble in polar solvents.


Stavba.

V letech 1972–1983 bylo loděnicí Ingalls Shipbuilding v Pascagoule postaveno celkem 31 jednotek této třídy.  Jednotky třídy "Spruance":

Konstrukce.

Třída "Spruance" měla oproti předchozím třídám výrazně větší výtlak a velikostí se blížila spíše tehdejším křižníkům. Modulární konstrukce lodí usnadnila jejich pozdější modernizace. Na protiponorkový boj zaměřená plavidla zpočátku postrádala účinné vybavení k boji proti pozemním cílům a jejich protiletadlové střely byly pouze krátkého dosahu. Při pozdějších modernizacích ale byla většina lodí vybavena vertikálním vypouštěcím silem pro protizemní střely Tomahawk, což jejich bojovou hodnotu výrazně zvýšilo.  Po dokončení tvořily hlavňovou výzbroj dva 127mm kanóny v jednohlavňových věžích a dva 20mm kanónové systémy blízké obrany Phalanx. Lodě dále nesly osminásobné vypouštěcí zařízení protiletadlových střel krátkého dosahu Sea Sparrow, dvě čtyřnásobná vypouštěcí zařízení protilodních střel Harpoon. Protiponorkovou výzbroj tvořilo osminásobné vypouštěcí zařízení raketových torpéd ASROC a dva trojhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety. Z paluby na zádi mohly operovat až dva vrtulníky — obvykle typu SH-60B LAMPS Mk III ("Light Airborne Multi-Purpose Systems"). Celá třída byla vybavena kevlarovým pancéřováním.  V 80. a 90. letech bylo 24 lodí modernizováno. Kontejner raketových torpéd ASROC byl demontován a na jeho místě bylo instalováno vertikální vypouštěcí silo s kapacitou 61 střel. V něm bylo obvykle neseno 45 střel s plochou dráhou letu Tomahawk a 16 raketových torpéd ASROC (zbývajících sedm torpédoborců bylo přednostně vyřazeno v roce 1998). Část lodí byla vybavena systémem RAM, sloužícím primárně k obraně proti protilodním střelám.  Pohonný systém koncepce COGAG tvořily čtyři plynové turbíny typu General Electric LM2500. Poprvé tak americký torpédoborec nesl plynové turbíny. Lodní šrouby byly dva. Při zapojení všech čtyř turbín mohly dosáhnout maximální rychlosti 33 uzlů.

Operační nasazení.

Třída "Spruance" byla nasazena v řadě operací, například ve válce v Zálivu. Během operace Pouštní bouře bylo z těchto torpédoborců odpáleno celkem 112 střel s plochou dráhou letu Tomahawk. Střely Tomahawk později odpalovaly též na cíle v Bosně.

Třída Spruance byly raketové torpédoborce námořnictva Spojených států amerických. Tato víceúčelová plavidla byla navržena zejména pro ničení ponorek a doprovod svazů letadlových lodí. Americké námořnictvo je provozovalo v letech 1975–2005. Jako poslední byl dne 21. září 2005 vyřazen torpédoborec USS "Cushing".

The "Spruance"-class destroyer was developed by the United States to replace the many World War II–built - and s and was the primary destroyer built for the U.S. Navy during the 1970s and 1980s.


Proxemika.

V knize "The Hidden Dimension" z roku 1966 zkoumal prostorové souvislosti komunikace a zavedl u té příležitosti pojem proxemika, který se stal významným v sociální psychologii.

Polychronní a monochronní kultury.

V knize "The Silent Language" z roku 1959 Hall rozlišil kultury polychronní a monochronní. V polychronní kultuře je samozřejmé přijímat více událostí najednou, v monochronní kultuře nějaká událost vždy dominuje a ta je především vnímána a prožívána.

Vysokokontextuální a nízkokontextuální kultury.

V "Beyond Culture" Hall mimo jiné rozlišil tzv. vysokokontextuální a nízkokontextuální kultury ("high-context cultures" a "low-context cultures"). Ve vysokokontextuální kultuře slova v běžné řeči zasvěcenému zpřítomňují velké bloky významů, které jsou však pro nezasvěceného nedostupné. Velmi podstatný je v takové kultuře výběr slov, neboť některé slovo kontext nevyslovených významů aktivuje a jiné, byť významově blízké, nikoli. V nízkokontextuální kultuře je v běžné řeči "nevyslovených obsahů" méně a výběr slov není tak důležitý. V takové kultuře se nezasvěcený snadněji orientuje a lidé v ní také více hovoří, neboť musí význam zpřítomnit sami, nemohou se spolehnout na kulturní kontext. Typickým příkladem pro Halla byl jih Spojených států (např. Texas), který je vysokokontextuální, zatímco zbytek USA, zejména velká města na pobřeží (např. New York) jsou nízkokontextuální. Podobně za vysokokontextuální Hall považoval kulturu frankofonních Kanaďanů, naopak za nízkokontextuální kulturu Kanaďanů anglofonních. Za silně vysokokontextuální bývá považována například kultura čínská či japonská. Sám Hall byl k objevu inspirován svým několikaletým pobytem mezi indiány kmenů Navajo a Hopi - indiánské kultury jsou silně vysokokontextuální.  Vysokokontextuální bývají kultury rasově a etnicky homogenní, historicky uzavřenější, společnosti s preferencí kolektivismu oproti individualismu, společnosti s dlouhou kulturní tradicí.  Typickým znakem vysokokontextuálních kultur je, že jejich humor nebývá přenositelný do jiných kultur. U nízkokontextuálních kultur je tomu právě naopak.  Hallův koncept se stal dosti vlivným například v marketingu, mezinárodní firmy mohou v nízkokontextuálních kulturách užívat "globální reklamu", kdežto ve vysokokontextuálních kulturách ji musí silně lokalizovat.

Edward Twitchell Hall (16. května 1914 Webster Groves – 20. července 2009 Santa Fe) byl americký antropolog. Byl blízkým spolupracovníkem Marshalla McLuhana a Buckminstera Fullera. K jeho nejdůležitějším pracím patří kniha "Beyond Culture" z roku 1976.

Edward Twitchell Hall, Jr. (May 16, 1914 – July 20, 2009) was an American anthropologist and cross-cultural researcher. He is remembered for developing the concept of proxemics and exploring cultural and social cohesion, and describing how people behave and react in different types of culturally defined personal space. Hall was an influential colleague of Marshall McLuhan and Buckminster Fuller.


Vývoj.

V říjnu 1942 byla objednána stavba dvou prototypů, označených XP-75, které měla vyvinout jedna z divizí General Motors, označená "Fisher Body". Vnější části křídla měly pocházet ze stíhačky North American P-51 Mustang, ocasní plocha byla z bombardéru Douglas SBD Dauntless a podvozek z typu Vought F4U Corsair. Celková koncepce byla podobná typu Bell P-39 Airacobra. Pilot seděl více vpředu, než bylo obvyklé a motor, který měl za zády, roztáčel vrtuli pomocí dlouhé hřídele. V raných stádiích vývoje typu byly místo křídla z P-51 použito křídlo dostupnějšího letounu Curtiss P-40 Warhawk.  V polovině roku 1943 se ukazovalo, že více než výškový přepadový stíhač bude potřeba dálkový eskortní stíhací letoun a proto bylo objednáno dalších šest modifikovaných kusů XP-75. V té době bylo také objednáno 2 500 kusů sériových P-75A. Pak ale došlo k letovým testům a ukázalo se, že výkony nového typu jsou neuspokojivé a ze sériové výroby tak sešlo.

Testy.

K prvnímu letu prototypu XP-75 došlo 17. listopad 1943. Druhý prototyp vzlétl krátce poté a ostatních šest dálkových stíhacích prototypů vstoupilo do zkušebního programu během roku 1944. Zkoušky odhalily řadu dětských nemocí. Například šlo o špatně vypočtené těžiště letounu, selhávání motoru při plném výkonu, nedostatečné chlazení a velké síly v řízení. Šestice dálkových prototypů, která byla zkoušena od září 1944, byla upravena podle zkušeností z prvních zkušebních letů. Tyto letouny dostaly větší svislou ocasní plochu, bublinový překryt kabiny a vylepšené motory varianty Allison V-3420-23.  Jak už bylo zmíněno, USAAF zvažovala masovou výrobu typu P-75, ale jelikož se válka chýlila ke konci, začalo letectvo omezovat počet nově zaváděných typů letadel. Navíc nejnovější modifikace Republic P-47N Thunderbolt a P-51D Mustang se v roli dálkových eskortních bombardérů výborně osvědčily, což byl další z důvodů, proč byla objednávka sériové výroby P-75A 6. října 1944 zrušena. P-75A proto nikdy zcela nedokončil své zkoušky. Jeden prototyp XP-75 se pravděpodobně dochoval v "National Museum of the United States Air Force" v Daytonu v Ohiu.

General Motors P-75A Eagle byl stíhací letoun projektovaný firmou General Motors, od září 1942, speciálně pro operace ve velkých výškách. Letoun používal tehdy nejvýkonnější dostupný vodou chlazený motor Allison V-3420, což byl vlastně zdvojený motor Allison V-1710 a který roztáčel dvě protiběžné vrtule. Měl také používat co nejvíce prvků z již vyráběných letadel. Firma General Motors byla v době vývoje tohoto typu velice vytížená vývojem dalších projektů, stejně jako licenční výrobou - především bombardéru Grumman TBF Avenger.

The General Motors/Fisher P-75 Eagle was a fighter aircraft designed by the Fisher Body Division of General Motors. Development started in September 1942 in response to United States Army Air Forces requirement for a fighter possessing an extremely high rate of climb, using the most powerful liquid-cooled engine then available, the Allison V-3420. The program was cancelled after only a small number of prototypes and production aircraft had been completed, as it was no longer required in its original role, could not be quickly deployed, and possessed no significant advantages over aircraft already in production.


Dějiny.

V 13. století stál na západním úpatí Hradní hory (na výběžku sevřeném korytem řeky Vilija) pravděpodobně katedrální chrám krále Mindaugase. Existuje legenda, podle níž se po smrti Mindaugase v roce 1263 chrám stal pohanským. V pozdější době byla budova zbourána a na jejích základech vznikly 1,4 metru silné gotické pilíře s kostelíkem. Tyto nové architektonické kusy postavil litevský velkokníže Jagello (Jogaila) poté, co bylo na Litvě, jako poslední evropské zemi, v roce 1387 za oficiální náboženství přijato křesťanství. Sloupy byly zasvěceny sv. Trojici, sv. Marii, sv. Stanislavovi a sv. Vladislavovi.  Dřevěný Jogailův chrám, jak se zpočátku tato stavba nazývala, v roce 1419 shořel. Později se ho kníže Vytautas rozhodl znovu postavit. Tehdy už ale jako velký kamenný kostel v gotickém stylu. O nějaký čas ke kostelu přibyla zvonice, dílo litevských architektů.  Po sto letech potřeboval chrám opravu, a proto byl přebudován. V roce 1522 pod vedením architekta Annuse začaly rekonstrukční práce. Chrám byl rekonstruován podle projektu římského architekta Bernarda Zanobiho. V roce 1539 však znovu vyhořel. Po tomto požáru se ho ujal italský architekt Giovanni Zini ze Sieny, který již v roce 1545 nechal zbudovat novou chrámovou klenbu. Architekt měl představu vybudovat chrám ve stylu renesance. S touto myšlenkou ho i v roce 1557 dokončil, avšak roku 1596 byla nutná další přestavba, protože základy a gotické prvky chrámu nebyly dostatečně vypracovány.  V roce 1610 chrám potřetí vyhořel a bylo jej nutné rekonstruovat. Rekonstrukční práce trvaly téměř 20 let. (Z tohoto období pochází i Orloj sv. Kazimíra, do nějž byly v roce 1636 uloženy ostatky sv. Kazimíra, patrona Litvy).  O 29 let později (1639) chrám znovu hořel, byl však brzy opět postaven. V období let 1655–1660 Vilnius obsadili Rusové. Během jejich přítomnosti město a jeho památky chátraly. Ostatky sv. Kazimíra byly odvezeny; v chrámu byly pochovány ostatky žen litevských panovníků Alexandra a Zikmunda Augusta Alžběty a Barbary, které byly zazděny v podzemí katedrály. Historikové předpokládají, že i hrobka knížete Vytautase, která se také nacházela v chrámu, měla stejný osud.  Po skončení válek v roce 1666 se pozůstatky sv. Kazimíra opět vrátily na původní místo a začaly rekonstrukční práce, které se ujal italský architekt Giovanni Salvatori. Chrám tentokrát postavil v barokním stylu. Podle architektonických projektů mistra Glaubice v letech 1752–1754 byly věže chrámu i jeho zvonice zkráceny. Tak vypadal chrám až do roku 1769, dokud se nezhroutila jeho jižní věž.  Díky úsilí biskupa Ignáce Masalskise v roce 1777 začaly rekonstrukční práce podle projektu architekta Laurinase Gucevičiuse. Práce trvaly dvanáct let a z barokního kostela se stal kostel klasicistní. Gucevičius chrám rozšířil a prodloužil, avšak základy a stěny chrámu zůstaly původní. Zachoval i vnitřní výšku chrámu a strukturu jeho stropu. Výchozím bodem pro rekonstrukci chrámu se stal Orloj sv. Kazimíra. Na východní stranu chrámu architekt přistavěl identickou kupoli jako je na západní, avšak s ještě větším rozměrem hodin. Fasádu kostela zvelebil monumentálním portikem. I když se zachovala autentičnost a nedotknutelnost stěn chrámu, Gucevičius takto dosáhl absolutní dokonalosti, symetrie a harmonie budovy klasicistního stylu.  Po jeho smrti práci s několika úpravami dokončil profesor Vilniuské univerzity Mikolas Šulc a v roce 1801 ho biskup Kosakovsky vysvětil.  Střecha chrámu byla nejprve měděná, ale v roce 1917 ji Němci (Vilnius byl v průběhu 1. sv. války okupován) rozebrali a nahradili lepenkou, později cínovou střechou.

Popis.

Po bocích chrámu se nachází šest sloupů postavených v dórském stylu. Pod nimi se na jižní straně nacházejí sochy litevských velkoknížat a na severní straně je to pět soch svatých jezuitského řádu, které sem byly převezeny v roce 1832 z oltáře Kostela sv. Kazimíra. Na vnější stěně Orloje sv. Kazimíra (zvonice) se nachází mramorová deska s latinskými nápisy zdobená bývalým státním znakem.  Portikus katedrálního chrámu je rovněž postaven v dórském stylu. V jeho vrchní části se nachází figurální kompozice italského sochaře Riggia, která vyobrazuje Noeho oběť Hospodinovi. Fasádu dotvářejí dvě sochy Abrahama a Mojžíše, umístěné po stranách průčelí chrámu. Vnitřek zvelebily čtyři menší sochy evangelistů s jejich symboly – Marka s andělem, Matouše se lvem, Lukáše s beránkem a Jana s orlem. Dříve se v těchto místech (nad dveřmi) nacházely výjevy ze života apoštolů. Nad frontonem se nacházejí tři monumentální sochy: sv. Eleny s velkým pozlaceným křížem uprostřed, vlevo sv. Stanislava a vpravo sv. Kazimíra. Tyto sochy jsou díly litevských mistrů Karolise a Kazimíra Elskisových, kteří je vytvořili podle návrhu mistra Smuglevičiuse a podle rozměrů L. Gucevičiuse. Chrám se v takové podobě zachoval dodnes.  Záplavy, které Vilnius postihly v roce 1931, zalily prostory chrámu. Po této události prošel chrám důkladnou rekonstrukcí. Po skončení druhé světové války byla v roce 1949 katedrála uzavřena. O rok později, se souhlasem tehdejšího městského architekta byly zlikvidovány všechny sochy, které zdobily chrám. Majetek chrámu byl rozkraden. Přibližně 4000 knih bylo prodáno do městského Domu knihy. Pozůstatky sv. Kazimíra byly přeneseny do kostela sv. Petra a Pavla.  V roce 1980 byla cínová střecha opět nahrazena měděnou a na původní místo se vrátily i všechny sochy z fasády chrámu. O rok později prošel rekonstrukcí i interiér. Dnes ho zdobí různé obrazy litevských mistrů. Nachází se v něm i šachta, ve které je umístěno muzeum historie.  V roce 1988 byl chrám navrácen do rukou římskokatolické církve. Dne 5. února 1989 se tak mohl katedrální chrám znovu vysvětit. V témže roce (4. března) byly do chrámu přeneseny ostatky sv. Kazimíra. Tři sochy na průčelí chrámového exteriéru byly vráceny na původní místo v roce 1996. Jejich autorem byl tentokrát mistr Kuzma. Nalevo od oltáře přibyla na stěnu chrámu pamětní tabule Vytautase s jeho portrétem nad ní, přeneseným z kláštera sv. Augustina.

Katedrála svatého Stanislava a svatého Vladislava (; ) je římskokatolická katedrála a bazilika minor ve Vilniusu. Nachází se v historické části města na Katedrálním náměstí.

The Cathedral Basilica of St Stanislaus and St Ladislaus of Vilnius (, ) is the main Roman Catholic Cathedral of Lithuania. It is situated in Vilnius Old Town, just off Cathedral Square. Dedicated to Saints Stanislaus and Ladislaus, the church is the heart of Catholic spiritual life in Lithuania.


Pozadí.

Po první bitvě u St Albans roku 1455 panoval mezi znepřátelenými rody Yorků a Lancasterů relativní klid. Nicméně obě strany byly obezřetné a roku 1459 začaly shromažďovat vojska svých spojenců. Královna Markéta pokračovala v aktivizaci spojenců krále Jindřicha VI. mezi šlechtici a Yorkové, pod vedením Richarda, vévody z Yorku, hledali podporu v táboře králových odpůrců.  Yorské vojsko, které se nacházelo na hradu Middleham v Yorkshire, vedené Richardem, hrabětem ze Salisbury se potřebovalo připojit k hlavní yorské armádě na hradu Ludlow v Shopshire. Poté, co se Salisbury vydal na cestu přes Midlands nařídila královna Markéta Jamesi, lordu z Audley, aby sestavil vojsko a Salisburyho zastavil.

Bitva.

Audle vybral pro místo, kde chtěl Yorky překvapit oblast Blore Heath. Ráno 23. září 1456 zaujalo vojsko, čítající 6-12 000 mužů, obrannou pozici za bariérou na jihozápadním okraji Blore Heath odkud očekávali příchod Salisburyho vojska. Yorští zvědové spatřili Lancasterské praporce přes vršek bariéry a Salisburyho okamžitě varovali. Yorkové, v počtu 3-6 000 vojáků, byli očekáváni vojskem s asi dvojnásobnou přesilou. Poté, co se vynořili z lesa, Salisbury nařídil, aby jeho vojáci zaujali pozici k boji.  Vzdálenost mezi oběma vojsky byla asi 300 metrů. Mezi nimi tekl prudký, široký a rychle proudící potok. Tato překážka činila Audleyho pozici téměř nedobytnou. Zpočátku se oba velitelé pokusili vést neúspěšná jednání, aby se vyhnuli krveprolití. Bitva, jako mnoho jiných středověkých střetů, byla zahájena lučištníky. Vzhledem ke vzdálenosti obou vojsk ale nepřinesla žádné rozhodnutí.  Salisbury se obával, že útok přes potok by byl sebevražedný a tak použil lest, aby vylákal protivníka. Poslal několik svých důstojníků, aby se vzdálili od hlavního pole, aby se Lancasterové domnívali, že utíkají z boje. Lancasterové vyslali za nimi jízdu. V době kdy překračovali potok, byli napadeni Salisburyho muži, kteří se vrátili zpět. Je možné, že útok jízdy nenařídil sám Audley, ale výsledkem byla změna situace ve prospěch Salisburyho. Střet u potoka způsobil Lancasterům velké ztráty. Lancasterové se stáhli a po chvíli podnikli druhý útok, možná proto, aby zachránili své raněné. Druhý útok byl úspěšnější a mnoho Lancasterů dokázalo překonat potok. To vedlo k prudkému boji, ve kterém Audley padl.  Po Audleyho smrti převzal velení Lancasterů jeho zástupce, John Sutton, baron z Duddley, který nařídil provést mohutný protiútok, do kterého se zapojilo asi 4 000 vojáků. Tento útok také nebyl úspěšný a asi 500 Lancasterských vojáků se připojilo k Yorkům a začali bojovat proti svým mužům. To znamenalo pro Lancastery obrat, jejich obrana zkolabovala a Yorkové je zahnali na ústup. Odhaduje se, že v bitvě zemřelo nejméně 3 000 vojáků, z toho 2 000 na straně Lancasterů.

Bitva u Blore Heath byla první velkou bitvou války růží. Odehrála se 23. září 1459 v oblasti Blore Heath ve Staffordshire nedaleko městečka Market Drayton v Anglii.

The Battle of Blore Heath was a battle in the English Wars of the Roses. It was fought on 23 September 1459, at Blore Heath in Staffordshire. Blore Heath is a sparsely populated area of farmland, two miles east of the town of Market Drayton in Shropshire, and close to the towns of Market Drayton and Loggerheads, Staffordshire.


Islamizace v historii.

Poprvé islamizace nastala během Mohamedových výbojů v 7. století n. l. v Arábii, později na celém území Blízkého východu, v Persii, Egyptě, Maghrebu a na Pyrenejském poloostrově. Tento proces probíhal pomalu a povětšinou nenásilnou formou. Přestože konverze nebyla muslimy vyžadována, nevěřící část populace byla všemožně diskriminována, zejména daňově, nezřídka i vydělena z veřejného života, nakonec se k novému náboženství přidala nemalá část populace vojensky pokořených států.  Poté co v 15. století upadl vliv Arabů ve Středomoří, v islamizaci pokračovala Osmanská říše, která si podmanila nové oblasti zejména v Evropě; těmi byl například celý Balkán, snahy o šíření Mohamedova náboženství se objevily i v okrajových oblastech střední Evropy (dnešní Maďarsko, Slovensko). Kromě toho se také šířil islám i na indickém subkontinentu (Mughalská říše), ve střední (Říše Mali, Songhajská říše) a severní Africe (říše Almorávidů, Almohadů a Marínovců), ve střední Asii (říše Safíovců a Afšárovců, Tímúrovská říše,Durránská říše, Chanát/Emirát Buchara) a konečně v jihovýchodní Asii (říše Madžapahit, Banten, Aceh aj.), kde dnes žije nejpočetnější muslimská populace.  V moderní době je islamizace spojována především s obavami s rozšířením totalitních náboženských a fundamentalistických režimů, mezi něž je řazen Írán, Saúdská Arábie, Katar, Pákistán a do roku 2001 například také Afghánistán. Někteří politici v Evropě například tvrdí, že islamizace již plíživě probíhá nyní a za příklad toho uvádějí vzrůstající počet muslimských přistěhovalců v zemích západní Evropy. Za nebezpečné a obávané proto považují například také integraci převážně muslimského Turecka do EU, přestože to (formálně) je sekularizovaná republika. Podobně bývá také charakterizován i vzrůst vyznavačů islámu v ruském Povolží i jiných zemích světa.  Islamizace Evropy je spojená také s Evropskou migrační krizí, během které se do EU nelegálně dostává v průběhu roku 2015 velké množství žadatelů o azyl islámského vyznání.

Islamizace (velmi zřídka také islamifikace) je proces, při němž jedinec, určitá skupina lidí či celá společnost konvertuje k islámu. Islamizace probíhá tehdy, roste-li počet vyznavačů islámu ve společnosti, a to jak formou hromadné konverze lidí k islámu, tak příchodem velkého množství nových muslimů. Může být buď mírumilovná (misijní činnost), nebo násilná (vláda různých náboženských režimů či útoky cizí moci). Pokud je však v určité zemi zavedena vláda vycházející z tradic islámu, případně se jen hlásící k odkazu tohoto náboženství, dochází ke zdůrazňování náboženských prvků světské moci a společenské marginalizaci nemuslimů. Islámské právo šaría, na které je právě často poukazováno jako na jeden z hlavních prvků islamizace, diskriminuje nevěřící, jinověrce, ženy, homosexuály a jiné skupiny populace. Tyto zmíněné skupiny mají podle islámu nižší společenské postavení a tudíž je s nimi jednáno většinou jako s občany druhé kategorie. Nevěřící muži museli například platit daň zvanou džizja, které je pak de facto "motivuje" (nutí) ke konverzi, žena musí být oddána muži (tudíž přichází o mnohá občanská práva) a homosexualita je tvrdě potírána.

Islamization (also spelled Islamisation, see spelling differences;, ), Islamicization or Islamification, is the process of a society's shift towards the religion of Islam and becoming Muslims, such as found in the Levant, North Africa, Horn of Africa, Iran, Pakistan, Malaysia or Indonesia. In contemporary usage, it may refer to the perceived imposition of an Islamist social and political system on a society with an indigenously different social and political background.


Výskyt.

Dřevina pochází z indického subkontinentu, odkud byla rozšířena do dalších tropických oblastí. Dostala se do celé jižní i jihovýchod Asie, do Austrálie, Afriky, na mnohé pacifické i karibské ostrovy i na pevninskou Ameriku.

Ekologie.

Tato odolná rostlina volně roste převážně ve vlhkých lesích. Je variabilní a starší jedinci jsou odolní jak vůči záplavám, tak i déle trvajícímu suchu, snesou krátkodobě i pokles teploty k bodu mrazu. Vyskytuje se od mořské hladiny až po výšku 1800 m. Stromy vyrůstají poměrně rychle, plné velikosti dosáhnou již ve čtyřiceti létech. Ještě počátkem 20. století bývaly často vysazovány jako užitkové a i jako okrasné na veřejná prostranství a podél silnic. Jejich plody však postupně ztratily dřívější popularitu, místy je nikdo netrhá, opadávají, na zemí postupně kvasí a přitahují obtížný hmyz a hyzdí prostředí.

Popis.

Stálezelený, rychle rostoucí strom dosahující výšky až 30 m a dožívající se věku okolo 100 let. Jeho až 1 m tlustý kmen s drsnou a popraskanou kůrou se obvykle nízko nad zemí rozvětvuje do několika kmenů. Větve se světle šedou kůrou jsou vstřícně porostlé kožovitými listy s řapíky dlouhými až 2 cm. Jejich podlouhle eliptické čepele bývají dlouhé 5 až 20 cm a široké 3 až 8 cm, na bázi jsou klínovité a na koncích zašpičatělé. Jsou lesklé, v mládí narůžovělé a později tmavě zelené, na rubu světlejší, mají hustou zpeřenou žilnatinu a tvarově bývají velmi variabilní.  Vonné květy velké asi 2,5 cm jsou sestaveny do květenství s dlouhou stopkou, jsou to úžlabní vrcholíky nebo laty až 10 cm dlouhé. Přisedlé, oboupohlavné květy mají čtyř až pětičetný, nálevkovitý kalich z lístků žlutavé barvy a čtyři srostlé, narůžovělé nebo krémové lístky korunní. Okvětí brzy opadá a přetrvávají jen četné tyčinky, které mají bílé nitky a žluté prašníky. Spodní semeník má dva oddíly s velkým množstvím vajíček, čnělka je stejně dlouhá jako tyčinky. Květy mají hodně nektaru a jsou hojně navštěvovány a opylovány včelami.  Plody jsou podlouhlé, tmavě fialové nebo namodralé bobule, které se vytvářejí plodenstvích v počtu od několika kusů až po deset, či ojediněle až čtyřicet. Ve své domovině, v Indii, kvetou od března do května a plody dozrávají od července do září. Stromy rostoucí vedle sebe nemusí kvést ani plodit současně.  Většinou ani plody v plodenství nezrají současně, sklízí se postupně ručním protrháváním. Jsou nejčastěji podlouhlé, 2 až 4 cm velké a při zrání se jejich barva mění ze zelené přes červenou až po tmavě fialovou nebo téměř černou, existuje i forma s bílými plody. Jejich slupka je hladká, lesklá, tenká a kryje nafialovělou nebo bílou, velmi šťavnatou dužinu obklopující jedno podlouhlé, zelenohnědé semeno až 4 cm dlouhé. Některé, jen řídce se vyskytující, plody obsahují dvě až pět drobných semen těsně stlačených v kožnatém obalu, nebo jsou zcela bez semen. Všechny plody také nemívají vyrovnanou chuť, mezi sladkými se vyskytují i nechutně kyselé.  Hřebíčkovec šabrejový je podobný hřebíčkovci malajskému, od kterého se odlišuje barvou zralých plodů. Hřebíčkovec malajský je má smetanově žluté s růžovým nádechem.

Rozmnožování.

Rostliny se celkem snadno rozšiřují semeny, která roznášejí požírači plodu, ať již ptáci nebo savci. Semena brzy po dozrání ztrácejí schopnost klíčit, proto je nelze dlouho skladovat. Semenáče rostou poměrně rychle, ve dvou létech již dosahují 3 m výšky a plodit začínají mezi osmým a desátým rokem, naroubovaní jedinci plodívají již za čtyři až sedm let.  Vysetá semena vyklíčí přibližně za dva týdny. Často se mladé semenáče roubují vybranými kultivary vhodnými pro místní podmínky, úspěšným způsobem také bývá ablaktace. Mohou se také rozmnožovat polotvrdými řízky, které zakořeňují až s 30 % úspěšnosti.

Použití.

Plody bývají sladké, mírně nakyslé a někdy trpké. Sladké se konzumují syrové nebo se z nich dělají džemy, omáčky a náplně do cukrovinek. Trpké, stahující plody se máčejí ve slané vodě nebo se na dobu asi hodiny posypou trochou solí. Z příliš svíravých plodů se uvařením (bez lisování) získává šťáva podobná chuti hroznové, z které se vyrábí barevná želé. Šťáva ze sladkých plodů (mohou se lisovat) se používá na zmrzlinu, sirupy a výrobu různých ovocných nápojů. Z plodů se vyrábí také ocet, ovocné víno i destilát.  Z listů se získává olej sloužící pro ovonění mýdel a parfémů. Tmavé kůry obsahující hodně tříslovin se používá k barvení tkanin na hnědo a činění kůží. Dřevo stromu má barvu červenou, hnědou nebo šedou, je tvrdé, trvanlivé a odolává termitům. Používá se na nosníky, krokve, sloupy, mosty, železniční pražce, nářadí i výrobu nábytku. Je dobrým palivem.  Uznání získal hřebíčkovec šabrejový v lidovém léčitelství. Plody, jejich šťávy a džemy se používají proti nadýmání, jako diuretikum, kloktadlo při bolestech v krku i jako pleťová voda při vyrážkách. Nemocní s diabetes mellitus používají drcená nebo máčená semena obsahující mj. alkaloidy jambosin, jambolin a antimellin, které se podílejí na snížené hladiny krevního cukru. V semenech obsažená kyselina ellagová účinně snižuje krevní tlak. Extrakt z listů slouží k léčbě úplavice a kožních onemocnění. Odvar z kůry je účinný při astmatu, zánětu průdušek, při dezinfekci ústní dutiny i léčbě popálenin.  Vysazuje se jako užitkový i okrasný strom, který ale své potomky, za pomoci dobře klíčících semen, rychle rozšiřuje mimo vyhrazená místa. Sází se také jako stínicí stromy pro plantáže kávovníků nebo se využívají jako odolné větrolamy.  V některých oblastech, např. na Floridě, v Jihoafrické republice a na některých tichomořských ostrovech byl hřebíčkovec šabrejový prohlášen za invazní druh a je omezeno jeho vysazování; vyjma případů, kdy je sázen pro ovoce. Je tomu proto, že se ve volné přírodě velmi rychle rozrůstá a nepříjemně tak konkuruje tamním domácím rostlinách s pomalejším růstem a slabším rozmnožovacím potenciálem.

Hřebíčkovec šabrejový ("Syzygium cumini") je vzrůstný a dlouhověký strom rostoucí v tropech a subtropech, který se pěstuje hlavně pro své nevelké, ale chutné a zdravé plody. Je jedním z posvátných stromů hinduismu, je zasvěcen Krišnovi a byl vysazován v blízkosti jejich chrámů, na mnohá nová území se tak dostal s šířením hinduismu.

Syzygium cumini, commonly known as Malabar plum, Java plum, or black plum, is an evergreen tropical tree in the flowering plant family Myrtaceae. It is native to the Indian Subcontinent, adjoining regions of Southeast Asia, China and Queensland. The name of the fruit is sometimes mistranslated as blackberry, which is a different fruit in an unrelated order. "Syzygium cumini" has been spread overseas from India by Indian emigrants and at present is common in tropical former British colonies.


Historie.

V roce 1992 začala firma "Texas Instruments Defense Systems & Electronics" pracovat na programu "Joint Standoff Weapon". V prosinci 1995 dokončilo americké námořnictvo a Texas Instruments vývojové letové zkoušky pumy AGM-154A. Americké letectvo začalo s letovými zkouškami až v březnu 1996, protože proces integrace střely do stíhaček F-16 se opozdil. 6. ledna 1997 byla firma Texas Instruments koupena společností Raytheon Company, což však nemělo zásadní vliv na pokračování ve vývoji střely. Po úspěšném dokončení vývojových testů spustilo americké námořnictvo v únoru 1997 provozní zkoušky. Následovala výroba počáteční várky 111 kusů AGM-154a a v polovině roku 1998 byly pumy zavedeny do výzbroje F/A-18 amerického námořnictva a námořní pěchoty. 29. prosince 1998 byla s firmou Raytheon podepsána smlouva v hodnotě 133,9 mil. USD na spuštění plné sériové výroby pum AGM-154A (403 kusů) a na výrobu prvních 24 kusů verze AGM-154B. 25. ledna 1999 absolvovaly pumy AGM-154 JSOW svůj bojový debut, když byly použity k ničení pozemních cílů v jižním Iráku.  V rámci Evropy disponuje touto zbran Finsko, Polsko a Nizozemí.

Konstrukce a vlastnosti.

AGM-154A.

Bojová hlavice AGM-154A skládá ze 145 kusů submunice BLU-97/B. Vypuštěním jedné pumy tak lze útočit na několik cílů najednou. Každý kus submunice je tvarován tak, aby prorazil stěnu objektu, má dělený obal pro destrukci materiálu a zápalný zirkonový prstenec.  Navedení pumy na cíl zajišťuje inerciální navigační systém v kombinaci s družicovým (GPS). Dosah pumy při vypuštění v malé výšce je asi 24 km, při klouzavém letu z velké výšky je to až 64 km.  Celkové náklady na vývoj střely činily 418 mil. USD, zatímco jednotková cena pumy byla na úrovni 282 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F-16, F-15E, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154A-1.

AGM-154A-1 je varianta AGM-154A, která neobsahuje kazetovou submunici. Má nedílnou bojovou část BLU-111/B, což je varianta hlavice, použitá i v pumě Mk-82. Je určena k ničení bodových cílů, přičemž má minimalizovat vedlejší ztráty.

AGM-154B.

AGM-154B je protipancéřová puma a její bojovou hlavici tvoří šest kusů submunice BLU-108/B se senzorovými roznětkami. Každý kus submunice vypouští čtyři projektily (celkem 24 v jedné pumě), které detekují cíl pomocí infračervených senzorů. Po detekci projektil vybuchne a vytvoří explozivní tvarovanou nálož schopnou proniknout obrněným cílům. Navedení pumy v počáteční a střední fázi letu zajišťuje inerciální navigační systém v kombinaci s družicovým (GPS). Dosah pumy při vypuštění v malé výšce je asi 24 km, při klouzavém letu z velké výšky je to až 64 km.  Celkové náklady na vývoj střely činily 228 mil. USD, zatímco jednotková cena pumy byla na úrovni 484 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F-16 C/D, F-15E, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154C.

AGM-154C má tandemovou bojovou část Broach, která zajišťuje průnik i přes silné opevnění (bunkry, jeskyně). První nálož vytvoří v cíli díru kruhového tvaru, přes kterou vnikne do objektu druhá nálož.  V počáteční a střední fázi letu je puma naváděná prostřednictvím inerciálního systému a družicového systému (GPS). Na přesné zasažení cíle využívá AGM-154C infračervené navádění s algoritmem automatického rozpoznávání cíle. V roce 2016 střela dosáhla počáteční operační způsobilosti a v říjnu 2017 též plné operační způsobilosti.  Celkové náklady na vývoj střely činily 452 mil. USD, zatímco jednotková cena bomby byla na úrovni 719 tis. USD.  Platforma: B-1, B-2, B-52, F/A-18C/D, F/A-18E/F.

AGM-154C-1.

Varianta pumy AGM-154C, která je vybavena Datalinkem Link 16 a určena je hlavně proti námořním cílům. Link 16 umožňuje pilotovi letadla, které JSOW vypustilo, aby v reálném čase poskytl pumě aktualizace o poloze cíle, souřadnice nového cíle nebo přerušil misi.  Platforma: F/A-18E/F, F-35A/C (od roku 2018 se softwarem Block 3F).

AGM-154 JSOW je klouzavá řízena munice typu vzduch-země středního doletu, určená k ničení pozemních a námořních cílů. Její výrobcem je americký výrobce zbraní Raytheon. Díky své modulární konstrukci může střela nést několik různých typů submunice nebo jednotlivých bojových hlavic.

The AGM-154 Joint Standoff Weapon (JSOW) is a glide bomb that resulted from a joint venture between the United States Navy and Air Force to deploy a standardized medium range precision guided weapon, especially for engagement of defended targets from outside the range of standard anti-aircraft defenses, thereby increasing aircraft survivability and minimizing friendly losses.


Geografie.

Sousední obce: Paříž, Levallois-Perret, Saint-Ouen a Asnières-sur-Seine. Od Paříže město odděluje Boulevard périphérique.

Vnitřní členění.

Město je podle INSEE rozděleno na šest částí: "Centre ville", "Bac d’Asnières – Valiton – Fournier", "Berges de Seine – Quartier Nord", "Victor-Hugo – République", "Entrée de ville" a "Moreuil - Gambetta".

Doprava.

V Clichy se nachází nádraží Clichy-Levallois na trati z Paříže do Le Havru a stanice metra Mairie de Clichy.

Historie.

Město je známé pod jménem Clippiacum již od 6. století, jako sídlo merovejských králů. V období francouzské revoluce neslo název "Clichy-la-Patriote". V okolí probíhaly těžké boje během bitvy o Paříž roku 1814.

Politika.

Clichy je tradiční baštou socialistů, kteří ovládají místní radnici nepřetržitě od roku 1947. V letech 1983 až 1985 zastával úřad starosty Jacques Delors.

Ekonomika.

V Clichy má hlavní sídlo kosmetická firma L'Oréal, výrobce propisovaček BiC a maloobchodní řetězec Monoprix. Podle statistiky z roku 2011 činí průměrný měsíční příjem na osobu 26 591 euro.

Demografie.

Clichy patří mezi pařížská předměstí s vysokou koncentrací přistěhovalců: podle sčítání roku 2001 se pětina zdejších obyvatel narodila mimo Evropskou unii. Hustota obyvatel patří k nejvyšším ve Francii.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Kultura.

Nachází se zde divadlo a kino "Rutebeuf". Významnou stavbou moderní architektury je Maison du Peuple de Clichy z roku 1938, který navrhl Jean Prouvé. Henry Miller popsal svůj zdejší pobyt v románu "Tiché dny v Clichy", který roku 1990 zfilmoval Claude Chabrol. François Truffaut natočil v Clichy svůj film "Poslední metro" (1980).

Clichy je francouzské město v departementu Hauts-de-Seine, v Île-de-France. Bývá také neoficiálně nazýváno Clichy-la-Garenne pro odlišení od jiného města v pařížské aglomeraci Clichy-sous-Bois.

Clichy (, ; sometimes unofficially Clichy-la-Garenne, ) is a commune in the northwestern suburbs of Paris, France. It is located on the Seine, from the centre of Paris. In 2017, it had a population of 61,070.


Vývoj a konstrukce.

Na počátku studené války docházelo k rozvoji jaderných zbraní a jejich nosičů. Vrcholilo také soupeření mezi strategickým letectvem, podřízeným USAF na jedné straně a americkým námořnictvem na straně druhé o to, kdo bude mít prestižní roli a schopnost provést jaderný úder. Námořnictvo, které se cítilo být zastíněno armádním letectvem, se snažilo získat nosiče jaderných zbraní. Prvním pokusem byl projekt stavby obří hladkopalubové letadlové lodě USS United States, ze které měla operovat flotila bombardérů nesoucích jaderné zbraně. Jelikož byl tento projekt pro nedostatek financí zrušen, pokusilo se námořnictvo získat jiný nosič - létající člun, schopný jak konvenčních útoků, hlídkování a kladení min, tak i úderů jadernými zbraněmi. Čluny podporované nosiči hydroplánů a ponorkami, měly být dle představ námořnictva schopné operovat blíže nepříteli a měly být díky své pohyblivosti i méně zranitelné nepřátelským útokem.  Objednávka vývoje nového typu byla zadána v dubnu 1951 a obsahovala přísné požadavky na létající člun schopný nést 13 600 kg pum rychlostí 0,9 Machu 1100 km/h) na cíl vzdálený 2400 km. Na specifikace reagovaly společnosti Convair a Martin, z nichž projekt ten druhý byl vybrán jako slibnější. Byla zadána objednávka na stavbu dvou prototypů. Po nich byla předpokládána předsériová výroba šesti kusů a konečně sériová výroba dalších 24 kusů.  U letounu se uvažovalo o použití náporových motorů, ale nakonec byly zvoleny čtyři proudové motory Allison J71-A4, umístěné v párech na horní straně křídla za náběžnou hranou tak, aby byly při vzletu a přistání kryty před vodní tříští. Křídlo mělo úhel šípu 40°. U letounu byly využity některé konstrukční prvky vyzkoušené u prototypu bombardéru Martin XB-51, například šlo o vodorovnou ocasní plochu umístěnou na vrcholu svislé ocasní plochy či rotační pumovnici.

Prototypy.

První testy prototypů XP6M-1, které začaly v roce 1955 ukázaly, že motory byly umístěny příliš blízko trupu letounu a při použití přídavného spalování ho mohly poškodit. Motory byly proto mírně vychýleny směrem od trupu. Slibné testy byly narušeny při nehodě prvního prototypu, ke které došlo 17. prosince 1955. Selhání řídících systémů vedlo ke ztrátě celé čtyřčlenné osádky. Při zkouškách nedostatečně testovaného řešení ocasních ploch došlo v následujícím roce, 9. listopadu 1956, ke ztrátě druhého prototypu. Tentokrát se jeho posádka zachránila.  První předsériový kus YP6M-1 byl dodán v roce 1957 a absolvoval první let v lednu 1958. Když bylo vyrobeno už šest předsériových kusů, byly plně vybaveny a poslány na základnu Hertford ve státě North Carolina pro zkoušky. Program P6M nadále poměrně spěšně pokračoval, přestože použité motory byly považovány za málo spolehlivé a letoun vykazoval i další nedostatky, zapříčiněné částečně extrémními požadavky na jeho výkony. Problémy působila i vodní tříšť, která vznikala při vzletu a přistání a omezovala operace letounu jen na ideální počasí.  Řešením nedostatků letounu se mělo dosáhnout vylepšenou variantou P6M-2, jejíž první kus byl dokončen v roce 1959. Tato varianta měla výkonnější motory J75, zařízení pro doplňování paliva za letu a vylepšenou avioniku. Díky modulu, umístitelnému do pumovnice, mohl letoun P6M-2 fungovat i jako létající tanker.  Vyrobeny byly celkem tři kusy této varianty. V době zrušení programu P6M byly právě vybavovány zařízením pro operační testy. P6M-2 dosahoval na svou dobu neobvykle vysokých výkonů a měl vysoce pevnou konstrukci. Letoun považovaný za příjemný na ovládání, své chování za letu značně změnil, blížila-li se jeho rychlost hodnotě 0,8 Machu a více. Ve vysokých rychlostech byly jeho vlastnosti značně horší. Tyto potíže sice bylo možné řešit, ale program se v té době již protahoval, měl překročený rozpočet a v době finančních škrtů muselo americké námořnictvo rozhodovat, kam své prostředky bude investovat, což přispělo k rozhodnutí letoun nezařazovat do služby. Dalším důležitým důvodem, který vedl k zániku celého programu bylo to, že námořnictvo koncem 50. let získalo mnohem vyspělejší prostředek jaderného úderu - raketonosné ponorky. Přestože konstrukce P6M byla fenomenální, nemohla se měřit s balistickou střelou a letoun byl oproti raketám považován za drahý a neefektivní. Výdaje na projekt P6M dosáhly astronomické výše 400 milionů dolarů (2,5 miliardy dolarů v roce 2004).  Všechny vyrobené letouny byly sešrotovány, jen některé ocasní části byly používány pro testy a jedna z nich se nachází v muzeu firmy Glenn L. Martin Company. Ta se neúspěšně pokusila využít technologii projektu P6M pro civilní trh a dále se věnovala jen vývoji raket a elektroniky. P6M byl posledním letounem, který Glenn L. Martin vyvinul.

Martin P6M SeaMaster byl létající člun, vyvíjený v 50. letech 20. století výrobcem Glenn L. Martin Company jako strategický bombardér pro Námořnictvo Spojených států. Letoun byl velice blízko k přijetí do služby. Začala jeho sériová výroba a probíhal i výcvik osádek, když byl program 21. srpna 1959, pouhých 6 měsíců před plánovaným začátkem operační služby, zrušen. V roli strategického nosiče jaderných zbraní byl totiž nahrazen novou zbraní, raketonosnými ponorkami, nesoucími střely Polaris. Z politických důvodů byl typ námořnictvem prezentován primárně jako hlídkový letoun a nosič min.

The Martin P6M SeaMaster, built by the Glenn L. Martin Company, was a 1950s strategic bomber flying boat for the United States Navy that almost entered service; production aircraft were built and Navy crews were undergoing operational conversion, with a service entry about six months off, when the program was cancelled on 21 August 1959. Envisioned as a way to give the Navy a strategic nuclear force, the SeaMaster was eclipsed by the Polaris submarine-launched ballistic missile. Due to the political situation at the Pentagon, the Navy promoted the P6M primarily as a high speed minelayer.


Ekologie.

Vrcholák pravý nejčastěji roste v pobřežních lemech, na plážích, skalnatých březích, písečných dunách, po okrajích mangrovových bažin, v parcích, zahradách i okolo cest. Je považován za průkopnický druh v narušených pobřežních stanovištích, nevyskytuje se sice přímo v zátopových oblastech, ale v místech těsně nad úrovní přílivů. Má schopnost růst v široké škále půd, od písčité přes kamenitou až po těžkou jílovitou, snese pH půdy od 4,0 po 8,5 i zasolenou brakickou vodou, příliš mu neškodí ani silné slané pobřežní větry. Jeho kořenový systém je mohutný a hluboký, takže může omezovat pohyb písečných dun. Mladé semenáče tolerují částečné zastínění vzrostlými stromy, jak však postupně rostou požadují stále vyšší úroveň slunečního svitu. V mladém věku rostou velmi rychle, s přibývajícími roky se jejich růst zpomaluje.  Pro zdárný růst potřebuje vrcholák pravý vlhké a teplé subtropické nebo tropické klima s celoročními srážkami od 750 do 3000 mm, dobře však přežívá krátkodobá období sucha. Vyhovuje mu průměrná teplota nejchladnějšího měsíce +15 °C a nejteplejšího +35 °C, za absolutní minimum je považován pokles k +7 °C, při nižší teplotě chřadne a rychle odumírá. Mimo mořského břehu se vyskytuje do nadmořské výšky asi 400 m, často roste v rozlehlých nížinách podél širokých ústí řek. Ploidie druhu je 2n = 24. "Terminalia catappa" je typovým druhem rodu "Terminalia".  Strom zpravidla jednou až dvakrát ročně ztrácí na krátké období listy, obvykle v období nástupu suchého období, listy neopadávají u všech stromů najednou. Před opadem se listy zbarví červeno-žlutě, říká se, že strom z nich odebírá živiny k recyklaci pro růst nových, které raší krátce nato. Počet a období opadu listů, doba kvetení a dozrávání plodů je rozdílné podle teritoria na kterém dřeviny rostou. Dřevo stromů bývá napadáno všekazy (termity) a dřevokazným hmyzem, listy jsou spásány sarančaty.

Popis.

Mohutný, dlouhověký, rozložitý strom pagodového tvaru s nápadně vodorovně rozloženými větvemi v pravidelných přeslenech. Dorůstá do výše 20 až 35 m a jeho koruna zabírá zhruba stejnou šířku. Kmen může být tlustý 1 až 1,5 m a má nahnědlou až černou, podélně se loupající kůru. Větve, hustě pokryté listovými jizvami, jsou porostlé střídavě vyrůstajícími listy nahloučenými na svých vrcholech ve zdánlivých přeslenech, odtud i rodové jméno stromu "vrcholák". Listy s krátkými řapíky jsou tuhé, kožovité, lysé, 15 až 30 × 10 až 15 cm velké, obvejčité až obkopinaté, bázi mají tupou a téměř srdčitou, na vrcholu jsou oblé nebo krátce špičaté, po obvodě celokrajné, na líci tmavě zelené a lesklé, na rubu bledě zelené a mívají okolo 10 párů žilek.  Četné jednopohlavné, drobné, zelenobílé květy vyrůstají ve štíhlých hroznovitých květenstvích 15 až 25 cm dlouhých. Několik málo spodních květů bývá oboupohlavných, zbytek jsou samčí, průměrný poměr samčích květů k oboupohlavným bývá 16:1, mnohá květenství jsou ryze samčí. Květy jsou voňavé, bývají v průměru asi 5 mm velké, pětičetný trubkovitý kalich je zelenkavý nebo bělavý, koruna není vyvinutá. Samčí květy obsahují deset tyčinek s prašníky rostoucí ve dvou kruzích, oboupohlavné mají navíc spodní jednodílný semeník a pestík čnící z kalichu. Květy produkují nektar i velké množství pylu a jsou opylovány včelami a dalším hmyzem.  Ve spodní části květenství se po opylení vytvoří jeden až pět přisedlých, nepravých plodů. Je to zprvu zelená, později červenavá, žlutavá nebo tmavě zelená, elipsoidní, silně stlačená a velmi tvrdá peckovice. Má dvě úzká, asi 3 mm křídla a bývá průměrně dlouhá 6 a široká 4 cm a obsahuje jediné jedlé semeno s krémovým nebo načervenalým osemením.

Rozmnožování.

Peckovice má vláknitou, korkovitou strukturu, je velmi lehká a pokud spadne do oceánu, což se stává často, dokáže bez újmy plout za pomoci mořských proudů na velkou vzdálenost, semeno si podržuje klíčivost po dlouhou dobu. Tato schopnost je prapříčinou hojného rozšíření vrcholáku pravého po místech omývaných Indickým i Tichým oceánem. Ve vnitrozemí vyrůstají noví jedinci z roznesených plodů, kterými se živí kaloni i mnozí ptáci, na mořském pobřeží spadané plody konzumují krabi.  Stromy bývají také uměle vysazovány lidmi jako okrasné a stín poskytující dřeviny. Po vysetí semen do půdy vyklíčí (více než 50 %) za tři až osm týdnů, semenáče velmi rychle rostou (více než 1 m/rok) a z počátku tolerují částečný stín. Za tří toky již obvykle kvetou a to žádají plné světlo.

Význam.

Vrcholák pravý se snadno usazuje na nových místech, kde narušuje původní vegetaci a mění ráz krajiny. Je proto např. na Floridě, ostrovech Karibiku i v Brazílii považován za invazní druh.  Jádra uvnitř plodů jsou jedlá, konzumují se syrová nebo pečená a chutnají jako mandle, proto získala jméno "mořské mandle" a strom "mandlovník mořský". Na slunci usušená jádra obsahují 35 až 55 % jedlého, žlutého oleje používaného k vaření a jako náhrada mandlového oleje. Vnitřní vláknitá dužina plodů (mezokarp) mezi obalem a peckou sice příjemně voní, ale není chutná.  Dřevo stromu je kvalitní, pružné, pevné, má červenou barvu a průměrnou hustotou 450 až 720 kg/m3. Používá se pro stavbu budov, mostů, lodí, vyrábějí se z něj dřevěné konstrukce a různé nádoby. Jeho kůra obsahuje až 25 % taninu a je bohatým zdrojem žlutého a černého barviva na kůži a pro výrobu inkoustu. Listů se užívá jako obkladů na revmatické klouby, pro chov bource morušového a mladé větvičky slouží jako krmivo pro dobytek. Namáčené sušené listy uvolňují antibakteriální a protiplísňovité látky, snižují pH vody, podporují hojení ran po houbovitých nemocech u ryb a celkově podporují jejich tření. Strom má do hloubky i šířky rozložené kořeny a dobře zabraňuje pohybu písečných dun směrem do vnitrozemí i erozi mořského pobřeží následkem přílivu a odlivu.

Vrcholák pravý ("Terminalia catappa") je mohutný, tropický, jednodomý, krátce opadavý strom vysoký až 30 m. Je nejrozšířenějším druhem širokého rodu vrcholák a buď samovolně vyrůstá podél mořských pobřeží či mokřadů, nebo je vědomě pěstován. Je původní v rozlehlém areálu zabírající jih Arabského poloostrova, Seychely, Madagaskar a téměř všechny ostrovy západního a středního Indického oceánu, dále Indii, Bangladéš, Srí Lanku, jih Číny, Tchaj-wan, Myanmar, Thajsko, Kambodžu, Vietnam, Malajský poloostrov, Filipíny, většinu ostrovů Indonésie a ostrovy přiléhající k Nové Guinejí i severní Austrálii. Je také domácí dřevinou na severu kontinentální Austrálie a některých ostrovech v Tichém oceánu.

Terminalia catappa is a large tropical tree in the leadwood tree family, Combretaceae, that grows mainly in the tropical regions of Asia, Africa, and Australia. Common names in English include country almond, Indian almond, Malabar almond, sea almond, tropical almond, beach almond and false kamani.


Počátky kariéry.

Ačkoliv se do širšího povědomí dostal až jako člen skupiny D12, byl úspěšný již před vznikem této skupiny. Mezi nejpamátnější události z té doby patří vítězství na freestyle soutěžích "The Source's Unsigned Hype Column" v roce 1998 a na "Blaze Battle" v témže roce. Odbyl si taktéž svoji televizní premiéru, když se objevil ve videoklipu R&B zpěvačky Aaliyah - Age Ain't Nothing But a Number, který pochází z jejího stejnojmenného debutového. V roce 2000 se Derty Harry zúčastnil turné Up In Smoke (Dr. Dre, Ice Cube, Snoop Dogg, Eminem), kde se objevoval na pódiu po boku svého kamaráda Eminema. Velký vzestup jeho kariéry započal v roce 2001, kdy jemu a skupině D12 vyšlo ve vydavatelství Interscope Records debutové album "Devil's Night". Před vydáním druhého alba D12 v roce 2004 (D12 World), se vydal s Eminemem na světové turné Anger Management Tour a také si zahrál v Eminemově částečně autobiografickém snímku "8 Mile". Ačkoliv si jeho postavu v tomto filmu zahrál herec Mekhi Phifer, on sám se objevil jako jeden ze soutěžících na freestyle battle.

Sólo kariéra.

Svoji debutovou desku I Miss the Hip Hop Shop vydal v roce 2004. Album, na kterém můžeme například najít Dogmatica či producenta DJ Premiera, se setkalo s celkem kladnou kritikou. Již následující rok spatřilo světlo světa jeho druhé album, podle odborníků jedno z nejlepších alb roku 2005, Searching for Jerry Garcia. Přehled účinkujících na albu byl nabitý hvězdami jako jsou Nate Dogg, Obie Trice, B-Real, 50 Cent, Method Man a mnoho dalších. Chybět samozřejmě nemohla jeho vlastní skupina D12. Album vyšlo stejně jako jeho předchozí album na jeho vlastním labelu Iron Fist Records. On sám kdysi prohlásil, že nechce vydávat pod Eminemovou nahrávací společností Shady Records nebo Dreho Aftermath, jelikož si chtěl postavit vlastní label a dokázat to bez cizí pomoci.  Album "Searching for Jerry Garcia" pojmenoval podle zesnulého frontmana skupiny "Grateful Dead" Jerryho Garcii, který již byl v roce vydání alba deset let po smrti. Album nelámalo rekordy v prodejnosti, ale kritika na něj byla maximálně pozitivní. Proof prohlásil pár dní po vydání alba pro SOHH.com: "Chci, aby lidé řekli, že jsem byl skutečný umělec. Že jsem to dělal nejlépe a že jsem zůstal věrný hip hopovým kořenům. A chtěl bych, aby lidé věděli, že jsem to dělal z lásky, ne pro žebříčky hitparád"  Jeho poslední nahrávka byla pro Detroitskou skupinu Twiztid a jejich nové album "Independents Day" - jmenovala se "How I Live". Nahrávka byla pořízena jen týden před tím, než tragicky zemřel.

Smrt.

Zemřel 11. dubna 2006, když byl v půl páté ráno v klubu CCC střelen zbraní do hlavy. K incidentu v detroitském klubu na 8 Mile Road došlo při hře kulečníku, když se podle svědků zapletl do hádky s Keithem Benderem Jr. Podle koronera on sám vzal svoji zbraň a několikrát s ní praštil Bendera do obličeje a pak ho střelil do hlavy. Vzápětí jej však zezadu střelil do hlavy Mario Etheridge, což byl Benderův bratranec. Okamžitě byl převezen do nemocnice, kde byla po přívozu konstatována smrt. 19. dubna se konal pohřeb, kterého se zúčastnilo několik tisíc přátel a fanoušků. Před lidi předstoupili s projevem i Eminem a Obie Trice.

DeShaun Dupree Holton (2. října 1973 - 11. dubna 2006), známý spíše jako Proof, byl hip hopový umělec a zakladatel rapové skupiny D12 a 5 Elementz.

DeShaun Dupree Holton (October 2, 1973 – April 11, 2006), known professionally as Proof, was an American rapper and actor from Detroit, Michigan. During his career, he was a member of the groups 5 Elementz, Funky Cowboys, Promatic, Goon Sqwad, and D12. He was a close childhood friend of rapper Eminem, who lived in the same neighborhood. Proof was often a hype man at Eminem's concerts.


Mládí a kariéra.

Narodil se a vyrůstal v Bělehradě, vystudoval právnickou a filozofickou fakultu Bělehradské univerzity. Mezi lety 1978 a 1981 pracoval na jednom z bělehradských soudů a později se stal asistentem u okresního soudu v Bělehradě.  V roce 1981, ve věku 27 let, se přestěhoval do Podgorice (tehdy "Titograd"). Po krátkém působení tajemníka u Titogradského okresního soudu pracoval jako právník, do politiky vstoupil v březnu 1993.

Politická kariéra.

F. Vujanović vstoupil do Demokratické socialistické strany v roce 1993 na pozvání tehdejšího prezidenta Momira Bulatoviće, krátce po vytvoření Jugoslávské svazové republiky. Mezi lety 1993–1996 byl ministrem spravedlnosti, od roku 1996 do roku 1998 potom ministrem vnitra. V průběhu roku 1997 se stal premiérem DPS.  Poté ho prezident Milo Đukanović zvolil prvním premiérem Černé Hory (5. únor 1998 - 8. leden 2003. 5. listopadu 2002 se stal předsedou parlamentu Černé Hory. Ještě toho roku se stal prezidentem Černé Hory (ve volbách získal drtivých 86% hlasů). Tyto volby se ale staly neplatnými, protože účast byla nižší než 50%. Nové volby proběhly v roce 2003 a Vujanović získal opět neuvěřitelných 81% hlasů, avšak volby neměly ani poloviční účast. 11. května 2003 byl zrušen zákon o 50% účasti, volby proběhly potřetí a Vujanović je opět s 63% vyhrál. Ze své funkce 19. května odstoupil, ale o tři dny později se stal opět prezidentem, a tak začal jeho úřadující termín. I když se narodil a vyrůstal v Srbsku, stal se jedním z nejvýznamnějších černohorských separatistů.  Byl zastáncem referenda o černohorské nezávislosti. Je dobrým přítelem se srbským prezidentem Borisem Tadićem.  V roce 2008 byl zvolen podruhé prezidentem Černé Hory.  23. prosince 2011 se i s manželkou zúčastnil státního pohřbu Václava Havla.

Osobní život.

Vzal si černohorskou soudkyni Světlanu Vujanovićovou, se kterou má tři děti - dcery Tatjanu a Ninu a syna Danila. Na rozdíl od M. Đukanoviće odmítá chodit s ochrankou, je jej tedy možné spatřit v Cetinje, Podgorice či jinde s přáteli bez ochranky.

JUDr. Filip Vujanović ("Филип Вујановић", * 1. září 1954, Bělehrad, Jugoslávie) je černohorský politik, který mezi lety 2003 a 2018 vykonával funkci prezidenta Černé Hory (do r. 2006 v rámci Srbska a Černé Hory). První prezidentský mandát vykonával od roku 2003, druhý mandát vykonával od 21. března 2008, svůj třetí mandát od roku 2013 do května 2018.

Filip Vujanović (Serbian Cyrillic: Филип Вујановић, ; born 1 September 1954) is a Montenegrin politician who served as the President of Montenegro from 2003 to 2018. He was the country's first president since its independence in June 2006. He claimed a landslide victory in the April 2008 presidential election, and he was narrowly re-elected in 2013.


Model.

Roycův původní vodopádový model obsahuje sedm fází v následujícím pořadí:  Postupovat podle vodopádového modelu znamená přecházet od jedné fáze k následující přísně sekvenčním způsobem. Nejprve se například připraví specifikace požadavků, které jsou pevně dané. Teprve když jsou požadavky úplně kompletní, přejde se k návrhu. Požadovaný software je navržen a návrh předán implementátorům – návrh by měl být jakýmsi plánem implementace daných požadavků. Když je tedy návrh hotový, programátoři se ujmou jeho implementace. V pozdějších etapách této implementační fáze jsou vytvořené softwarové komponenty kombinovány, zavádí se nová funkcionalita a odstraňují chyby.  Vodopádový model tedy vyžaduje, aby se k následující fázi přikročilo pouze tehdy, pokud je ta předcházející kompletní a perfektně připravená. Na druhou stranu existují různé modifikované vodopádové modely (včetně Roycova konečného modelu), které se od uvedeného procesu můžou ve větší či menší míře lišit.

Použití.

Vodopádový model je široce využíván takovými vývojářskými giganty, jako jsou firmy pracující pro Ministerstvo obrany Spojených států a NASA, a také pro různé vládní projekty (viz "standardní vodopádový model" na Internet Archive). Ti, kdo se těmito metodami řídí, často formálně nerozlišují mezi původním vodopádovým modelem a jeho různými modifikacemi, a tak může být složité specifikovat, přesně které modely se používají a v jaké míře.  Ministerstvo obrany Spojených států upustilo od vodopádového modelu v roce 1994 standardem MIL-STD-498 a v roce 1998 standardem IEEE 12207.

Argumenty ve prospěch vodopádového modelu.

Pokud se věnuje dostatek času počátečním fázím tvorby softwaru, může to vést k vyšším úsporám v pozdějších etapách jeho životního cyklu. Mnohokrát se totiž ukázalo, že odstranění chyby, na kterou se přijde již v raných fázích životního cyklu tvorby softwaru (jako např. specifikace požadavků či návrh), je levnější (z hlediska peněz, úsilí i času), než když se na tu samou chybu přijde až v pozdějších fázích celého procesu. (Autor řady knih o softwarovém inženýrství Steve McConnell odhaduje, že „odstranění chyby v požadavcích, kterou se nepodaří odhalit až do fáze implementace nebo údržby, stojí 50 krát až 200 krát více, než kdyby se taková chyba odhalila a napravila již v etapě specifikace požadavků.“ Pokud se v extrémním případě např. ukáže, že návrh programu je nemožné implementovat, je jednodušší jej upravit již v příslušné fázi návrhu, než zjistit o několik měsíců později, když se už jednotlivé komponenty integrují, že veškerá dosud odvedená práce přišla vniveč kvůli tomu, že návrh byl od začátku špatný.  Hlavní myšlenkou Big Design Up Front (BDUF) a vodopádového modelu je tedy to, že čas strávený na začátku zajišťováním toho, že požadavky i návrh jsou naprosto správné a kompletní, ušetří zase mnoho úsilí a času později. To znamená, že postupujeme-li podle vodopádového modelu, musíme si být v každé fázi jistí, že je stoprocentně kompletní a správná, než přejdeme k další etapě vývoje programu. Požadavky na program by měly být dány pevně a jasně, ještě než se začne s návrhem (v opačném případě kvůli chybným požadavkům přijde práce na návrhu nazmar); návrh programu by měl být zase doveden k dokonalosti předtím, než se začne s jeho implementací (v opačném případě se implementuje špatný návrh a práce je vniveč), atd.  Dalším argumentem ve prospěch vodopádového modelu je, že klade stejný důraz na dokumentaci (jako např. dokumentace požadavků nebo dokumentace návrhu) jako na zdrojový kód. V metodikách s jednodušším návrhem a dokumentací dochází v případě odchodu členů týmu ke ztrátě znalostí a ty pak může být obtížné získat zpět. Pokud je k dispozici plně funkční dokumentace (jak navrhuje Big Design Up Front a vodopádový model), noví členové týmu nebo dokonce celé nové týmy by měli být schopni se relativně snadno začlenit díky tomu, že si dokumentaci přečtou.  Ti, kteří preferují vodopádový model, na něm oceňují jednoduchost jeho přístupu. Připadá jim také disciplinovanější. Vodopádový model by měl poskytovat strukturovaný přístup; model postupuje lineárně, diskrétními, jednoduše pochopitelnými a vysvětlitelnými fázemi, a tak není složité mu porozumět. Poskytuje také snadno určitelné milníky ve vývojovém procesu. Možná to je tím důvodem, proč je vodopádový model uváděn mezi prvními ukázkovými příklady vývojového modelu v mnohých učebnicích a kurzech o softwarovém inženýrství. Má se za to, že vodopádový model a Big Design Up Front obecně je vhodný pro softwarové projekty, které jsou stabilní (zvlášť pro projekty, kde se příliš nemění požadavky) a kde je možné a pravděpodobné, že návrháři budou schopni dobře odhadnout problémové oblasti systému a vytvořit bezchybný návrh předtím, než začne implementace. Vodopádový model také vyžaduje, aby implementátoři postupovali podle pečlivě vytvořeného a kompletního návrhu přesně, čímž se zajistí hladký průběh integrace systému.

Kritika.

Vodopádový model je mnohými považován za nevhodný pro praxi. Kritici jsou především přesvědčeni, že u jakéhokoli netriviálního projektu je nemožné dovést jednu fázi životního cyklu softwarového produktu k dokonalosti předtím, než se přejde k fázi následující. Klientům nemusí být například úplně jasné, jaké jsou jejich požadavky, dokud neuvidí fungující prototyp, ke kterému se pak mohou vyjádřit; své požadavky můžou neustále měnit a návrháři a implementátoři pak nad tím ztrácejí kontrolu. Jestliže klient změní své požadavky poté, co je návrh hotov, musí být návrh modifikován a novým požadavkům přizpůsoben. Tím přijde vniveč relativně hodně práce, pokud se do Big Design Up Front investovalo příliš mnoho času. Návrháři také nemusí mít představu o budoucích implementačních problémech, pokud vytváří návrh pro ještě neimplementovaný softwarový produkt. Jinými slovy, teprve v implementační fázi se může ukázat, že určitou oblast funkcionality programu je velice těžké naimplementovat. Pokud se něco takového stane, je lepší zrevidovat návrh, než trvat na použití návrhu původního, který byl založen na chybných předpokladech a který se nedá použít pro nově objevené problémové oblasti.  Dr. Winston W. Royce popisuje v " (prvním článku popisujícím vodopádový model) nejjednodušší verzi modelu jako „riskantní a odsouzenou k neúspěchu“.  Steve McConnell v knize " (česky: "Dokonalý kód", kniha kritizující rozšířenost používání vodopádového modelu) označuje návrh softwaru za „záludný problém“ – problém, jehož požadavky a omezení nemohou být před dokončením plně známy. V důsledku toho je nemožné dovést jakoukoli fázi vývoje softwaru k dokonalosti, a tak je zároveň nemožné použít vodopádový model k přechodu do fáze následující.  David Parnas v článku " píše:  „Mnoho detailů postupně vyjde najevo v průběhu implementace. Některé věci, které zjistíme, zneplatní náš návrh a my se musíme vrátit zpátky.“  Myšlenkou vodopádového modelu může být „dvakrát měř, jednou řež“. Odpůrci vodopádového modelu namítají, že tato myšlenka selhává, když problém, kterým se zabýváme, se neustále mění kvůli měnícím se požadavkům a následným novým zjištěním o problému samotném.

Modifikované modely.

Jako reakce na zmíněné problémy originálního vodopádového modelu bylo představeno mnoho jeho modifikací. Tyto modifikované modely řeší částečně či úplně kritizované problémy modelu původního. Rozličné modely se dají nalézt v knize Steve McConnella ", v kapitole o plánování životního cyklu.  Každý model vývoje softwaru bude mít určité podobnosti s vodopádovým modelem, neboť každý takový model bude zahrnovat nějaké fáze, které se budou podobat těm z vodopádového modelu. Tato sekce se zabývá modely, které jsou vodopádovému modelu nejbližší. Informace o modelech, které se od vodopádového modelu liší výrazněji, nebo informace o diametrálně odlišných modelech budete moci nalézt v obecném textu o návrhu počítačového programu.

Sašimi model.

Sašimi model (nazýván podle japonské speciality z mořských plodů sašimi, protože jeho překrývající se fáze připomínají překrývající se kousky servírovaného masa) byl vytvořen Peterem DeGracem. Někdy se mu říká „vodopádový model s překrývajícími se fázemi“ nebo „vodopádový model se zpětnou vazbou“. Protože se fáze v sašimi modelu překrývají, je možné adresovat problémová místa během fází, které by u tradičního vodopádového modelu předcházely fázím jiným. Například fáze návrhu a implementace se v sašimi modelu překrývají, takže implementační problémy můžou být objeveny během fáze návrhu i implementace vývojového procesu. To pomáhá zmírnit mnoho problémů spojených s filozofií Big Design Up Front a vodopádového modelu.

Vodopádový model je sekvenční vývojový proces, ve kterém je vývoj nahlížen jako neustále se svažující tok (jako když teče vodopád) fázemi analýzy požadavků, návrhu, implementace, testování (validace), integrace a údržby.

The waterfall model is a breakdown of project activities into linear sequential phases, where each phase depends on the deliverables of the previous one and corresponds to a specialisation of tasks. The approach is typical for certain areas of engineering design. In software development, it tends to be among the less iterative and flexible approaches, as progress flows in largely one direction ("downwards" like a waterfall) through the phases of conception, initiation, analysis, design, construction, testing, deployment and maintenance.


Další budovy.

Kromě zámku se v areálu nacházejí ještě zámeček Enghien, míčovna a Velké stáje.

Velké stáje.

Na začátku 18. století byly na příkaz Louise Henriho de Bourbon-Condé vybudovány Velké stáje () pro 240 koní. V roce 1982 v nich bylo otevřeno Živé muzeum koní.

Park.

Park má rozlohu 155 hektarů, z toho 25 hektarů pokrývají jezera, která doplňují 60 hektarů parku Sylvie. Les v Chantilly, který přiléhá k parku a je součástí panství, má rozlohu 6310 hektarů. Architektem parku byl proslulý André Le Nôtre.

Barokní park.

Chantilly byly oblíbeným dílem Andrého Le Nôtre. Dal parku klasický vzhled, použil dvě na sebe kolmé osy: hlavní osa vedla v expozici sever-jih přes majestátní terasy a je kolmá k vrstevnicím, čímž zdůrazňuje zvlnění terénu. Druhá osa je vedena ve směru východ-západ a tvoří ji podél celého údolí Velký kanál ().  Mezi terasou a Velkým kanálem, severně od zámku, Le Nôtre upravil záhony podle francouzské barokní módy. Tyto části jsou zdobeny vodními plochami, vázami a kamennými sochami, které pocházejí z devatenáctého století. Ponejvíce představují významné osobnosti spojené s bohatou historií oblasti. Záhony byly původně lichoběžníkového tvaru, aby kvůli zákonům perspektivy působily větším dojmem. Tento efekt byl zrušen změnami v 19. století, kdy byly záhony upraveny na pravidelné obdélníky. Zbytky broderií se do 21. století dochovaly v zahradě Voliéry ( na západě při úpatí zámku) a v zahradě Sylviina domu () z roku 1671.  Le Nôtreovy barokní partery jsou nyní ohraničeny dvěma upravenými zahradami, které v době vzniku parterů neexistovaly. Jedna z nich, jež se nachází východně, pochází z osmnáctého století a je upravena jako venkovský mlýn. Západním směrem leží úprava ve stylu anglického parku, která byla vytvořena na počátku devatenáctého století. Na druhém břehu Velkého kanálu se nachází amfiteátr Vertugadin, který s navazující alejí prodlužuje osu parteru do lesa. Zde se nachází kopie sochy Venuše z Arles.  Hlavní brána se nachází pod zámkem na terase, která zakrývá výhled na celé prostranství. Ten se tak při vstupu do zámku náhle a efektně otevře.

Malý park.

Malý park ( nebo ) se nachází na vápencové plošině s výhledem do údolí z parteru na "Grand Rond". Úpravy prostoru mezi lesem a parkem byly navrženy Le Nôtrem, který určil umístění alejí a bosketů, které je spojují s okolním lesem. Jeho synovec Desgots zde v roce 1679 dal upravit bludiště, který bylo zničeno v roce 1770.  V osmnáctém století Henri-Jules de Bourbon-Condé připojil k terase most přes suchý příkop, který tvořil hranici parku. Zahrada se stala místem zábavy a procházek mezi různými prostranstvími ohraničenému živými ploty ze stále zelených dřevin, připomínajícími zelené pokoje. Některé z nich se dochovaly, například tzv. Pokoj divokého prasete ().  Mezi lety 1738 a 1739 vznikla obří plocha pro živou husí hru, kde figurky představovali samotní hráči. Hrací plocha tvořila spirálu 2 km dlouhou. I když byla po dlouhá desetiletí velmi oblíbenou zábavou návštěvníků zámku, když móda pominula, byla hra odstraněna a terén vyrovnán. Zachovány a dosud viditelné zůstaly jen některé prvky, například most nebo studna.

Anglicko-čínská zahrada a Hameau de Chantilly.

Na východ od zahrad, které byly Le Nôtreovým dílem, se nachází anglicko-čínská zahrada, založené na bývalých lukách v roce 1772. Je typická mnoha umělými dekoracemi, z nichž některé (skály, malé kamenné mosty) se dochovaly do 21. století.  V roce 1774 přibyla k okraji zahrady umělá vesnice. Vesnička Chantilly () měla sedm malých rustikální domů, pět z nich se zachovalo: společenská místnost, místnost s biliárem, jídelna, kuchyň a mlýn.

Anglická zahrada.

Při cestě ze Chantilly do Vineuil-Saint-Firmin a Creil vznikla anglická zahrada, navržená architektem Victorem Duboisem v roce 1817. Obsahuje některé objekty, které pocházejí ještě od Le Nôtra (Ostrov lásky, Fontány de Beauvais). Z lesních cest se otvírají zajímavé pohledy na zámek.  Jediným dochovaným objektem vybudovaným v anglické zahradě až v době jejího vzniku na začátku 19. století je Chrám Venuše ().

Zámek v Chantilly () je zámek ve městě Chantilly ve Francii. Zámek se skládá ze dvou spojených budov: Malý zámek () byl postavený kolem 1560 pro Anne de Montmorency a Velký zámek () vznikl a poté, co byl zničen během francouzské revoluce, byl obnoven a přestavěn v roce 1870.

The Château de Chantilly () is a historic French château located in the town of Chantilly, Oise, about 50 kilometres (30 miles) north of Paris. The site comprises two attached buildings: the Petit Château built around 1560 for Anne de Montmorency and the Grand Château, which was destroyed during the French Revolution and rebuilt in the 1870s. It is owned by the Institut de France, to which it was bequeathed in the will of Henri d'Orléans, Duke of Aumale.


Rodina.

Blanka se narodila na hradě Peterborough v Cambridgeshire jako šesté ze sedmi dětí Jindřicha z Lancasteru a jeho první manželky Marie de Bohun. V době jejího narození byl její otec pouze hrabětem z Derby a díky sňatku také hrabětem z Northamptonu a Herefordu. Jako jediný syn Jana z Gentu a Blanky z Lancasteru byl dědicem lancasterského vévodství. Blanka dostala jméno právě po této své babičce z otcovy strany.  Blančina matka zemřela 4. června 1394 na hradě Peterborough po porodu svého posledního dítěte, dcery Filipy. O pět let později, 13. října, Blančin otec sesadil svého bratrance Richarda II. a zmocnil se trůnu. O tři roky později, v roce 1402, se otec znovu oženil s Janou, dcerou krále Karla II. Navarrského a vdovou po vévodovi Janovi V. Bretaňském. Jindřich s Janou neměl žádné potomky.

Manželství.

Po nástupu na anglický trůn chtěl král Jindřich IV. vytvořit vlivné aliance k udržení a legitimizaci své vlády. Jedním potřebným spojencem byl německý král Ruprecht, který se také ujal vlády po sesazení svého předchůdce. Brzy byl domluven sňatek mezi Ruprechtovým nejstarším synem Ludvíkem a Jindřichovou nejstarší dcerou Blankou.  Manželská smlouva byla podepsána 7. března 1401 v Londýně. Nevěstino věno bylo stanoveno na 40 000 "nobelnů". Sňatek mezi Blankou a Ludvíkem byl uzavřen o rok později, 6. července 1402 v německé katedrále svatého Petra v Kolíně nad Rýnem. Blančino věno zahrnovalo také nejstarší známou anglickou královskou korunu. Navzdory politickým důvodům, které vedly k uzavření manželství, byl svazek šťastný. O čtyři roky později, 22. června 1406, porodila Blanka v Heidelbergu syna, který po dědečkovi dostal jméno Ruprecht.  V roce 1408 obdržela Blanka podvazkový řád. O rok později během druhého těhotenství v Haguenau v Alsasku zemřela na horečku. Byla pohřbena v kostele Panny Marie v Neustadtu.  Ovdovělý Ludvík se stal po smrti svého otce, krále Ruprechta, v roce 1410 falckým furfiřtem a v roce 1417 se znovu oženil, a to s Matyldou, dcerou Amadea Savojského, která mu porodila pět dětí. Blančin syn Ruprecht (přezdívaný "Anglický") zemřel v roce 1426 svobodný a bezdětný.

Blanka Anglická (jaro 1392 – 22. května 1409), známá také jako Blanka z Lancasteru, byla členkou rodu Lancasterů a dcerou anglického krále Jindřicha IV. a jeho první manželky Marie de Bohun.

Blanche of England, LG (spring 1392 – 22 May 1409), also known as Blanche of Lancaster, was a member of the House of Lancaster, the daughter of King Henry IV of England by his first wife Mary de Bohun.


Život.

Narodil se v Saint-Sauveur-Lendelin v Normandii jako syn Paula Lebruna a Louisy Cronerieové. Po studiích teologie v Paříži vystudoval tamtéž filosofii na Collège de Navarre a plynně se naučil pět jazyků. Roku 1762 vystudoval také práva a vzdělání si doplnil cestováním. Po studiích se stal vychovatelem syna tehdejšího předsedy parlamentu Reného Nicolase de Maupeou. Brzy se stal Maupeouovou pravou rukou a rádcem, psal mu projevy a radil zejména ve finančních záležitostech. Roku 1768 byl Maupeou jmenován kancléřem a Lebrun se samozřejmě stal členem jeho kanceláře. Brzy na to udělil Ludvík XV. Lebrunovi funkci generálního inspektora královských statků, jenže roku 1774 zemřel. Na trůn nastoupil Ludvík XVI., který Maupeoua i Lebruna zbavil funkcí. Se ztrátou pozice se Lebrun dostal do finančních potíží, které o rok později vyřešil sňatkem s Anne Delagoutovou, jež pocházela z velmi majetné rodiny.  Lebrun poté až do roku 1789 měl klidná léta, kdy psal knihy (např. Hlas občana) a filozofoval. Roku 1789 byl zvolen do shromáždění generálních stavů, později se stal poslancem národního shromáždění. Když roku 1791 neuspěl jako kandidát na předsedu národního shromáždění, byl zvolen předsedou správní rady v departementu Seine-et-Oise. Nebyl však členem žádného politického klubu. Roku 1792 se stal terčem zloby jakobínů a musel rezignovat z místa poslance, když se snažil zabránit rabování lidu v královském paláci. Když byl jmenován předsedou deputace, která měla před konventem žádat o zlepšení poměrů v departementu, intriky proti němu se vyostřily a byl dvakrát zatčen a vyslýchán.  Po ukončení revoluce roku 1795 se stal finančním poradcem direktoria. Napoleonova státního převratu roku 1799 se nezúčastnil, přesto byl téhož roku zvolen třetím konzulem, kdy prvním konzulem byl Napoleon, který měl téměř všechny pravomoci, a třetí a druhý konzul měli jen poradní roli. Roku 1803 byl jmenován do akademie věd a získal funkci velkého pokladníka, který se staral o správní a finanční záležitosti. Když se roku 1804 stal Napoleon císařem a konzulát zanikl, byl Lebrun stále důležitým mužem v říší a měl na starosti hospodářskou situaci. Roku 1805 vyjednával připojení Ligurské republiky a roku 1808 obdržel titul vévody z Piacenzy. V letech 1810 až 1813 působil v Holandsku a usiloval o jeho připojení k říši. Po Napoleonově abdikaci udělil král Ludvík XVIII. Lebrunovi titul paira, o který sice přišel pro podporu Napoleonova Stodenního císařství, ale roku 1819 jej získal zpět. Zemřel roku 1824 v Saint-Mesmes, asi 30 km severovýchodně od Paříže.

Hodnocení.

Charlese Françoise Lebruna provázela pověst neobyčejně schopného, vzdělaného a pracovitého muže, a to až do jeho vysokého věku. Přestože byl Napoleonovi loajální, byl zároveň jeho kritikem, a i proto se těšil jeho respektu a přízni.

Charles-François Lebrun ["šárl fransoa lebré"] (19. březen 1739 St. Sauveur, Normandie – 16. červen 1824 Saint-Mesmes) byl francouzský politik, konzul, vévoda z Piacenzy a francouzský pair.

Charles-François Lebrun, 1st duc de Plaisance (19 March 1739 – 16 June 1824), was a French statesman who served as Third Consul of the French Republic and was later created Arch-Treasurer and Prince of the Empire by Napoleon I.


Biografie.

Mládí prožila Paola v Římě a zde také zakončila studium klasického latinsko-řeckého gymnázia.

Původ.

Rod Ruffo di Calabria je součástí kalábrijské aristokracie a je jedním z nejstarších italských rodů. Představitel Folco Ruffo zastával vysoký úřad na jihoitalském dvoře Štaufského císaře Fridricha II. (1194–1250). Prvním doloženým členem tohoto rodu je Giordano, jenž byl vrchním velitelem vojsk Siciliského království na počátku roku 1200. Rod Ruffo se na konci 14. století rozdělil do dvou linií: na větev princů Scaletty a větev Ruffo di Calabria, do níž královna Paola patří. Její bratr, princ Fabrizio Ruffo di Calabria, současný hlavní představitel rodu, je nositelem titulu princ Scilly, Palazzola, patricij neapolský, vévoda z Guardia Lombarda, hrabě sinopolský, markýz Licodie, hrabě nicoterský a baron Calannský a Crispanský. Mezi její matrilineární předky patří Gilbert du Motier, markýz de La Fayette, postava známá z boje za americkou nezávislost.

Manželství, potomci.

Za manžela, v té době prince z Liège, se provdala 2. července 1959 v Bruselu. Pár se seznámil o rok dříve, v průběhu intronizace papeže Jana XXIII., na belgické ambasádě v Římě. Z jejich manželství se narodily tři děti:

Královna.

Královna mluví plynně francouzsky, anglicky, italsky a německy, ale někteří lidé ji kritizují kvůli tomu, že neumí vlámsky, mateřským jazykem 60 % Belgičanů.  Ústava nepředpisovala královně žádné povinnosti, přesto se Paola účastnila veřejného života země, pomáhala manželovi s plněním reprezentativních funkcí. Provázela ho na oficiálních návštěvách, navštěvovala oficiální ceremonie, účastnila se kulturního života, organizujíc koncerty a výstavy.  Zvláštní pozornost věnuje Paola pomoci mládeži z chudých vrstev. Roku 1992 byl založen fond «Queen Paola Foundation», směrovaný na podporu organizací, pracujících s mládeží, jejichž hlavním cílem je pomoc s adaptací, s nalezením práce, získat vzdělání a boj s drogami. Královna Paola je čestnou presidentkou organizace «Child Focus», jež se zabývá hledáním ztracených dětí v celém světě.  V soukromí se ráda zabývá zahradničením, jejím oblíbeným sportem bylo lyžování a jachting.

Královna Paola Belgická, narozená jako princezna "Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria" (* 11. září 1937, Forte dei Marmi, Itálie), byla během vlády svého manžela, belgického krále Alberta II., královnou Belgičanů. Je sedmým a nejmladším potomkem prince Fulca Ruffa di Calabria, šestého vévody z Guardia Lombarda (1884–1946). Její matka byla hraběnka Luisa Gazelli di Rossana e di Sebastiano (1896–1989). Královna Paola má italsko-belgický původ a v mládí byla považována za jednu z nejpůvabnějších žen v Evropě.

Queen Paola of Belgium ("née" "Donna" Paola Ruffo di Calabria; born 11 September 1937) is the wife of King Albert II and was Queen of the Belgians from 1993 until his abdication in 2013 in favour of their son King Philippe.


Formování Arctic Monkeys.

V prosinci roku 2002 po dokončení studií se v anglickém Sheffieldu znudění kluci rozhodli, že si založí skupinu. Kytar se ujali sousedé Alex Turner a Jamie Cook, bubeníkem se chtěl stát kamarád z dětství Matt Helders a baskytaristu Andyho Nicholsona našli v nedalekém městečku Suburbie. Začali hrát indie rock, který se v jejich době výrazně rozšířil. Jejich nezávislost jim dala možnost vytvářet svůj osobitý styl, plný chytlavých melodií. Arctic Monkeys šance využili a k chytlavé hudbě přidali i svou uměleckou stránku.  Aby Arctic Monkeys na britském trhu uspěli, museli přijít s nějakou novinkou. Nakonec se rozhodli nahrát Album plné chytlavých písniček, čili potenciálních hitů. První album, "Whatever People Say I ́m, Thats What I Am Not" se skladbami jako When The Sun Goes Down, nebo Mardy Bum, bylo velmi očekávané a když v roce 2006 přišlo na trh, okamžitě trhlo rekord jakožto nejprodávanější britský debut v historii. Predčili tak i legendární Oasis. Druhé CD "Favourite Worst Nightmare" vyšlo o rok později a na CD se objevily hity jako Fluorescent Adolescent i Teddy Picker. Krom CD nám ale Arctic Monkeys vydali ještě spoustu singlů, jako Who The Fuck Are Arctic Monkeys, nebo Leave Before the Lights Come On.

The Last Shadow Puppets.

Na začátku října 2007 Alex Turner prohlásil, že se chystá nahrát CD s kamarádem Milesem Kanem a producentem Jamesem Fordem, který produkoval i druhé album Arctic Monkeys, na kterém se podílel mimo jiné i Miles Kane, konkrétně v poslední písničce 505. Kane, který Arctic Monkeys podporuje a sám je frontmanem skupiny The Rascals, naplánoval projekt a mohlo se začít nahrávat. Duo se nejprve jmenovalo Turner & Kane, ale nakonec název změnilo na The Last Shadow Puppets. První singl a celé album dostalo název The Age Of The Understatement, jehož prodej začal 21. dubna 2008. Dva dny předtím měla skupina první koncert v Portsmouthu. Recenze alba byly spíše kladné, i když jistá část fanoušků Arctic Monkeys i The Rascals tento projekt příliš nepodporuje. Album bylo nominováno na Nationwide Mercury Prize 2008, což byla pro Turnera třetí nominace po sobě, ale úspěch Turnera v roce 2006 s prvním albem Arctic Monkeys se opět neopakoval a cenu jim přebrali Elbow. Ale i přesto už mají jednu cenu "v kapse" – Mojo Award v kategorii Breakthrough Artist. Brzo bude okupovat pulty nový singl My Mistakes Were Made For You, který následuje předchozí singl Standing Next To Me, jehož klip měl u fanoušků skvělé ohlasy. Co se týče druhého alba, Miles Kane ze začátku tvrdil, že se bude chystat v příštím roce 2009, ale nedávno přiznal, že koncertování s oběma kapely ho příliš vyčerpává a dvě alba v jednom roce už nechce vydat (album The Rascals "Rascalize" vyšlo letos v červnu) a vypadá to, že dá přednost The Rascals... Další album The Last Shadow Puppets je tedy ve hvězdách.

Soukromý život.

Alex Turner si svůj soukromý život skutečně hlídá, stejně tak i svou image. V prosinci 2007 ho magazín NME ocenil jako "The Coolest Man On The Planet". Velice podporuje fotbalový klub Sheffield Wednesday, píše články pro magazín Blender a celkově žije velmi aktivně. Když chodil na střední, věnoval se basketbalu a jeho učitel tvrdí, že byl pravděpodobně nejlepší basketbalista na škole. To, že se bude někdy věnovat hudbě, jeho třídního učitele v životě nenapadlo. Jeho přítelkyně byla o dva roky starší TV reportérka a modelka Alexa Chung, se kterou měl vztah od dubna 2007 do června 2011. Alexa se objevila i v klipu k písni "My Mistakes Made For You" od The Last Shadow Puppets.

Alexander David Turner (* 6. ledna 1986) je jediným synem učitele hudební výchovy a učitelky německého jazyka narozeným v Sheffieldu na severu Anglie, což vysvětluje jeho přízvuk typický pro tuto oblast. Je členem skupin Arctic Monkeys a The Last Shadow Puppets. V obou skupinách působí jako zpěvák, kytarista a skladatel. V Arctic Monkeys je hlavním textařem, v The Last Shadow Puppets píše texty společně s Milesem Kanem (The Rascals).

Alexander David Turner (born 6 January 1986) is an English musician, singer, songwriter, and record producer. He is best known as the frontman and principal songwriter of the rock band Arctic Monkeys, with whom he has released six albums. He has also recorded with his side project The Last Shadow Puppets and as a solo artist.


Život.

Pocházel z významné uherské šlechtické rodiny. Roku 1831 ukončil studium na Královské uherské univerzitě v Pešťi a pak vstoupil do státní služby jako notář v Székesfehérváru (Stoličný Belehrad). Roku 1835 se stal se úředníkem uherské dvorní kanceláře a později dvorním koncipistou a pak soudcem při prešovské soudní tabuli. Při svých cestách po Německu, Švýcarsku, Nizozemsku, Francii a Anglii v letech 1836–1837 se seznámil s novými trendy v literatuře a v politice a setkal se s předními představiteli romantismu. Patřil k zakládajícím členům "Kisfaludyho společnosti" ("Kisfaludy Társaság"), což byla literární společnost v Pešti založená roku 1836 a pojmenovaná po dramatikovi Károlym Kisfaludym, která patřila k nejvýznamnějším literárním institucím v Uhrách. Vedle literatury se zabýval také odbornými právními a sociálními otázkami a roku 1840 byl jmenován členem komise pro reformu vězeňství. Roku 1842 uzavřel sňatek s uherskou šlechtičnou Ágnes Katalin Annou Rosty de Barkóc.  Po vypuknutí maďarské revoluce v roce 1848 se stal ministrem školství v povstalecké vládě a v této funkci provedl reformu středního a vysokého školství po způsobu ostatních vyspělých evropských zemí. Nesouhlasil však se snahou Lajose Kossutha po získání samostatnosti Uher. Proto nakonec odjel do Mnichova, kde žil až do roku 1853 a zabýval se zde především historickými a filosofickými studiemi. Po návratu do vlasti pokračoval ve své literární práci a vydával nejen básnická a prozaická, ale také filozofická i politická díla. Od konce padesátých let se opět věnoval politické činnosti, roku 1866 se stal předsedou Uherské akademie věd a po rakousko-uherském vyrovnání v roce 1867 se stal znovu ministrem kultury v uherské vládě. V této funkci pracoval až do své smrti roku 1871 a zasloužil se o přijetí zákonů o základním školství a o zrovnoprávnění Židů.  Svou literární dráhu začal jako dramatik a básník. Těžiště jeho tvorby je však v próze. Do maďarské literatury vnesl sociální témata a od sentimentálních, idylických a romantických děl se postupně dostal až ke kritickému realismu. Jeho práce se vyznačují jemnou psychologií postav, ale v některých z nich se projevuje skon k didaktičnosti. Kromě toho přeložil do maďarštiny Goethovu tragédii "Götz von Berlichingen" a melodrama Victora Huga "Angelo".  Jako politik byl představitelem západoevropského liberalismu. Zasazoval se o reformu školství, o spravedlivější postavení národnostních menšin a o odstranění feudálních přežitků v Uhrách podmíněné odstraněním zastaralého župního zřízení. Byl však pro centralizaci veřejné správy v rámci rakouské monarchie, jejíž celistvost obhajoval. Teprve později se přiklonil ke konceptu dualismu.

Baron József Eötvös de Vásárosnamény (3. září 1813, Budín, nyní Budapešť – 2. února 1871, Pešť, nyní Budapešť) byl maďarský politik a romantický spisovatel, v jehož díle se již projevily silné prvky realismu. Byl významným kritikem feudálních poměrů v Uhrách a průkopníkem maďarského liberalismu.

József baron Eötvös de Vásárosnamény (pronunciation: ['jɔ:ʒef 'øtvøʃ dɛ 'va:ʃa:rɔʃnɒme:ɲ]; 3 September 1813 – 2 February 1871) was a Hungarian writer and statesman, the son of Ignác baron Eötvös de Vásárosnamény and Anna von Lilien, who stemmed from an Erbsälzer family of Werl in Germany. Eötvös name is sometimes anglicised as Joseph von Eotvos.