Minotaur-C (Taurus).

Raketa Taurus, později přejmenovaná na Minotaur-C, byla první nosnou raketou firmy Orbital vypouštěnou ze země. Byla odvozena od rakety Pegasus vypouštěné z letadla přidáním dalšího stupně na tuhá paliva.

Minotaur I.

Prvně vzlétl v roce 2000. Jedná se o relativně levný orbitální dopravní systém používaný k vynášení vojenských a universitních satelitů. První a druhý stupeň jsou převzaty a upraveny z vyřazených mezikontinentálních raket Minuteman II a třetí a čtvrtý jsou přímo převzaty z rakety Pegasus XL. Raketa disponuje vylepšenou avionikou známou jako MACH (Modular Avionics Control Hardware) a orbitálním naváděcím systémem. Jde o první použití rakety Minuteman II pro orbitální dopravu.

Minotaur II.

Slouží jako levný cvičný cíl pro zkoušky protiraketové obrany. Vyrábí se v několika verzích, dvou a třístupňových. Konstrukčně se skládá ze stupňů raket Minuteman II a s avionikou od společnosti Orbital Science. Základní dvoustupňová verze dokáže dopravit až 400 kilogramů do vzdálenosti až 8000 kilometrů. Kromě testů protiraketové obrany může sloužit i pro suborbitální lety různého charakteru.

Minotaur III.

Slouží stejně jako Minotaur II pro testy protiraketové obrany. První stupeň, Castor 120, je převzat z rakety LGM-118 Peacekeeper.

Minotaur IV.

Konstrukčně vychází z Minotauru III, ale má navíc čtvrtý stupeň z rakety Pegasus XL. Dokáže vynést až 1735 kg na nízkou orbitu Země ve výšce 185 km. První start proběhl v roce 2010.

Minotaur V.

Prozatím nejsilnější pětistupňová varianta. Nosnost na přechodovou dráhu ke geostacionární je 532 kg a na translunární 342 kg. První start proběhl v roce 2013.

Minotaur VI.

Plánovaná verze konstrukčně vycházející z rakety Minotaur IV. Bude mít pět stupňů.

Minotaur jsou americké rakety na tuhé pohonné látky, vyvinuté firmou Orbital pro USAF za účelem orbitálních i suborbitálních letů. Technicky jsou kombinací vládou USA dodávaných stupňů raket Minuteman II a prověřenou technologií společnosti Orbital. Navrhované silnější verze počítají s použitím stupňů z raket Peacekeeper.

The Minotaur is a family of American solid fuel rockets derived from converted Minuteman and Peacekeeper intercontinental ballistic missiles. They are built by Northrop Grumman via contract with the Air Force Space and Missile Systems Center's Space Development and Test Directorate (SMC/SD) as part of the Air Force's Rocket Systems Launch Program which converts retired Intercontinental Ballistic Missiles (ICBMs) into space and test launch systems for US government agencies.


Popis.

Ještěrka živorodá je obvykle méně než 15 cm dlouhá (vyjma ocasu, který je 1,5 až 2krát delší než celé tělo), má krátké končetiny s dlouhými prsty a silnější krk a ocas. Její zbarvení je dle lokalit značně proměnlivé. Nejčastěji se objevují světle hnědí jedinci, ale může být zbarvena např. šedě, olivově zeleně nebo dokonce černě. Samci bývají většinou v porovnání se samicemi štíhlejší a mnohdy postrádají i tmavé pruhy na bocích nebo na hřbetu, tmavé skvrny na břišní straně těla a na rozdíl od samic mívají výrazněji zbarvenou břišní část.  V Česku nám hrozí záměna s podobnou ještěrkou zední ("Podarcis muralis"), která bývá o něco větší a na těle má výrazné síťkování.

Rozšíření.

Ještěrka živorodá patří mezi vůbec nejrozšířenější druhy pozemních plazů na světě. Nalezneme ji téměř v celé Evropě a západní až východní Asii, od Irska po ostrov Hokkaidó a Sachalin. Chybí v zemích kolem Černého moře a ve většině středomořských oblastí, ačkoli se vyskytuje i v severním Portugalsku a Španělsku, v severní Itálii, Srbsku, Severní Makedonii a Bulharsku.  Díky své vysoké přizpůsobivosti dokáže žít ještěrka živorodá i ve vysoce položených, severních oblastech jako jeden z mála žijících plazů a pomyslnou hranici jejího areálu výskytu tvoří až Polární kruh. Vystupuje obvykle do nadmořské výšky pod 2 000 m, ale v některých oblastech, např. v Alpách, ji můžeme spatřit i v 3 000 m n. m. V České republice ji nejčastěji nalezneme v zahradách, parcích, lesích, horských oblastech nebo na loukách. V jiných částech světa se vyskytuje i v lokalitě s rýžovými poli nebo poblíž bažin.

Chování.

Je aktivní ve dne a většinu času tráví na zemi, ačkoli umí dobře i šplhat po stromech nebo skalách. Její potravou se stávají především drobní bezobratlí živočichové, zvláště pak hmyz nebo členovci. Sama se pak stává potravou hadů nebo větších dravých ptáků. Za chladnějších letních dnů se často vyhřívá na výslunných březích, zplošťuje přitom tělo a roztahuje končetiny.  V severnějších oblastech začíná hibernovat v září nebo říjnu, pod zemí nebo pod kameny. Probouzí se přitom až v únoru. Populace z teplejších oblastí často nehibernují vůbec a jsou aktivní po celý rok, ačkoli v zimě obvykle méně.  Páří se v dubnu až květnu. Samec dosahuje pohlavní dospělosti ve dvou, samice až ve třech letech života. Samici při páření samec pevně stiskne a pokud není samice připravena na spáření, svého nápadníka uvědomí silným kousnutím. Mláďata se vyvíjí v matčině břiše přibližně tři měsíce.  Svůj název, "živorodá", získala díky mezi ještěrkami neobvyklé vlastnosti rodit živá mláďata. Ještěrka živorodá je jedním z mála reprodukčně bimodálních druhů plazů, u níž se vyskytují jak živorodé (lecitotrofní), tak vejcorodé populace. Živorodá (lecitotrofní) populace je ve většině areálu. Populace jihozápadní Evropy jsou oviparní. Mláďata se rodí obvykle v červenci a v jednom vrhu jich je 3–10. Mladé ještěrky se rodí ve vaječné bláně, z níž se téměř okamžitě dostávají, jsou černá a po narození velká obvykle méně jak cm. Jde také o poměrně dlouhověkého plaza, v přírodě se dožívá obvykle i více jak 15 let.  V případě ohrožení předstírá mrtvou. Lehne si na záda, z tlamičky vypustí kapku krve a přestane se hýbat.

Ochrana.

V České republice je zvláště chráněna jako silně ohrožený druh, je tedy mimo jiné zakázán i její odchyt, chov v zajetí a prodej. Chráněna jsou i její vývojová stádia a sídla.

Ještěrka živorodá ("Zootoca vivipara", starším názvem "Lacerta vivipara") je široce rozšířený eurasijský plaz a vůbec nejhojnější druh ještěrky v Česku.

The viviparous lizard, Zootoca vivipara (formerly "Lacerta vivipara"), is a Eurasian lizard. It lives farther north than any other species of non-marine reptile, and most populations are viviparous (giving birth to live young), rather than laying eggs as most other lizards do. It is the only species in the monotypic genus Zootoca. Both ""Zootoca"" and ""vivipara"" mean "live birth," in Greek and Latin respectively. It was called "Lacerta vivipara" until the genus "Lacerta" was split into nine genera in 2007 by, Arribas & Carranza.


Rozšíření.

Druh je původní v Severní Americe, odkud se druhotně rozšířil nejen do celé Ameriky, ale na sklonku 19. století i do Evropy. Postupně pronikl i do severní Afriky, a místy do Asie, Austrálie a Oceánie včetně Nového Zélandu.  V české přírodě byla ambrozie peřenolistá poprvé zaznamenána již v roce 1883 a v současnosti se v Česku vyskytuje místy hojně. Je považována za invazní neofyt, který byl do ČR neúmyslně zavlečen ze Severní Ameriky.  V České republice roste hlavně v klimaticky teplejších oblastech, zejména v Polabí, méně často na jižní Moravě a Ostravsku. Na území státu se dostala hlavně s dovozem americké sóji a osiva jetelovin, kanadského obilí i železné rudy. Její dlouhodobě životné nažky do ČR putují hlavně vodní cestou po Labi a po železnici. Nejčastěji vyrůstá na plně osvětlených místech na ruderálních stanovištích, kolem lidských sídel, podél železničních tratí a silnic, na okrajích polí nebo i přímo na orné půdě. Pro velký vzrůst, bohatý květ i tvorbu semen potřebuje výživnou půdu.

Popis.

Jednoletá jednodomá rostlina s lodyhou vysokou až 150 cm, ojediněle vyrůstá i do výše 200 cm. Tupě čtyřhranná, přímá, vespod dřevnatějící lodyha bývá nahoře bohatě větvená a je obvykle porostlá přilehlými chlupy. Vyrůstá z kůlovitého rozvětveného kořene, který proniká do hloubky i 4 m. Až 15 cm dlouhé listy, rostoucí vespod lodyhy vstřícně a výše střídavě, mají krátké řapíky a jsou v obrysu vejčité. Chlupaté čepele jsou jednoduše až trojnásobně peřenosečné a jejich úkrojky mohou být obvejčitě kopinaté nebo podlouhlé, po obvodu bývají celokrajné, zubaté či laločnaté; z lícní strany jsou tmavě zelené a z rubové našedlé.  Květní úbory jsou jednopohlavné, samčí vyrůstají ve vrcholových hroznovitých bezlistenných květenstvích a samičí v úžlabních svazečcích nebo jednotlivě. Nicí zelenožluté stopkaté samčí úbory bývají 4 až 5 mm široké a v počtu 10 až 100 úborů vyrůstají na vřetenu hustého hroznu, vysokého až 20 cm. Úbor obsahuje 5 až 15 světle žlutých, 2 mm dlouhých trubkovitých kvítků s pětilaločnou korunou a s pěti tyčinkami s prašníky. Nenápadné samičí květy s redukovaným okvětím vyrůstají nejčastěji jednotlivě v úžlabí listu nebo pod samčím květenstvím. Květy jsou větrosnubné, rostliny kvetou od srpna do října.  Plodem je semeno obalené tvrdými, miskovitě srostlými listeny zákrovu. Vytváří vzhledově velmi variabilní nažku, která může mít barvu od světle po tmavě hnědou nebo i černou s bílými tečkami. Nažka je obvejčitého tvaru a na vrcholu má kuželovitý zobáček, pod níž je několik ostnitých výrůstků. Bývá 1,5 až 4 mm dlouhá, 0,75 až 2 mm široká a poměrně lehká, HTS je udávána od 1,5 do 2 gramů. Ploidie druhu je 2n = 36.

Rozmnožování.

Ambrozie peřenolistá se rozmnožuje výhradně semeny, která dozrávají většinou až koncem zář; na jedné rostlině jich uzraje 500 až 3000. Vlastní holé semeno se v přírodě běžně nevyskytuje, je vždy obaleno ztvrdlým zákrovem, pod semenem je zde myšlena nažka.  Nažky opadají z rostliny obvykle až během zimy a musí projít obdobím dormance. Klíčí v polovině dubna při teplotě 6 až 8 °C z hloubky nejvýše 8 cm. Nažky, které nemají chmýr, jsou šířeny větrem, vodou nebo přichycením na srst zvířat, na velké vzdálenosti jsou však rozšiřovány hlavně lidským zapříčiněním při přepravě zboží. V půdě si podržují extrémní klíčivost, je uváděno 25 až 40 roků.

Význam.

Ve své severoamerické domovině je ambrozie peřenolistá místně používána jako léčivka: využívá se olej ze semen. Pro pasoucí se dobytek a koně je čerstvá rostlina pochoutkou. V Americe má několik přirozených hmyzích škůdců, požírajících listy nebo semena, a je napadána i houbami, které se v Evropě nevyskytují.  Patří mezi rostliny s bohatou produkcí pylu. Obsahuje proteiny, které jsou nebezpečnými alergeny s nepříjemnými dopady na zdravotní stav lidí. Tím, že kvete až od srpna do října, šíří svůj pyl v období, kdy většina stromů i travin již odkvetla a u mnoha lidí tak prodlužuje období alergické rýmy. Odhaduje se, že v Německu po rozšíření ambrozie peřenolisté stouply náklady na léčbu senné rýmy přibližně o 3 miliardy eur ročně.  V Severní Americe i dalších zemích, kde zdomácněla, se jedná o závažný plevel. Je to konkurenčně silná rostlina, která kulturním plodinám odčerpává velké množství vody i živin a silně je zastiňuje. Nejvíce škodí v širokořádkových plodinách, např. slunečnici, kukuřicei nebo kořenové zelenině. Českou republiku zatím tento plevel příliš nepostihuje, jen ojediněle se vyskytuje na polích v kukuřičné nebo řepařské oblasti.  Na zemědělské půdě lze její výskyt potlačit pravidelným zpracováním půdy a střídáním plodin, na nezemědělské půdě aplikací herbicidů. Pokud se rostliny pokosí v době, kdy kvetou, velmi rychle regenerují. V USA však existují klony s velkou rezistencí vůči běžným herbicidům. Hledá se způsob, jak její výskyt omezit použitím fytofágního hmyzu, konají se pokusy využít můru světlopásku "Tarachidia candefacta" nebo brouka mandelinku "Zygogramma saturalis".  Ambrozie peřenolistá je zařazena mezi 100 nejnebezpečnějších invazivních druhů bioty, které se v Evropě vyskytují.

Taxonomie.

Ambrosia artemisiifolia je vzhledově dosti proměnlivá a někdy jsou uváděny tři její variety:

Ambrozie peřenolistá ("Ambrosia artemisiifolia") je statná, expanzivní, plevelná rostlina šedozelené barvy, jednoletý druh z rodu ambrozie. Rostlina je jednodomá a má samčí a samičí květy seskupené do jednopohlavných úborů.

Ambrosia artemisiifolia, with the common names common ragweed, annual ragweed, and low ragweed, is a species of the genus "Ambrosia" native to regions of the Americas.


Soukromý život.

Delanoë se narodil v tehdejším Francouzském protektorátu Tunisko v rodině geometra Augusta Delanoë a zdravotní sestry Yvonne rozené Delordové. V šesti letech se stal členem pěveckého sboru "Petits Chanteurs à la Croix des Sables".  Ve věku 13 let se jeho rodina přestěhovala do Francie do města Rodez v departementu Aveyron, kde Bertrand Delanoë získal středoškolské vzdělání. Poté odešel na univerzitu v Toulouse, kde studoval práva a hospodářské vědy.  Založil vlastní reklamní a komunikační agenturu, která mu umožnila ekonomickou nezávislost na politice.  Dne 22. listopadu 1998 v televizním debatním pořadu "Zone Interdite" (Zakázaná zóna) na kanálu M6 se veřejně přihlásil ke své homosexualitě. V té době byl již významným komunálním politikem a senátorem. Je jedním z mála politiků, kteří jsou ochotni otevřeně hovořit o své citové orientaci. Delanoë sám se aktivně neúčastní v homosexuálním hnutí, podporuje však veřejně aktivity za rovnoprávnost a respekt gay menšiny. Mezi jinými z komunálních prostředků podporuje LGBT sdružení jako "Act Up-Paris", "Centre Gay & Lesbien" či "SOS Homophobie" a dále organizace bojující proti AIDS, neboť Paříž je od počátku 80. let 20. století v tomto směru jedním z nejpostiženějších měst v Evropě. Rovněž každoročně zahajuje Gay Pride v Paříži.

Politická kariéra.

Členem Socialistické strany se stal již v 21 letech v roce 1971. První politickou funkci získal ve svých 23 letech, kdy byl v Rodez zvolen sekretářem socialistické federace v departementu Aveyron.  Díky svému řečnickému talentu začal pracovat ve stranické centrále PSF v Paříži. V komunálních volbách roku 1977 byl zvolen do městské rady v Paříži a spolu s ním i budoucí premiér Lionel Jospin. Ve volebním období 1981-1986 byl poslancem Národního shromáždění za 18. obvod. V té době se stal mluvčím Socialistické strany. V roce 1988 kandidoval za tento obvod opět, ale porazil jej tehdejší náměstek pařížského starosty Alain Juppé. V roce 1995 byl levicovým protikandidátem Jeana Tiberiho na post pařížského starosty. Ve volbách neupěl, vyhrál jen v šesti obvodech (ve 3.,10., 11., 18., 19. a 20.) z dvaceti.  V září 1995 byl zvolen za Socialistickou stranu do senátu, kde se stal tajemníkem Výboru pro zahraniční věci a obranu. V době diskusí o registrovaném partnerství byl jeho stoupencem, ale odmítal jakoukoliv možnost manželství mezi osobami stejného pohlaví. Tento svůj názor změnil po zvolení pařížským starostou, když vyzval k zavedení manželství i mezi osobami stejného pohlaví.  V roce 2001 proběhly v Paříži komunální volby. Na post pařížského starosty za pravicové Sdružení pro republiku kandidovali dosavadní starosta Jean Tiberi a Philippe Séguin, bývalý člen vedení Sdružení v departementu Vogézy. Za Socialistickou stranu se ucházeli Jack Lang, starosta města Blois a Bertrand Delanoë, který od roku 1993 vedl městskou socialistickou opozici, ale veřejnosti nebyl příliš známý. Když bylo Jacku Langovi nabídnuto místo ministra školství ve vládě Lionela Jospina, jediným kandidátem sdružených levicových stran (socialistů, komunistů a Hnutí občanů), zůstal Delanoë. Za zelené kandidoval Yves Contassot. Dne 18. března 2001 byl Bertrand Delanoë za přispění strany zelených zvolen ve druhém kole nástupcem Jeana Tiberiho. Od doby Pařížské komuny v roce 1871 tak stanul v čele města levicový politik. V letech 1871-1977 byla funkce pařížského starosty zrušena a v čele města stál prefekt jmenovaný vládou a v městské radě měla pravice vždy převahu. V letech 1977–1995 byl starostou Jacques Chirac a 1995–2001 Jean Tiberi, oba členové pravicového Sdružení pro republiku. Po zvolení starostou se Bertrand Delanoë vzdal svého senátorského mandátu.  Dne 4. září 2007 Bertrand Delanoë oznámil úmysl kandidovat na starostu i v následujících komunálních volbách v roce 2008 a v těchto volbách opět zvítězil.  V komunálních volbách v roce 2014 jej ve funkci starosty nahradila Anne Hidalgo, rovněž členka Socialistické strany.

Činnost na pařížské radnici.

V zahraniční je asi nejznámějším počinem starosty jeho nápad z roku 2002 o zřízení městské pláže na břehu Seiny. Tato akce, kdy je na měsíc uzavřena silnice na pravém břehu řeky a proměněna v promenádu s písečnou pláží, se opakuje každý rok. Tento nápad převzala časem i další města, jako Berlín, Brusel, Budapešť nebo Mety.  Známým projektem byla rovněž kandidatura Paříže na pořádání letních olympijských her v roce 2012, kterou však získal Londýn.  Delanoë se však nejvíce zasazuje o zkvalitnění ovzduší a snížení automobilové dopravy uvnitř města, k čemuž bylo zavedeno několik novinek. Na silnicích byly vybudovány speciální koridory, které mohou používat pouze autobusy městské hromadné dopravy, cyklisté a zásahová vozidla (požární, policejní a sanitní vozy). Dalším opatřením je dočasný zákaz automobilového provozu v některých ulicích (především o nedělích během celého roku a jeden měsíc v létě – kvůli pařížské pláži). Rovněž došlo k rozšíření pěších zón. V parkování, které činí ve městě velký problém, byl v roce 2001 zaveden nový tarif pro rezidenty (0,5 € denně) s cílem donutit obyvatele, aby méně jezdili autem. Od roku 2006 má více než 12000 podzemních parkovacích míst zvýhodněné sazby pro rezidenty. Zároveň bylo mnoho parkovacích míst v ulicích zrušeno, takže je hledání parkovacího místa obtížnější a dražší.  S tím souvisí i zvýšení počtu cyklotras a zavedení systému půjčoven kol "Vélib'". O kola a stojany se stará firma JCDecaux, která má za to pronajaté reklamní plochy. Za jeho starostování rovněž pokračuje projekt pařížských tramvají. V roce 2006 byl zahájen provoz na linkách T3 a T4.  V sociální oblasti Delanoë podporuje výstavbu sociálních bytů a zvýšení míst v jeslích.  Jeho další projekt bylo zlepšené internetové připojení pomocí Wi-Fi, které je v Paříži zdarma k dispozici na 260 veřejných místech (parky, knihovny, úřady apod.). Síť "Paris Wi-Fi" byla zprovozněna v září 2007. Paříž se tak zapojila do projektu, jehož členy jsou také města San Francisco, Toronto, Singapur, Praha, Mexico City a Čennaí.

Atentát.

5. října 2002 se starosta účastnil akce "Nuit Blanche" (Probdělá noc), během které probíhá po celém městě řada kulturních aktivit. Delanoë byl přítomen na radnici, která byla v rámci akce otevřena veřejnosti a během výstavy na něj zaútočil muž s nožem. Útočník Azedine Berkane poté na policii vypověděl, že nenávidí politiky a zejména homosexuály. Delanoë požádal před svým převozem do nemocnice, aby slavnosti pokračovaly podle plánu. Jeho zranění nebyla kritická a po dvou týdnech mohl opustit nemocnici.

Bertrand Delanoë () (nar. 30. května 1950 v Tunisu v Tunisku) je francouzský politik, člen Socialistické strany, který v letech 2001–2014 během dvou funkčních obdobích zastával úřad starosty města Paříže. V roce 2014 jej v této funkci vystřídala dosavadní místostarostka Anne Hidalgo ze stejné politické strany.

Bertrand Delanoë (; born 30 May 1950) is a retired French politician who was Mayor of Paris from 25 March 2001 to 5 April 2014. He is a member of the Socialist Party.


Vzhled.

Líska je rozložitý keř vysoký obvykle 3–4 m, ale může dorůstat až 8 m. Koruna může dosahovat až 10 m v průměru. Borka (kůra) je hnědošedá, relativně hladká, pouze ve stáří rozpraskaná. Maximální věk lísky je 80 až 100 let.  Listy jsou opadavé, střídavě postavené, mírně chlupaté, vejčité až kulaté s hrotem na konci. Okraj mají dvojitě pilovitý. Řapík je 1–2 cm dlouhý.  Kvete brzy od února do dubna ještě před vyrašením listů. Samčí květy jsou výrazné 3 až 7 cm dlouhé jehnědy. Samičí květenství jsou nenápadné pupence s malou vyčnívající fialovočervenou bliznou.  Plody jsou typické hnědé oříšky, které dozrávají koncem léta. Vyrůstají samostatně nebo častěji ve skupinách až po 5 kusech. Jsou kulovité s malým hrotem na konci a kryje je zvonkovitý zelený až hnědozelený obal tvořený srostlými listeny.

Výskyt.

Oblast rozšíření lísky pokrývá velkou část Evropy, Malé Asie a Kavkazu. Na severu zasahuje areál rozšíření až na Orkneje a v Norsku až k polárnímu kruhu. Ve Švédsku je rozšířena do 64. stupně a ve Finsku do 63. stupně zeměpisné šířky.  Líska je v jižních oblastech rozšířena v podstatně vyšších nadmořských výškách než v severních oblastech. Horní hranice rozšíření v pohořích jako jsou Krušné hory nebo Vogézy je 800 metrů, v severních Alpách 1200 m, v Korutanech 1600 m a v Makedonii až 1500 m.  V ČR roste líska prakticky po celém území, od nížin do podhůří, nejčastěji na okrajích lesů, v křovinách, okolích cest i u vodních toků. Uchytí se na hlinitých a výživných spíše alkalických půdách s dostatkem vláhy.

Pěstování.

Často se vysazuje zejména pro své hospodářské využití, ale i pro okrasu. Existuje několik kultivarů, které se množí řízkováním nebo roubováním. Snáší i znečištěnější ovzduší.

Využití.

Oříšky.

Hlavním využitím lísky jsou její plody. Obsahují kolem 60 % tuků a až 20 % cukrů. Používají se v potravinářství hlavně při výrobě čokolád a dalších cukrovinek. Olej z lisování oříšků se kromě potravinářství používá i v kosmetice a malířství. Většina v obchodní síti prodávaných ořechů však pochází z příbuzné lísky největší ("Corylus maxima"), jejich největším světovým producentem je černomořský region v Turecku.

Dřevo.

Dřevo lísky je poměrně měkké, ale dobře ohebné. Používá se hlavně v řezbářství a košíkářství. Dříve se používalo i v nábytkářství; dnes tato oblast použití zůstává vyhrazena spíše pro lidové umění.

Kořenový systém.

Líska obecná má velmi silně rozvětvený kořenový systém. Mimo hlavního kořene tvoří silné postranní kořeny, které se nacházejí nepříliš daleko ale v blízkosti povrchu. Nejhustší síť kořenů je v hloubce 30–40 cm. Průměrná délka kořenů je tři až čtyři metry. Proto má líska negativní vliv na sousední plodiny. Tvoří ektomykorhizu s následujícími houbami: lanýž černovýtrusý ("Tuber melanosporum"), lanýž letní ("Tuber aestivum"), lanýž zimní ("Tuber brumale"); ale také muchomůrka růžovka ("Amanita rubescens"), hřib smrkový ("Boletus edulis") a "Cenococcum geophilum".

Léčitelství.

Používají se zejména listy, které se sbírají v červenci. Obsahují silici, třísloviny, sacharidy, jim příbuzné glykosidy a další látky, které mají léčivý vliv zejména na trávicí soustavu – působí protiprůjmově, močopudně a svíravě (např. při zánětech střev). V dnešní době se však k těmto účelům příliš nevyužívá, zejména pro svůj relativně nízký účinek.  Líska obecná má nejen vysoké množství antioxidantů, ale také vysokou koncentraci zdravých tuků, které mohou zvýšit antioxidační potenciál a snížit hladinu cholesterolu v krvi. Vysoký obsah mastných kyselin, vlákniny, antioxidantů, draslíku a hořčíku v lískových ořeších pomáhá také relativně normalizovat krevní tlak.

Lidová kultura.

Líska bývá spojována s moudrostí, bůh Hermés z ní má vyrobenu svojí hůl caduceus. Stejně tak nosí lískovou hůl Ódin a nosili ji keltští soudci. Je s ní také spojován Thór, jehož kladivo mělo topůrko právě z lísky a pruty byly zapichovány kolem Thingu.  Bývá také spojována s podsvětím. Keltové v době halštatské pokládali své mrtvé na lože z lískových větví a Alamani zapichovali lískové pruty do hrobů. V severní Evropě před příchodem křesťanství se mladíci převlékali během zimního slunovratu do kožešin a bičovali lidi a dobytek lískovými pruty. Měli ztělesňovat duchy mrtvých.  V lidové víře je to také keř chránící před škodlivou magií a přírodními katastrofami. Antroposofové vysazovali lísku jako ochranu kolem Goetheana. Především však byla spojována s ochranou před hady, podle legendy sv. Patrik vyhnal hady z Irska pomocí lískové hole. Zároveň se však pod kořeny starých lísek napadených jmelím nachází "haselwurm" (lískový červ), had s bílou korunkou, jehož snědení dodá člověku zázračnou moudrost a moc.  Lískové pruty slouží také k přivolání deště, jak ukazují i inkviziční protokoly z 17. století, kde je napsánoː „Ďábel předal čarodějnici lískový prut a poručil jí, aby s ním mrskla o vodu v potoce. Poté nastala průtrž mračen.“ Zároveň sloužily i k uklidnění počasí.  Dále je líska spojována s plodností a sváděním. Lískový prut byl věšen nad postel manželům na léčení bezdětnosti a těhotné ženy nosily větvičku s oříšky. V němčině znamená „"in die Haseln gehen"“ tedy „"jít do lískového keře"“ jít souložit.

Líska obecná ("Corylus avellana") je keř z čeledi břízovité. Vyskytuje se v Evropě, v přilehlých oblastech Asie a v severní Africe. Je blízce příbuzná s habrem obecným, který býval dříve řazen také do čeledi lískovitých.

Corylus avellana, the common hazel, is a species of hazel native to Europe and western Asia, from the British Isles south to Iberia, Greece, Turkey and Cyprus, north to central Scandinavia, and east to the central Ural Mountains, the Caucasus, and northwestern Iran. It is an important component of the hedgerows that were the traditional field boundaries in lowland England. The wood was traditionally grown as coppice, the poles cut being used for wattle-and-daub building and agricultural fencing.


Historie.

Když v roce 1959 vypsal britský průmyslník Henry Kremer ocenění (a odměnu 50 000 £) pro konstruktéra letadla poháněného pouze lidskou silou, které bude schopno odstartovat, ve výšce minimálně 10 stop (3 metry) obletět trasu ve tvaru osmičky okolo dvou pylonů umístěných 0,5 míle (cca 800 metrů) od sebe, a opět přistát, dlouho nebyl nikdo schopen toto letadlo sestrojit. Teprve 23. srpna 1977 absolvoval na letišti Sahfter v Kalifornii určenou trasu pilot Bryan Allen s letadlem nazvaným Gossamer Condor. Tento stroj postavil tým společnosti AeroVironment Inc. okolo Paula B. MacCreadyho a Dr. Petera B.S. Lissamana. Henry Kremer následně vypsal novou cenu (odměna 100 000 £) a pro její získání nyní bylo potřeba přeletět kanál La Manche z Anglie do Francie. Podmínky splnil jako první opět tým Paula B. MacCreadyho, když kanál La Manche úspěšně přeletěl Bryan Allen dne 12. června 1979.

Stavba letadla.

Paul B. MacCready při vývoji Gossamer Albatrossu vycházel z již osvědčeného letadla Gossamer Condor. Místo duralu ovšem použil kompozit z uhlíkových vláken (bylo to první použití kevlaru u letadel poháněných lidskou silou, umožněno to bylo i díky podpoře společností Du Pont). Žebra křídla byla opět z pěnového polystyrenu, také byla použita potahová fólie mylar. Gossamer Albatross byl opět tzv. kachní koncepce, kdy řídící plochy jsou před kabinou pilota a vrtule je naopak vzadu a není tažná, ale tlačná. Byla změněna poloha pilota a zlepšeny aerodynamické vlastnosti. Další změny oproti Gossamer Condoru jsou zřejmé z níže uvedených technických dat.  I přes výše uvedené změny ovšem nejlepší testovací let trval pouhých 18 minut a nedařilo se jej překonat. Problém byl vyřešen použitím efektivnější vrtule (získané od týmu MIT Chrysalis) a v dubnu 1979 již byl v Mohavské poušti vykonán 20,9 km dlouhý let trvající 69 minut a pilot při něm nebyl vyčerpán natolik, aby nemohl pokračovat dále.

Získání ceny.

Získání první Kremerovy ceny se povedlo až na čtvrtý pokus a při prvním byl Gossamer Condor dokonce poškozen natolik, že další pokusy musely být odloženy o několik dní. Proto byl Gossamer Albatross pro přelet připraven ve dvou exemplářích. Oba stroje byly dopraveny do Anglie na palubě vojenského dopravního letadla Lockheed C-130 Hercules, patřícího Královskému letectvu (Royal Air Force). Pro pokus byl zvolen den 12. června 1979 a pilotem byl opět amatérský cyklista a pilot závěsných kluzáků Bryan Allen. Ten odstartoval nejprve směrem do vnitrozemí (nemohl startovat po větru), poté otočil o 180° a vydal se směrem k francouzským břehům, doprovázen několika čluny, které mu pomáhaly na volném moři v navigaci a které jej měly v případě potřeby zachránit z vody. Během cesty musel pilot bojovat s protivětrem a vysokou teplotou v uzavřené kabině (Allen během letu "shodil" 4 kg potu a tuku), cestu mu navíc zkřížil tanker, který musel přeletět a vzdušné proudy okolo lodi málem způsobily pád Gossamer Albatrossu do vody. Trať 35,8 km (některé zdroje uvádějí 42,5 km) nakonec zvládl ve výšce 1,5 metru nad hladinou za 2 hodiny a 49 minut. Během letu dosáhl maximální rychlosti 28,96 km/h.  Gossamer Albatross byl při přistání lehce poškozen, byl opraven a vystavován v různých muzeích USA, několik let byl zavěšen v centrálním atriu London Science Museum (Londýnské muzeum vědy), a nyní je vystaven v Steven F. Udvar-Hazy Center v blízkosti Dullesova mezinárodního letiště ve Washington, D.C..  Záložní Gossamer Albatross II byl testován NASA a nyní je vystaven v Museum of Flight (Muzeum letectví) v Seattlu.

Gossamer Albatross byl druhým letadlem poháněným pouze lidskou silou, jehož konstruktérem byl Paul B. MacCready a prvním takovým letadlem, které přeletělo kanál La Manche. Nyní je součástí sbírky National Air and Space Museum (Národní letecké a kosmické muzeum) při The Smithsonian Institution a je vystaveno v Steven F. Udvar-Hazy Center v blízkosti Dullesova letiště ve Washington, D.C., USA. Gossamer Albatross II, který byl vyroben jako záložní, je vystaven v Museum of Flight (Muzeum letectví) v Seattlu, USA.

The Gossamer Albatross is a human-powered aircraft built by American aeronautical engineer Dr. Paul B. MacCready's company AeroVironment. On June 12, 1979, it completed a successful crossing of the English Channel to win the second £100,000 (£ today) Kremer prize.


Clipping v přehledu.

Pokud nutíte zesilovač k většímu zesílení, než dokáže jeho napájení dodat, bude zesilovat signál jen do maximální kapacity dodávané napájením. Je to jeho tzv "maximální zesílení" bez zkreslení signálu. Když tato situace nastane, zesilovač začne ořezávat signál na své maximální zesílení, čemuž se říká „clipping“ (z angličtiny). Další signály (vlny), které by přesáhly tuto hodnotu, jsou jednoduše odříznuty a odejmuty z výstupu. Čím větší je „clipping“ (čím více zesilujete), tím více se mění sínusový signál na obdélníkový signál.  Mnozí hráči na elektrofonickou kytaru záměrně přebudí svůj kytarový zesilovač tak, aby získali požadovaný zvuk (podívejte se také na Kytarové zkreslení).  Zesilovače mají napěťové, proudové a teplotní limity. Ke clippingu může dojít při omezení napájení zesilovače nebo na koncovém stupni. Některé zesilovače jsou schopny dodat špičkový výkon (neoříznutý signál) na krátkou dobu, dokud není vyčerpán zdroj napájení nebo dokud se nezačne zesilovač přehřívat.

Efekty clippingu.

Ve výkonových zesilovačích má signál z operačního zesilovače v clippingu dvě charakteristiky, které můžou poškodit připojený reproduktor.

Digitální clipping.

V digitálním zpracování signálu nastane ořez, když je signál omezen rozsahem počtu bitů. Například v systému 16-bitů (integer) je 32767 největší kladná hodnota, které lze dosáhnout, a je-li při zpracovávání amplituda signálu dvojnásobná (například 64000), tak se zkrátí na pouhých 32767. Clipping je více vhodný pro digitální systémy, protože v digitálním hardwaru je dovoleno tzv. "přetečení". Ignorování některých chybějících bitů a někdy dokonce i některých vzorků, má za následek hrubé zkreslení signálu.

Předcházení clippingu.

Jak je vidět na osciloskopu, vlna v důsledku ořezávání není úplná sinusoida. Aby se tomu zabránilo, může celkovou úroveň snížit mixer nebo limiter, který může dynamicky snižovat úroveň hlasitých částí, které by mohly překračovat horní hranici (clippovat).  Není jednoduché eliminovat veškerý clipping, například při použití filtrování (vysokofrekvenční filtr) můžete dosáhnout toho, že některé frekvence srazíte a některé můžete mít schválně nastavené na clipping. Někteří tzv. "audiofilové" dokonce používají zesilovače, jejichž výstupní výkon je větší, než dokáží jejich reproduktory snést.

Detekce clippingu.

Clipping v obvodu lze zjistit porovnáním původního vstupního signálu s výstupním signálem, který byl upraven o změny v aplikovaném zisku. Např. pokud má obvod 10 dB aplikované zesílení, může být testován na clipping zeslabením výstupního signálu o 10 dB a porovnáním se vstupním signálem. Jestliže je v obvodu přítomen clipping, zjistíte to tak, že výstupní napětí bude ve srovnání nižší. Elektrický rozdíl napětí mezi dvěma signály můžou indikovat ukazatelé, jako je červená LED dioda, a tento rozdíl napětí může být v obvodu použit pro řídící elektroniku, která může clipping korigovat.

Clipping je forma průběhu zkreslení, ke kterému dochází, když je zesilovač přebuzen a snaží se dodávat výstupní napětí nebo proud za jeho maximální kapacity(možnosti). Nastavovat zesilovač do clippingu může způsobit zkreslení signálu, na druhou stranu clipping zvyšuje hlasitost.

Clipping is a form of waveform distortion that occurs when an amplifier is overdriven and attempts to deliver an output voltage or current beyond its maximum capability. Driving an amplifier into clipping may cause it to output power in excess of its power rating.


Biografie.

Dragutin Dimitrijević se narodil v Srbsku v roce 1876, v šestnácti letech byl přijat ke studiu na Bělehradskou vojenskou akademii. Zde byl nadprůměrným studentem a na základě výborných výsledků byl okamžitě přijat do generálního štábu srbské armády. Jako horlivý nacionalista se postupně stal specialistou na terorismus.  Již jako kapitán zosnoval Dimitrijević společně se skupinou mladých důstojníků vraždu autokratického a nepopulárního srbského krále. Dne 11. června 1903 zaútočila skupina na královský palác a zabila krále Alexandra i jeho ženu, královnu Dragu. Během útoku byl sice Dimitrijević těžce zraněn, ze svých zranění se ale nakonec vyléčil. Jako celoživotní vzpomínka na tuto událost mu v těle zůstaly uvízlé tři kulky, které se nepodařilo vytáhnout. Srbský parlament poté Dimitrijeviće popsal jako "zachránce vlasti" a posléze byl jmenován profesorem taktiky na Vojenské akademii. Během následujících let navštívil Německo a Rusko, kde studoval nové vojenské taktiky a doktríny pozemního boje. Během balkánské války (1912–13) pomohl srbské armádě svým účinným vojenským plánováním dosáhnout několika důležitých vítězství.

Sarajevský atentát.

Dimitrijevićovým hlavním zájmem bylo osvobození Srbska od Rakouska-Uherska. Jako krycí jméno používal přezdívku "Apis" a již jako vůdce tajné skupiny Černá ruka naplánoval v roce 1911 organizovaný pokus o atentát na císaře Františka Josefa I. Jelikož se ale atentát nezdařil, obrátil Dimitrijević svou pozornost na dědice trůnu, arcivévodu Františka Ferdinanda. Dimitrijević se obával Ferdinandova plánu na udělení koncese jihoslovanským národům, a domníval se, že pokud by se tak stalo, bylo by mnohem složitější dosáhnout nezávislosti srbského státu. Když se Dimitrijević doslechl, že má arcivévoda František Ferdinand v plánu navštívit Sarajevo v červnu 1914, rozhodl se vyslat tři členy skupiny Černá ruka, Gavrila Principa, Nedeljka Čabrinoviće a Trifka Grabeže, aby arcivévodu zavraždili.  Aniž by o tom Dimitrijević věděl, informoval major Voja Tankosić srbského ministerského předsedu Nikolu Pašiće o celém spiknutí. Přestože Pašić hlavní cíle Černé ruky podporoval, nechtěl o atentátu ani slyšet, neboť se obával, že by tento čin mohl vést k válce s Rakouskem-Uherskem. Proto vydal příkaz, aby byli Princip, Čabrinović a Grabež v případě pokusu o opuštění srbského území neprodleně zatčeni. Jeho příkazy nebyly nicméně splněny a tři zmínění muži přešli do Bosny a Hercegoviny, kde spojili své síly s ostatními spiklenci, Muhamedem Mehmedbašićem, Danilem Ilićem, Vasem Čubrilovićem, Cvijetkem Popovićem, Miškou Jovanovićem a Veljkem Čubrilovićem.  Několik členů Černé ruky zadržených po atentátu u výslechu uvedlo, že hlavními organizátory byli Dimitrijević, Milan Ciganović a major Voja Tankosić. Dne 25. července 1914 požádala rakousko-uherská vláda oficiálně o vydání těchto osob, které měly být následně souzeny u vídeňského soudu.  Téhož dne odpověděl srbský ministerský předseda Nikola Pašić, že „nemůže předat tyto tři muže, jelikož by to bylo v rozporu se srbskou ústavou a srbským trestním právem“. O tři dny později vyhlásilo Rakousko-Uhersko Srbsku válku.  Dimitrijević a několik jeho vojenských kolegů byli o tři roky později srbskými exilovými úřady zatčeni. Dne 23. května 1917 byl Dimitrijević v Soluňském procesu shledán vinným z velezrady a odsouzen k trestu smrti. Trest smrti zastřelením byl vykonán dne 11. června (někdy bývá udáván i 24. nebo 27. červen).

Dragutin Dimitrijević (srbsky: Драгутин Димитријевић Апис) (17. srpna 1876 – 27. června 1917) byl srbský voják a vůdce nacionalistické skupiny Černá ruka, která v roce 1914 spáchala atentát na arcivévodu Františka Ferdinanda. Tento atentát je považován za jednu z příčin první světové války.

Dragutin Dimitrijević (; 17 August 1876 – 24 June 1917), known as Apis (Апис), was a Serbian colonel. He was a leading member of the military group that organized the 1903 overthrow of the Serbian government, which included the assassination of Alexander I of Serbia


Historie.

Barcelonské metro bylo založeno v roce 1924 s výstavbou "Gran Metra" mezi Lesseps a Náměstím Katalánska. Dnes je součástí linky L3. O dva roky později bylo postaveno "Metro Transversal" (dnes součást linky L1) mezi Plaça de Catalunya a la Bordeta. To zajistilo spojení centra města s Plaça d'Espanya.  Dnes se síť metra skládá z jedenácti linek, které jsou zprostředkované dvěma společnostmi. První společností je Transports Metropolitans de Barcelona, zkráceně TMB. TMB zajišťuje provoz na hlavních podzemních linkách. Druhou společností je Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, zkráceně FGC, nebo Katalánské vládní dráhy. FGC zajišťuje provoz tří integrovaných, příměstských linek, které vedou až do metropolitní oblasti. Ceny jsou integrovány do městského systému Autoritat del Transport Metropolità, jenž zahrnuje místní a regionální autobusovou a vlakovou dopravu. 98% tratí je pod povrchem země.

Linkové vedení.

Síť metra provozovaná společností TBM se skládá z osmi linek. Konkrétně linky L1 až L5 a L9 až L11. Linky jsou na mapách metra odlišovány pomocí různých barev. Společnost FGC spravuje linky L6, L7 a L8. Žádná z linek Barcelonského metra nemá svůj vlastní název. Obecně se rozlišují podle jejich barev nebo podle počtu a jména jejich zastávek. Pozemní lanová dráha de Montjuïc je na mapách uvedena jako součást barcelonského sítě metra. Dráha je přímo připojena k metru ve stanici Paral•lel. Takto vypadá linkové vedení:

Linky L9 a L10.

V současné době probíhají na linkách L9/L10 stavební práce. Tyto práce budou probíhat od Badalony až po Barcelonské letiště. Linky, které sdílejí prostřední úsek mezi Bon Pastorem a Torrassou (linka L1) budou jedním z nejdelších automatizovaných linek metra v Evropě. Jejich celková délka bude 47,8 kilometrů a budou mít 55 stanic. K červnu 2010 je otevřeno 11 stanic. Projekt byl schválen v roce 2010, ale byl zpochybněn kvůli technickým problémům a některé jeho části budou podrobeny další geologické analýze.

Zamýšlené linky.

Linky L12 a L13 jsou momentálně plánovány jako přídavky ke stávající síti.

Linka L12 R3.

Projekt pro linku L12 byl nedávno pojmenován "R3" a měl by propojit některé městské části v oblasti Baix Llobregat jako například: Esplugues de Llobregat, Sant Joan Despí nebo Sant Just Desvern mnohem efektivněji, než podle původní myšlenky. Tyto oblasti by se přiblížily k Barceloně optimalizací dopravních spojů (autobusy, tramvaje a vlaky). Projekt má rozpočet skoro 870 milionů € a má být dokončen v roce 2015.

L13.

Tato linka by se stala spolu s linkou L11 jednou ze dvou podzemních rychlodrážních tramvajových linek, jenž by byla součástí sítě metra. Stejně jako u linky L11 je záměrem poskytnout přístup v kopcovitém území metropolitní oblasti: Nemocnice v Can Ruti v Badaloně. Původní projekt počítal pouze se třemi stanicemi, což nevylučuje další rozšíření.

Nová linka FGC.

Nová městská linka byla na konci roku 2010 navržena společností FGC. V případě dokončení povede z městské čtvrti Poblenou k Barcelonské univerzitě. Tato linka zatím nemá jméno ani číslo.

Dřívější projekty.

Kromě výše zmíněných současných projektů byly od 60. let 20. století předloženy další. Například projekt linky číslo VI (v té době se dodržovala konvence římských číslic). V 80. letech byl představen projekt, kde linka vedla diagonálně od severozápadu k jihovýchodu.

Stanice.

Od poloviny roku 2007 má Barcelonské metro v provozu 150 stanic obsluhované devíti linkami metra. Počet stanic vzroste po dokončení linek L9 a L10 na 209. Průměrná vzdálenost mezi jednotlivými stanicemi je 650 metrů.  Drtivá většina stanic trpí nedostatkem budov nebo venkovních vstupů, na rozdíl třeba od Londýnského metra. Vstup do stanice zajišťují schody, eskalátory a někdy i výtahy. Na cedulích Barcelonského metra se v horní části objevuje červený kosočtverec s písmenem M uvnitř. To je znak společnosti TMB. Dolní část cedule zůstává nevyužita. Druhý zprostředkovatel dopravních služeb, společnost FGC, má své firemní logo v podobě jiného kosočtverce uvnitř jednotlivých stanic. Jejich výzdoba v útrobách stanic je velmi decentní s výjimkou několika stanic.

Dostupnost.

Přístup pro lidi s tělesným postižením na invalidním vozíku nebo pro rodiče s kočárky se v posledních letech zlepšil, ale stále se nedá mluvit jako o zcela přístupném metru. Existuje projekt pro výstavbu výtahů, které dostanou tyto lidi z úrovně ulice k pokladně a od pokladny k jednotlivým nástupištím. Každopádně mnoho stanic stále zůstává bez bezbariérového přístupu.

Doprava v metropolitní oblasti Barcelony.

Metro v Barceloně je součástí celkové dopravní sítě. Jednotlivé jízdní tarify určuje Metropolitní dopravní úřad.  Mezi tyto služby patří dva rozsáhlé systémy, které fungují uvnitř i mimo hranice Barcelony. Jedním ze systémů je provozování příměstské vlakové dráhy společností Renfe. Druhým systémem je taktéž příměstská vlaková dráha, tentokrát provozovaná společností FGC. Tato dráha vždy začíná v místě stanice metra, kterou provozuje FGC (linky L6, L7 a L8, jenž obsluhuje většinu metropolitní oblasti).

Metro v Barceloně, neboli Barcelonské metro (katalánsky a španělsky "Metro de Barcelona") tvoří základ městské hromadné dopravy v Barceloně. Je to rozsáhlá síť elektrifikovaných železnic, které se nachází v centru Barcelony pod zemí, na předměstích potom nad zemí. Od 20. září 2011 se Barcelonské metro skládá z 11 linek v celkové délce 125 kilometrů. V roce 2002 oznámila společnost ATM, že v budoucnu budou postaveny další dvě linky – L12 a L13. Od roku 2009 jsou linky L11, L9 a L10 (chronologicky) bez strojvedoucího.

The Barcelona Metro (Catalan and Spanish: ) is an extensive network of rapid transit electrified railway lines that run mostly underground in central Barcelona and into the city's suburbs. It is part of the larger public transport system of Barcelona, the capital of Catalonia, Spain with unified fares under the (ATM) scheme. As of 2014, the network is operated by two separate companies: (TMB) and (FGC). It is made up of 12 lines, combining the lines owned by the two companies. Two lines, L9 and L10 are being built at present, with both lines having different sections of each opened between 2009 and 2016. They are due to be fully completed in 2026. Three lines on the network have opened as automatic train operation/driverless vehicle systems since 2009: Line 11, Line 9 and Line 10, in chronological order. The network length is 166 kilometres, with 189 stations, as of June 2019.


Život.

Byl synem rolníka. Jelikož od dětství vykazoval výrazný hudební talent stal se sboristou v katedrále Notre-Dame v Antverpách. Do Paříže přišel roku 1751 a byl tam žákem skladatele Jeana-Philippa Rameaua. Svého učitele také vystřídal v řízení orchestru, který financoval generál Alexandre Le Riche de La Pouplinière, bohatý amatérský hudebník a milovník a mecenáš hudby. Tento orchestr rovněž řídil český skladatel Jan Václav Stamic.  V roce 1751 se stal členem zednářské lóže "Réunion des Arts", ve které byli členy také Étienne-Nicolas Méhul a Luigi Cherubini. V roce 1758 se oženil se zpěvačkou Marie-Elisabeth Georgesovou. Syn Alexandre-François-Joseph se jim narodil v roce 1760.  Gossec si vzal za svůj cíl oživení instrumentální hudby ve Francii. První jeho symfonie byla provedena v roce 1754. 6 symfonií pak publikoval v roce 1756 jako op. 3. V 25 letech se rozhodl složit monumentální dílo: "Messe des morts" (Requiem). V květnu roku 1760 byla tato 90 minut trvající smuteční mše poprvé provedena v klášteře jakobínů v Rue Saint-Jacques v Paříži a učinila Gosseca přes noc slavným. V letech 1762–1769 řídil orchestr Louise V. Joseph de Bourbon-Condé a v roce 1766 ještě také orchestr prince Louise François I. de Bourbon. Oba orchestry přivedl na vrcholnou úroveň. V roce 1770 založil serii koncertů "Concert des Amateurs" o tři roky reorganizoval tradiční řadu koncertů Concert Spirituel. Na těchto koncertech uváděl svá vlastní díla, ale i díla svých současníků, zvláště pak symfonie Joseph Haydna.  V roce 1778 navštívil Gosseca Wolfgang Amadeus Mozart a v dopise svému otci jej nazýval svým přítelem. Od roku 1778 působil na "Académie de Musique" nejprve jako sborový dirigent a od 1780 jako druhý ředitel. Od roku 1784 stál také v čele "École royale de chant" založené baronem Louis Auguste Le Tonnelier de Breteuil. Po roce 1780 upadal Gossecův zájem o symfonickou hudbu a začal se více věnovat opeře. V této práci však nebyl příliš úspěšný. Částečně to bylo způsobeno slabostí použitých libret, ale také tím, že toto hudební pole v Paříži zcela ovládali André Ernest Modeste Grétry a Christoph Willibald Gluck.  Přes podporu ze šlechtických kruhů byl skladatel nadšený idejemi Francouzské revoluce. Stal se oficiálním skladatelem Francouzské republiky a autorem mnoha reprezentativních děl pro revoluční slavnosti. Spolu s Etiennem Méhulem byl dirigentem orchestru Národní gardy a v roce 1795 byl jmenován inspektorem právě založené Pařížské konzervatoře. Byl jmenován členem Akademie krásných umění a byl vyznamenán Řádem čestné legie.  Po porážce Napoleona u Waterloo byla konzervatoř na čas uzavřena a Gossec ve svých 81 letech musel odejít do důchodu. Zemřel na pařížském předměstí Passy (dnes 16. pařížský obvod). Je pohřben na hřbitově Père-Lachaise, v blízkosti hrobů Méhula a Grétryho.

Dílo.

Je jedním z prvních zvěstovatelů přicházejícího období romantismu, zejména pokud se týká technických prostředků. Své "Te Deum" komponoval pro 1200 zpěváků a 300 dechových nástrojů. Některá jeho oratoria vyžadují několik na sobě nezávislých sborů.

François-Joseph Gossec (17. ledna 1734, Vergnies, Henegavsko (dnes Belgie) – 16. února 1829, Passy) byl francouzský houslista, hudební skladatel a pedagog.

François-Joseph Gossec (17 January 1734 – 16 February 1829) was a French composer of operas, string quartets, symphonies, and choral works.


Život a dílo.

Aimé Césaire se narodil na antilském ostrově Martinik. V roce 1931 dostal vládní stipendium do Paříže, kde nejprve vystudoval lyceum a posléze byl přijat na École normale supérieure. Hned na počátku svého studijního pobytu se seznámil se senegalským básníkem Léopoldem Sédarem Senghorem, jenž se stal jeho přítelem. V pařížských intelektuálních kruzích se Césaire zapojil do aktivit antilských a černošských studentů. Podílel se na vzniku časopisu L ́Étudiant noir (Černošský student), který vycházel v letech 1934–1935 a v němž poprvé otiskli své texty nejen Césaire se Senghorem, ale i Léon-Gontran Damas z Francouzské Guyany, třetí nejznámější představitel pozdějšího hnutí négritude. Byl to právě Césaire, kdo použil výraz négritude poprvé, a to v jednom ze článků otištěných v tomto časopise.  V roce 1939 vydal slavný básnický text "Sešit o návratu do rodné země" (Le Cahier d ́un retour au pays natal), který však proslul až o osm let později, když jej vydal knižně André Breton, Césairův obdivovatel. Toto dílo je pozoruhodným textem na pomezí veršů a prózy, plné originální básnické imaginace. Roku 1939 se Césaire vrátil na Martinik a stal se učitelem v Schoelcherově lyceu (Lycée Schoelcher). V roce 1941 byl spoluzakladatelem literární revue Tropiques (vycházela 1941–1945). V roce 1945 se s podporou Komunistické strany Francie stal starostou Fort-de-France a poslancem za Martinik ve francouzském Národním shromáždění. V roce 1956 vystoupil z KS a založil Martinickou pokrokovou stranu (Parti progressiste martiniquais), ve francouzském parlamentu byl veden jako nezávislý. Césaire zůstal poslancem nepřetržitě až do roku 1993 (od roku 1978 za Socialistickou stranu), tj. celkem 48 let; starostou martinické metropole dokonce až do roku 2001, tj. celých 56 let. V roce 1950 vydal esej "Rozprava o kolonialismu" (Discours sur le colonialisme), důraznou obžalobu evropského kolonialismu a rasismu, o deset let později pak studii o slavném vůdci haitského boje za národní nezávislost "Toussaint Louverture: Francouzská revoluce a problém kolonialismu" (Toussaint-Louverture: la Révolution française et le problème colonial). Počátky haitské nezávislosti ho inspirovaly i k napsání často citované divadelní hry "Tragédie krále Christopha" (La Tragédie du roi Christophe) z roku 1963. Tři roky nato vydal hru o dalším legendárním černošském vůdci, konžském Patrici Lumumbovi, nazvanou "Sezóna v Kongu" (Une Saison au Congo). Třetí důležitou Césairovou hrou je pak ́černošská ́ variace na Shakespearovu "Bouři" (Une tempête) z roku 1969. Kromě esejů a divadelních her vydal za svůj život několik básnických sbírek, mj. "Zázračné zbraně" (Les Armes miraculeuses, 1946), "Slunce s podříznutým krkem" (Soleil cou coupé, 1948), "Okovy" (Ferrements, 1960), "Já, čepelatka" (Moi, laminaire, 1982).  Césairovo literární dílo vzbudilo značný ohlas ve Francii (obdivovali jej zejména surrealisté) a v celém frankofonním a také černošském světě (jeho hry se hrály po celé Africe). Stal se klasikem už za živa, svými postoji představoval silnou morální autoritu. V roce 2005 se ohradil proti návrhu francouzského zákona, který měl prosadit do školních programů zmínku o positivních aspektech francouzské kolonizace a odmítl v té souvislosti přijmout Nicolase Sarkozyho – nakonec se s ním však setkal o rok později, kdy už byla ovšem zmínka vyškrtnuta. Sarkozy se už jako prezident zúčastnil osobně Césairova pohřbu.  Césaire přispěl výraznou měrou ke kritice evropského kolonialismu i k rehabilitaci cti všech kolonizovaných, přesto neprosazoval nezávislost Martiniku na Francii a i díky němu má tento ostrov od roku 1946 status francouzského zámořského departementu.  Ještě za Césairova života bylo po tomto nejznámějším Martiničanovi nově pojmenováno letiště v Le Lamentin u Fort-de France (Aéroport Martinique Aimé Césaire).

Literární dílo.

Poezie  Divadelní hry  Další texty

Aimé Césaire, celým jménem Aimé Fernand David Césaire (26. června 1913 Basse-Pointe – 17. dubna 2008 Fort-de-France), byl martinický francouzsky píšící básník a politik, jeden z nejvlivnějších černošských intelektuálů 20. století. Spolu s Léopoldem Sédarem Senghorem ze Senegalu je nejznámějším představitelem literárního a duchovního hnutí négritude.

Aimé Fernand David Césaire (; ; 26 June 1913 – 17 April 2008) was a Francophone and French poet, an Afro-Caribbean author and politician from the region of Martinique. He was "one of the founders of the négritude movement in Francophone literature". His works included "Une Tempête", a response to Shakespeare's play "The Tempest", and "Discours sur le colonialisme" ("Discourse on Colonialism"), an essay describing the strife between the colonizers and the colonized. His works have been translated into many languages.


Biografie.

Dětství prožil převážně v Praze, kde studoval muzikologii. Po ukončení univerzitních studií pracoval v pražské Uranii. Koncem 30. let žil krátkodobě v Itálii a uvažoval o emigraci do Jižní Ameriky. Do Terezína byl deportován se svojí první ženou ženou Gertrudou Klepetarovou, s níž se seznámil po té, co se vrátil z Itálie, a jejími rodiči v únoru 1942 (Adlerův otec byl deportován se svou druhou ženou do Lodže, duševně nemocná Adlerova matka přišla to Terezína s transportem psychicky postižených). V Terezíně cílevědomě sbíral materiál pro případné vědecké dílo, zároveň nepřestával být umělcem (psal básně). Adler byl v roce 1944 deportován do vyhlazovacího tábora Auschwitz-Birkenau. Zde zahynula jeho žena, on byl však transportován dál do pobočných táborů Buchenwaldu (Niederorschel a Langenstein-Zwieberge), kde byl v dubnu 1945 osvobozen. Nikdo jiný z rodiny Adlerů nepřežil válku.  Po osvobození se vrátil do Prahy. Změnil si jméno z Hans Günther Adler na H.G. Adler. Hans Günther byl totiž za války vysoce postavený důstojník SS, vedoucí pražské Ústředny pro židovské vystěhovalectví (zástupce Adolfa Eichmanna v Protektorátu Čechy a Morava). Adler nějakou dobu spolupracoval s Přemyslem Pitterem na jeho akci "Zámky" a působil jako vychovatel opuštěných dětí, které přežily holokaust. Angažoval se také při obnově pražského Židovského muzea.  Adler však záhy pochopil, že v poválečném Československu není pro německy píšícího (ačkoliv česky hovořil plynule a znalost češtiny předvedl E. Canettimu, kterého provázel po Praze v roce 1937) autora mnoho místa. V únoru 1947 odjel na studijní pobyt do Londýna, kde se zasnoubil a poté oženil se svou druhou ženou Bettinou Grossovou. Zde žil až do své smrti jako spisovatel a vědec na volné noze. Za své práce získal několik ocenění (např. švýcarskou cenou Charlese Veillona za román "Panorama") a v roce 1973 byl jmenován předsedou PEN klubu německy píšících autorů v cizině.

Hans Günther Adler (2. července 1910 Praha — 21. srpna 1988 Londýn) byl německy píšící beletrista a vědec. Stal se známým především díky svým historickým, sociologickým, psychologickým či filozofickým studiím o životě v terezínském ghettu. Je autorem trilogie „"Terezín 1941–1945. Tvář nuceného společenství"“, spisu o životě v ghettu Terezín.

Hans Günther Adler (July 2, 1910, in Prague – August 21, 1988, in London), was a German language poet, novelist, scholar, and Holocaust survivor.


Biografie.

Vzdělání.

V roce 1980 absolvoval Americkou univerzitu v Bejrútu s titulem Master of Business Administration (MBA). Navštěvoval také několik externích programů na Harvardově univerzitě a francouzské INSEAD.

Podnikatelská činnost.

Spolu s bratrem Tahou v roce 1982 založili telekomunikační společnost Investcom. Prodali ji v červnu 2006 jihoafrické firmě MTN Group za 5,5 miliard amerických dolarů. Časopis "Forbes" odhadl v roce 2008 jeho majetek na 2,6 miliardy dolarů, což odpovídalo 446. místu v žebříčku nejbohatších osob světa.

Politická kariéra.

4. prosince 1998 se stal ministrem veřejných prací a dopravy. Následně byl roku 2000 zvolen do zákonodárného Národního shromáždění za volební obvod Tripolis. Po vstupu do parlamentu si udržel vládní křeslo a získal pověst mírného prosyrsky orientovaného politika s korektními vztahy na tamního prezidenta Bašára al-Asada.  Od roku 2000 patřil mezi stálé kandidáty na premiérský post. Do křesla ministerského předsedy usedl 13. dubna 2005 po demisi Umara Karámího, jenž po zavraždění Rafíka Harírího v únoru 2005 nebyl schopen sestavit stabilní vládu. 19. července téhož roku pak Míkátí úřad předal Fuádu Siniorovi. V Libanonu i arabském světě se stal spoluzakladatelem centristického hnutí a ideologie, které v zemi pořádá řadu konferencí. Od roku 2004 je lídrem politického hnutí Harakat Majd s dvěma poslanci, jenž je součástí širší Aliance 8. března.  12. ledna 2011 došlo k pádu vlády prozápadně orientovaného Saada Harírího, v důsledku rezignace 10 ministrů nominovaných hnutím Hizballáh. To se snažilo přerušit spolupráci se zvláštním tribunálem OSN pro Libanon vyšetřujícím vraždu premiérova otce. Hizballáh poté získal spojence v poslancích drúzského vůdce Valída Džumbláta a do čela nové vlády byl "Aliancí 8. března" navržen Míkátí s podporou 68 ze 128 zákonodárců. 25. ledna byl jmenován premiérem a vyzval ke vzniku kabinetu národní jednoty, která má normalizovat krizi v zemi.

Nadžíb Míkátí (arabsky: نجيب ميقاتي; narozen 24. listopadu 1955) je libanonský politik a podnikatel, od konce ledna 2011 do února 2014 předseda vlády Libanonu podporovaný šíitským hnutím Hizballáh. Tuto funkci již vykonával od dubna do července 2005 v úřednickém kabinetu země.

Najib Azmi Mikati (; born 24 November 1955) is a Lebanese politician, and billionaire businessman, who served twice as the Prime Minister of Lebanon. From April 2005 to July 2005 he was Prime Minister of Lebanon in a caretaker government. On 25 January 2011, he was nominated to serve as Prime Minister by a majority of the votes in the parliamentary consultations following the 12 January fall of the Lebanese government of November 2009. The government was formed on 13 June 2011, after many delays. On 22 March 2013, Mikati submitted his resignation from office, which Lebanese president Michel Suleiman accepted on 23 March 2013.


Děj.

Příběh se odehrává v americkém městě Castle Rock, nedaleko od města se 16. Června 1980 bernardýn Cujo nakazil vzteklinou, protože v malé podzemní jeskyni ho do čumáku kousl nakažený netopýr. Cuja dostal autoopravář Joe Camber s jeho ženou Charity a synem Brettem za odvedenou práci.  V Castle Rocku žijí Manželé Vik a Donna Trentonovi a jejich malý syn Tad. Vik spolupracuje s Rogerem Breakstonem v jejich reklamní agentuře. Donna je ženou v domácnosti, její role se ji ale nezamlouvá, zamiluje se do opraváře nábytku, Stevena Kempa. Jejich románek nemá dlouhého trvání, Donna se s ním rozejde, při dramatickém rozchodu ji Steven málem znásilnil.  Charity Camberová mezitím vyhrála v loterii 5000 dolarů a plánuje, že se vypraví s Brettem za svou sestrou Holy a jejím mužem Jimem do Connecticutu. Joe nebyl nadšený, ale souhlasil, protože si tajně naplánoval se svým přítelem a opilcem Garym Pervierem "pánskou jízdu" do Bostonu. Večer před odjezdem Brett shledá Cuja, zdá se mu, že je nemocný. Cujo má chuť na Bretta zaútočit, ale neučiní tak a raději uteče. Nebohému psovi jídlo nechutná, je mrzutý, bolí ho hlava, rozzuří ho jakýkoliv zvuk, který teď slyší lépe, než dříve. V okolí Garyho domu Cujo spatřil Garyho Perviera, myslel si, že právě tento muž mu způsobil jeho bolest, a tak ho v předsíni zabil.  Joe jel vyzvednout Garyho. Našel však jen jeho zakrvácenou mrtvolu, Cujo zabil dalšího nevítaného hosta, Joe Cambera.  Tentýž večer došel Vikovi Trentonovi anonymní dopis, od Stevena, anonymně se mu doznal ke vztahu s jeho ženou Donnou, o kterém neměl Vik ani tušení. Nešťastného Vika Donna ujistila, že krátký vztah se Stevenem už zakončila. Vik s Rogerem odletěl do New Yorku pracovat na reklamě na kukuřičné vločky.  Den nato se Donna s Tadem ve starém Fordu Pinto, který byl ve špatném technickém stavu, vyjeli do Camberovy autoopravny v South Paris. Dům byl prázdný, hlídal tam Cujo, vrčel a měl krev v očích. Donna unikla do auta, které však již bylo zcela nepojízdné, stalo se tak jejich vězením na dlouhé dva dny. Donna se posléze odhodlala k boji s baseballovou pálkou, se chtěla dostat do domu a zavolat o pomoc, ale Cujo vyčkával a na Donnu zaútočil, pokousal ji, ale přežila a ukryla se zpět do auta.  Steve Kemp mezitím v záchvatu žárlivosti vnikl do domu Trentonových a zdemoloval nábytek a zařízení domu. Napsal také Donně vzkaz a na manželské posteli zanechal svoje sperma.  Vik se několikrát marně pokoušel zatelefonovat Donně, ale nedovolal se. Později zavolal policii, když policie zavolala Vikovi zpět a řekli mu o spoušti v jeho domě, tak Vik neprodleně odletěl zpátky domů.  Policie po Stevenovi Kempovi vyhlásila pátrání, domnívala se, že matku s dítětem unesl. Jeden policista jel obhlédnout i autoopravnu Camberových. Když šerif Bennarman dojel na místo, tak ho Cujo zanedlouho zabil. Policie posléze zatkla Steva Kempa, přiznal se k vandalství, ale ne k únosu. Zásahové vozidlo i s Vikem vyjelo ke Camberovým. Cujo byl zastřelen, Donna osvobozena, Tad již byl mrtev. Následně Donna podstoupila léčbu vztekliny, která nejspíše bude úspěšná. Cujovy ostatky byly spáleny. Charity časem pořídila Brettovi nového psa, oříška Williho, tentokrát již ale očkovaného proti vzteklině.

Filmová adaptace.

Roku 1983 byl podle knihy natočen film "Cujo, vzteklý pes" (: ) v režii Lewise Teaguea, v hlavních rolích hráli Dee Wallace (Donna Trentonová), Daniel Hugh Kelly (Vic Trenton), Ed Lauter.

Cujo (: ) je psychologicko-hororový román od amerického spisovatele Stephena Kinga, který byl poprvé vydán roku 1981 (česky 1992), do češtiny přeložil Tomáš Vodák.

Cujo () is a 1981 psychological horror novel by American writer Stephen King about a rabid Saint Bernard. The novel won the British Fantasy Award in 1982 and was made into a film in 1983.


Předpoklady.

Abychom mohli využít toto řazení, je třeba aby:

Algoritmus.

Algoritmus nejprve zleva (či zprava) projde vstupní pole a pro každý prvek, na který narazí, zvýší v pomocném poli četnost výskytu tohoto prvku o 1. Poté, co má v pomocném poli zaznamenán počet výskytů, poupraví toto pole následujícím způsobem: ke každé položce přičte počet výskytů všech předchozích položek. Tím u každé položky v pomocném poli získá přesnou pozici hranice, na které bude v seřazeném poli. Následuje vlastní řazení. Algoritmus začne zprava procházet neseřazené pole a pro každý prvek, na který narazí, se podívá do pomocného pole na horní hranici pro umístění. Na tuto hranici ho umístí a zároveň ji sníží o jedna. Takto postupuje, dokud neprojde celé pole. Tím je řazení skončeno.

Asymptotická náročnost.

Časová náročnost.

Časová náročnost je lineární k počtu prvků a počtu různých prvků (O("N+M")), protože musíme pro každý prvek zvýšit údaj o četnosti v pomocném poli, a pak každý prvek znovu vypsat do výsledného setříděného pole.

Paměťová náročnost.

Paměťová náročnost je (O("M")), protože si potřebujeme pamatovat četnosti pro všechny hodnoty prvků. Celé pole, které se třídí, není potřeba mít v paměti, proto se tento algoritmus dá použít i na pole, která jsou tak velká, že se nemohou do paměti celá vejít.

Příklad.

V příkladu ukážeme, jak setřídit čísel 1, 4, 2, 4, 1, 3, 1.  Pomocné pole (číslo - počet výskytů):  Přepočet na hranice prvku (číslo - index konce pole)  V prvním kroce máme umístit číslo 1. Protože víme, že číslo jedna má 3 výskyty, umístíme jej na 3. pozici a snížíme v pomocném poli počet zbývajících výskytů na 2. [ ][ ][1][ ][ ][ ][ ]  Pomocné pole po prvním kroku  Další kroky probíhají analogicky, zde je uvedeno, jak se bude postupně plnit seřazené pole:

Counting sort je algoritmus řazení, který je vhodný pro řazení velkého pole prvků, nabývajících jen malý počet různých diskrétních hodnot. Algoritmus řadí stabilně.

In computer science, counting sort is an algorithm for sorting a collection of objects according to keys that are small integers; that is, it is an integer sorting algorithm. It operates by counting the number of objects that have each distinct key value, and using arithmetic on those counts to determine the positions of each key value in the output sequence. Its running time is linear in the number of items and the difference between the maximum and minimum key values, so it is only suitable for direct use in situations where the variation in keys is not significantly greater than the number of items. However, it is often used as a subroutine in another sorting algorithm, radix sort, that can handle larger keys more efficiently.


Život.

Studoval v Berlíně na misijní škole Jana Jeníka a v Rotterdamu. Roku 1826 byl rotterdamskou misijní společností poslán do Batavie, dnešní Jakarty, kde se během dvouletého pobytu naučil čínsky. Odešel pak přes Singapur do Bangkoku a Macaa, odkud podnikal cesty po čínském pobřeží. R. 1835 vstoupil do anglických služeb jako tlumočník, později tajemník vyslanectva, čímž zvlášť v 1. opiové válce (1839–1842) svou znalostí poměrů a jazyka prokázal Anglii cenné služby.  R. 1844 zřídil v Hongkongu spolek pro vzdělávání domorodých misionářů. Někteří z nich byli skuteční konvertité, jiní však byli závislí na opiu a chtěli pouze získat peníze, a právě obětí jejich podvodů se Gűtzlaff nakonec stal. Hlásili mu případy náboženských konverzí a prodejů Nového zákona, přitom však ani nenavštívili místa, o kterých to tvrdili. Exempláře Nového zákona, které jim Gűtzlaff poskytl, prodali zpět vydavateli, který je pak Gűtzlaffovi prodal podruhé.  Gűtzlaff zemřel v Hongkongu v roce 1851, otřesen odhalením těchto podvodů. Našel však svého pokračovatele. Čínskou evangelizační společností ("Chinese Evangelization Society"), kterou založil, totiž prošel James Hudson Taylor, který se stal zakladatelem úspěšné Vnitročínské misie ("China Inland Mission"). Jedna z ulic Hongkongu nese na Gűtzlaffovu počest jeho jméno.

Rodina.

Gűtzlaff byl třikrát ženat. Poprvé se oženil v Singapuru v roce 1829, jeho ženou se stala misionářka Maria Newell. Byla to první svobodná žena s tímto posláním, která na Dálný východ přicestovala za London Missionary Society, což bylo naprosto ojedinělé. V roce 1831 však zemřela po porodu dvojčat, stejně jako jedno z dětí. Druhé se dožilo čtyř měsíců.  Znovu se Gűtzlaff oženil v roce 1834, jeho druhá žena vedla v Macau školu a domov pro slepce. Zemřela v roce 1849 v Singapuru. Potřetí se oženil s Dorothy Gabriel v Anglii roku 1850.

Dílo.

Gűtzlaff byl velmi plodným autorem a překladatelem – sepsal řadu evangelických traktátů, vydával čínský měsíčník, spolupracoval na překladu Bible do čínštiny, sám ji překládal do thajštiny a dalších dvou dialektů. Dále napsal např.:

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii".

Karl Friedrich August Gűtzlaff (8. července 1803, Pyrzyce, Pomořansko – 9. srpna 1851, Hongkong) byl německý sinolog a jeden z prvních evangelických misionářů na Dálném východě – v Thajsku, Koreji a Hongkongu.

Karl Friedrich August Gützlaff (8 July 1803 – 9 August 1851), anglicised as Charles Gutzlaff, was a German Lutheran missionary to the Far East, notable as one of the first Protestant missionaries in Bangkok, Thailand (1828) and in Korea (1832). He was also the first Lutheran missionary to China. He was a magistrate in Ningpo and Chusan and the second Chinese Secretary of the British administration in Hong Kong.


Kariéra.

Narodil se ve Württembersku, školní docházku absolvoval v Heidenheimu. Poté studoval fyziku na univerzitě v Tübingenu a na Mnichovské univerzitě. V Mnichově studoval pod vedením Arnolda Sommerfelda a zde v roce 1927 získal doktorát. Získal stipendium Rockefellerovy nadace a pracoval v Postupimi a na observatoři Mount Wilson v Pasadeně. V roce 1929 pak dokončil habilitaci v Mnichově. Následující rok získal post asistenta na ústavu teoretické fyziky na Hamburské univerzitě. V roce 1932 se potom stal profesorem a ředitelem ústavu pro teoretickou fyziku na univerzitě v Kielu. Tuto pozici zastával až do odchodu do penze v roce 1973, i potom ale zastával post emeritního profesora a zůstal vědecky aktivní.  Zatímco pobýval v Mnichově, pomohl Sommerfeldovi prozkoumat atomovou teorii. Unsöldův teorém říká, že čtverec celkové elektronové vlnové funkce pro zaplněnou nebo polozaplněnou slupku je sféricky symetrický. Podobně atomy, které obsahují zaplněnou nebo zpola zaplněnou s orbital druhé periody s 3 nebo 6 p elektrony jsou kulového tvaru. Stejně tak atomy třetí periody, které mají 5 nebo 10 d elektronů. Z tohoto důvodu jsou kulové atomy v prvním, druhém, sedmém, dvanáctém, patnáctém a osmnáctém sloupci periodické tabulky.  V Kielu intenzivně studoval radiační tlumení, Dopplerovské posuny, elektrická pole a kolize na vznik a tvar spektrálních čar ve hvězdných atmosférách. V roce 1939 provedl analýzu hvězdy Tau Scorpii na základě dat z Yerkesovy observatoře a McDonaldovy observatoře. Šlo o první podrobnou analýzu jiné hvězdy než Slunce. Unsöld byl schopen určit fyziku a složení atmosféry hvězdy.  Rovněž byl editorem časopisu "Zeitschrift für Astrophysik", dokud nebyl tento časopis sloučen s jinými za vzniku magazínu "Astronomy and Astrophysics". Napsal také mnoho odborných knih.

Ocenění.

V roce 1957 získal medaili Catheriny Bruceové, o rok pozdějí Gold Medal of the Royal Astronomical Society. Jmenuje se po něm asteroid 2842.

Albrecht Otto Johannes Unsöld (20. dubna 1905 – 23. září 1995) byl německý astrofyzik, známý pro své příspěvky v oblasti spektroskopické analýzy hvězdných atmosfér.

Albrecht Otto Johannes Unsöld (20 April 1905 – 23 September 1995) was a German astrophysicist known for his contributions to spectroscopic analysis of stellar atmospheres.


Mládí a kněžská služba.

Narodil se 14. října 1915 v Pontelongo. Studoval v Patriarchálním semináře v Benátkách. Na kněze byl vysvěcen 23. května 1940 Adeodatem Giovannim Piazzou.  Působil v mnohých službách ve farnosti S. Zaccaria a v patriarchální kurii, kde působil jako jako Kapitulní mistr ceremonií v Bazilice svatého Marka. Byl také kaplanem mladých vězňů a v infekční nemocnici. Během 2. světové války sloužil v letecké armádě.  Roku 1945 se stal nedělním kazatelem v "Radio Venezia" a tuto funkci vykonával do roku 1953. Roku 1949 byl jmenován ředitelem diecézního týdeníku "La Voce di San Marco", a redaktorem "Avvenire d'Italia" novin Italských biskupů.  Od 15. března 1953 do 3. června 1963 byl sekretářem patriarchy Angela Giuseppe Roncalliho, pozdějšího papeže Jana XXIII.  Dne 11. prosince 1955 byl jmenován tajným komořím supernumerářem Jeho Svatosti. Po zvolení patriarchy Roncalliho papežem, působil dále jako jeho osobní sekretář až do jeho smrti a potvrzen ve funkci byl ve stejný večer zvolení. V této funkci byl nedlouho po papežové zvolení prvním svědkem jeho úmyslu svolat II. vatikánský koncil.  Dne 12. prosince 1958 byl jmenován domácím prelátem Jeho Svatosti.  Dne 22. března 1960 byl jmenován tajným komořím účastníkem Jeho Svatosti.  Roku 1960 se stal kanovníkem Vatikánské baziliky. Papež Pavel VI. jej také jmenoval prelátem "di anticamera" a odborníkem na 2. vatikánském koncilu.

Biskup a kardinál.

Dne 26. června 1967 byl ustanoven metropolitním arcibiskupem Chieti. Biskupské svěcení přijal 16. července 1967 v Bazilice Svatého Petra z rukou papeže Pavla VI. a spolusvětiteli byli Augusto Gianfranceschi a Jacques-Paul Martin. Jeho biskupským heslem bylo "Obœdientia et pax" (stejné jako měl papež Jan XXIII.)  Dne 25. září 1971 přeložen na arcibiskupa-preláta Loreta a titulárního arcibiskupa Mesembrijského (toto sídlo měl také papež Jan XXIII.). Na tento post rezignoval 10. prosince 1988 a uchýlil se do Sotto il Monte Giovanni XXIII, kde pokračoval v naplňování odkazu tohoto papeže. Dne 22. února 2014 jej papež František jmenoval kardinálem, a udělil mu titulární kostel S. Maria in Trastevere. Nemohl se však zúčastnit konzistoře z důvodu věku a zdravotních důvodů. Prsten a biret obdržel 1. března 2014 ve 4 hodiny odpoledne, ve farním kostele v Sotto il Monte Giovanni XXIII, z rukou kardinála Angela Sodana děkana Kolegia kardinálů. V okamžiku úmrtí byl nejstarším členem Kardinálského kolegia bez práva volby v konkláve.

Loris Francesco kardinál Capovilla (14. října 1915 Pontelongo, Itálie – 26. května 2016 Bergamo, Itálie) byl italský římskokatolický kněz, biskup a od roku 2014 také kardinál. Ve svém věku 100 let byl jedním z nejstarších žijících biskupů světa.

Loris Francesco Capovilla (14 October 1915 – 26 May 2016) was an Italian Roman Catholic prelate and a cardinal. At his death, he was the oldest living Roman Catholic bishop from Italy and the fourth oldest in the world. At the time of his elevation to the rank of cardinal in 2014, he was the oldest member of the College of Cardinals.


Menhiry v ČR.

Nejznámějším českým kamenem, považovaným za menhir, je tzv. "Kamenný pastýř", stojící v poli mezi obcemi Telce a Klobuky na Slánsku. Je 330 cm dlouhý. Býval prý kdysi obklopen kruhem devíti kamenů - odtud snad pochází název „pastýř“.  Mezi další předpokládané menhiry v ČR patří například kámen z Jemníků na Slánsku, který byl v roce 2003 znovu vztyčen. Měří asi 1 m a je tvořen slepencem. Další dva povalené menhiry se pak nachází na svazích Slánské hory. Jejich délka je 200 a 150 cm. Dalším menhirem, který se vyskytuje na Slánsku, je ten u obce Kamenný Most. Ten je asi 1 metr vysoký a je na něm vyrytý latinský kříž.  Další menhiry se nachází na Žatecku. Jeden severně od obce Drahomyšl ("Zakletý mnich"), další na zahradě žateckého muzea (původem z obce Březno. Další údajný menhir leží na kopci nad obcí Kluček a jiný žulový menhir se nachází asi 1 km jihozápadně od obce Líčkov; je na něm vytesán letopočet 1905.  Na Lounsku se pak vyskytují tyto památky: menhir v lounském muzeu (pochází od obce Selibice), "Baba" u obce Slavětín a menhir v Orasicích.  Známý je i dolnochaberský "Zkamenělý slouha". Je to asi 160 cm vysoký menhir nacházející se u plotu rodinného domu v Ládevské ulici v Praze - Dolních Chabrech. V okolí se nacházejí ještě další kameny, které mohou být také menhiry.  Již nedochovaný menhir stával v Ratiboři u Chyšek na zahradě rodinného statku. Tento byl před rokem 1990 odstřelen na popud místního JZD.

Odkazy.

Literatura.

Publikace o českých megalitech (výběr z novějších publikací)

Menhir (z bretonštiny "men" – kámen a "hir" – dlouhý) je kamenný blok svisle zasazený do země. Vyskytují se po celém světě. Obvykle beze stop opracování, zřídka je naznačená lidská postava, případně oděv a zbraně. Menhirové sochy jsou známé ze severozápadní Francie, Španělska, Korsiky. Mívají falický charakter, ale jsou i místy s ženskými znaky. Někdy tvoří řady alignement nebo kruhy (kromlech). Vznikají od pozdního neolitu do 2. poloviny 1. tisíciletí př. n. l.. Slovo menhir je novodobá umělá složenina, používající bretonská slova. V samotné bretonštině se pak pro menhir používá slovo "peulvan". Je možné, že české slovo balvan a bretonské peulvan mají společný původ.

A menhir (from Brittonic languages: "maen" or "men", "stone" and "hir" or "hîr", "long"), standing stone, orthostat, or lith is a large man-made upright stone, typically dating from the European middle Bronze Age. They can be found solely as monoliths, or as part of a group of similar stones. Menhirs' size can vary considerably, but they are generally uneven and squared, often tapering towards the top.


Historie.

Dánsko-švédský farmářský pes je plemeno poměrně staré, které již před dlouhou dobou chytalo hlodavce v Dánsku a na jihu Švédska. Jeho původní zemí původu bylo pouze Dánsko, tedy až do doby, než v 17. století začala okupace Švédska. V té době se dánsko-švédský farmářský pes rozšířil i sem. Předky těchto psů bychom hledali mezi středně velkými pinči z Německa, Anglie a Francie. Původní označení tohoto plemene bylo dánský foxteriér nebo skandinávský teriér. Tito psi ale ještě před druhou světovou válkou začali z neznámých důvodů mizet, avšak nic nebylo dokumentováno, jelikož se oficiálně nejednalo o uznané psí plemeno. Plemeno skutečně vymřelo a dlouhou dobu bylo považováno za vymřelé, než jej ve druhé polovině 20. století znovuoživili dánsko-švédští kynologové. Toto oživení bylo úspěšné a roku 1987 byl dánsko-švédský farmářský pes uznán všemi severskými chovatelskými kluby. Toho roku byl také sepsán první oficiální standard, který je, s menšími úpravami, používán i dnes.  V Česku toto psí plemeno není příliš známé, ani rozšířené, ale zdejší chov se začíná formovat — v druhé polovině roku 2015 se zde narodil první vrh štěňat. Plemeno se již rozšířilo i mimo Evropu a proto v roce 2003 vznikl v USA Danish/Swedish Farmdog Club of America. Plemeno se využívá již jen jako společník vhodný pro sportovce.

Vzhled.

Dánsko-švédský selský pes je spíše malé psí plemeno s kompaktním tělem a lehkou, ale dobře osvalenou konstrukcí. Srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, přiléhavá, na dotek spíše hrubá a s podsadou. Je bez zápachu a zbarvení bývá bílé s hnědými, černými, červenými nebo oranžovými znaky. Ideální kohoutková výška dospělých jedinců je 32 až 37 cm, hmotnost se pohybuje mezi 7 a 12 kg.  Hlava je malá, trojúhelníková, s širokou, lehce zaoblenou lebkou a dobře vyjádřeným stopem. Čelisti jsou silné, s nůžkovým skusem. Uši jsou natočené dopředu, umístěné daleko od sebe a po stranách hlavy. Mají trojúhelníkovitý tvar a srst na nich netvoří volánky. Hřbet je poměrně dlouhý, široký, s dobře klenutými žebry. Ocas je buď přiměřeně dlouhý nebo se štěně narodí s vrozeně zkráceným ocasem, nikdy se nekupíruje.  Dánsko-švédský farmářský pes je lehce zaměnitelný s hladkosrstým foxteriérem, ten má ale protáhlejší hlavu a delší nohy. Je také o něco vyšší, ale zároveň lehčí.

Povaha.

Tito psi jsou milí, přátelští a nekonfliktní, čímž se značně liší od teriérů. Rychle si navyknou na životní styl svého majitele a přizpůsobí se mu. Jsou schopní i hnát zvířata, ke kterým mají kladný vztah, to se ale nedá říct o jejich vztahu k hlodavcům. Mají vůči nim přirozené lovecké pudy a málokdy odolají lovu. Dánsko-švédský farmářský pes dobře vychází i s dětmi, jejichž hry je schopný přetrpět. Jedná se o bystré, inteligentní a samostatné plemeno, takže se rychle učí a umí si i sám poradit s nečekanými vetřelci. Přestože dánsko-švédský farmářský pes neimponuje velikostí, je to dobrý hlídač, který na každého kolemjdoucího upozorní hlasitým štěkotem a v případě nutnosti je schopný svůj majetek i rodinu do krve bránit. Jinak se k cizím chová přátelsky nebo je ignoruje.

Dánsko-švédský farmářský pes, známý také jako dánsko-švédský selský pes nebo dánský kuřecí pes (švédsky: "Dansk-Svensk Gardshund", anglicky: "Danish Swedish Farmdog"), je malé až středně velké psí plemeno s povahou přátelského společníka a zdatného lovce hlodavců. Plemeno plně uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI) a řadí jej do skupiny Pinčové, knírači, plemena molossoidní a švýcarští salašničtí psi, do sekce Pinčové a knírači. Číslo oficiálního standardu je 356.

Danish–Swedish farmdog () is a breed of dog that has its origin in Denmark and southern Sweden, but has become popular all over Scandinavia. It is an old native breed which has historically lived on farms in the eastern part of Denmark and southernmost part of Sweden (i.e. on both sides of The Sound, the narrow strait that separates the Danish island of Zealand from the southern tip of the Scandinavian peninsula), serving as a guard dog, rat catcher and hunting dog. The breed's soft and gentle temperament also makes them excellent companion dogs. There are some indications that the breed originates from the pinscher breeds and the British white hunting terriers.


Knížecí rod a jeho stát 1716–1806.

Fürstenberg bylo knížectví existující v letech 1716–1806 jako stát ve svazku Svaté říše římské, které bylo podřízeno pouze císaři (německy "reichsunmittelbares Fürstentum"). Bylo tzv. mediatizováno v roce 1806. Mělo 120 000 obyvatel na rozloze 2 090 km2. Bylo složeno z rozptýlených držav rodu Fürstenbergů v Bádensku, Württembersku a na území Hohenzollern-Sigmaringen.

Hlavní části knížectví.

Lantkrabství Baar s hlavním městem Donaueschingen (od roku 1283).  Lantkrabství Stühlingen s městy Stühlingen, Engen a Neustadt ve Schwarzwaldu (od roku 1639).  Hrabství Heiligenberg a Werdenberg (od roku 1534) u Bodamského jezera s městem a zámkem Heiligenberg (letní rezidence, od roku 1534 v majetku rodu) s krásným výhledem na Tyrolské a Švýcarské Alpy.  Panství Meßkirch, Jungnau, Trochtelfingen a drobnější majetky na území Bádenska a Hohenzollern-Sigmaringen.

Dnešní majetek Fürstenbergů.

Z bývalého knížectví Fürstenberg zůstaly do dnešních dnů v držení knížecí rodiny rozsáhlé pozemkové a lesní majetky v Donaueschingen se sídelním zámkem knížete, zámek Werenwag na skále nad Dunajem, zámek Heiligenberg a zámek Hohenlupfen ve městě Stühlingen.  Linie lankrabat z Weitry obhospodařuje panství a zámek Weitra nedaleko Gmündu v Dolních Rakousech.

Historie rodu.

Dnešní rod knížat z Fürstenbergu je linií rodu hrabat z Urachu, jehož první historicky doložená osobnost je Egino I. z Urachu († 1050).  25. července 1236 zemřel Egino V., hrabě z Urachu a Freiburgu a závětí rozdělil svá panství mezi syny. Třetí z nich, Jindřich I. (1236–1284), přítel pozdějšího německého krále a císaře Svaté říše římské Rudolfa I. Habsburského, byl tím mužem, který nesl v bitvě na Moravském poli dne 26. srpna 1278 říšskou zástavu. Dědictvím po otci dostal hrabství Fürstenberg a listinou Rudolfa I. ze dne 18. ledna 1283 získal lankrabství Baar.  Titul Landgraf in der Baar poté rod Fürstenbergů drží od roku 1283 až do roku 1806, kdy po mediatizaci knížectví připadlo území jejich lankrabství Baar velkovévodství bádenskému.  Ve 14. a 15. století sídlili Fürstenbergové na hradě Fürstenberg, v 16. století získali sňatkem hrabství Heiligenberg a Werdenberg. Říšský knížecí stav získala roku 1664 linie Heiligenberg, která v roce 1667 obdržela místo a virilní hlas v říšském knížecím kolegiu. Fürstenbergové navíc měli v důsledku držby hrabství Heiligenberg a Werdenberg v tomtéž kolegiu i kuriátní hlas. Velký palatinát, který mj. umožňuje razit vlastní mince, drží linie Stühlingen od roku 1642. Linie Heiligenberg vymřela roku 1716 a jejich dědicem se stává linie Meßkirch. Ta ale vymírá roku 1744 a knížecí titul Fürst zu Fürstenberg s predikátem Hochgeboren získává linie Stühlingen 2. 2. 1716. Prvním vládnoucím knížetem se stává Josef Vilém Arnošt (12. ledna 1699 – 29. července 1762) ženatý s hraběnkou Marií Annou Waldstein-Wartemberskou (22. února 1707 – 12. listopadu 1756), po které dědí jejich syn Joseph Wenzel Johann Nepomuk (21. března 1728 – 2. června 1783), 2. kníže z Fürstenbergu (1762–1783) a předseda švábského kolegia říšských hrabat, krom majetků rodu v Německu také panství Křivoklát v Českém Království a to závětí z 3. srpna 1756.  Roku 1762 získávají Fürstenbergové knížecí stav pro všechny členy rodu, roku 1825 predikát Durchlaucht pro hlavu rodu. Valdštejnské panství Křivoklát, které hraběnka Marie Anna přinesla věnem, odkázal kníže Josef Václav svému druhému synu Karlu Borromeovi Egonovi (7. 5. 1729 – 11. 7. 1787), ženatému s hraběnkou Marií Josefou ze Šternberku (24. 6. 1735 – 16. 1. 1803). Karel Borromeus byl císařským komořím a tajným radou a v letech 1771–1782 zastával úřad nejvyššího purkrabí Českého království. Staral se o povznesení vzdělanosti prostého lidu a o rozvoj věd a umění. Roku 1774 byl jmenován prvním čestným prezidentem nově založené Královské české společnosti nauk v Praze.

Karel Egon II. z Fürstenbergu.

Posledním panujícím knížetem byl vnuk Karla Borromea Egona, Karel Egon II. z Fürstenbergu (28. října 1796 – 22. října 1854), 5. kníže (17. května 1804 – 19. listopadu 1805), ženatý od roku 1818 s princeznou Amálií Bádenskou (26. ledna 1795 – 14. září 1869). Byl majitelem fideikomisu v Čechách a 17. května 1804 po vymření říšské knížecí linie zdědil rovněž všechny říšské statky rodu ve Švábsku. Roční příjem z jeho panství se tehdy odhadoval na 600 000 zlatých. Tento muž je praotcem všech dnes žijících Fürstenbergů – knížecí linie švábské se sídlem na zámku v Donaueschingen a linie knížat a lankrabat z Weitry, žijící na zámku Weitra v Rakousku. Kníže Karl Egon II. studoval ve Freiburgu (Freiburg im Breisgau) a Würzburgu a poté vstoupil do rakouské císařské armády. Roku 1814 doprovázel jako ordonanční důstojník knížete Schwarzenberga do Paříže, po uzavření míru však vojenskou službu opustil a věnoval se správě rodinného majetku. Jeho rezidencí byl zámek v Donaueschingen a zámek Heiligenberg. Po jeho smrti se rod rozdělil na primogenituru – kníže Karl Egon III. (4. března 1820 – 15. března 1892), která však vymřela již synem Karla Egona III. roku 1896, a sekundogenituru na Křivoklátském panství (k němuž patřily Křivoklát, Krušovice, Nižbor, Skřivaň, Podmokly atd.). Jejím prvním představitelem byl kníže Maximilian Egon I. (29. března 1822 – 27. července 1873). Hlava rodu, kníže z Fürstenbergu (německy "Fürst zu Fürstenberg"), byl dědičným členem:  Následkem aktu Rýnského spolku z roku 1806 ztratil rod Fürstenbergů svou suverenitu v knížectví Fürstenberg.  Stavovská práva rodu k Bádensku jsou upravena smlouvou ze 14. května 1825, k Württembersku královskou deklarací ze dne 23. června 1839.

Rodokmen - vybrané osoby.

A1. Kryštof I. († 1559)

Knížecí rod dnes.

V současné době je hlavou rodu kníže Heinrich Maxmilian Egon Karl (*17. července 1950), ženatý od roku 1976 s princeznou Maximilianou von Windisch-Grätz (*16. listopadu 1952), se kterou má dva syny, Christiana Joachima Maxmiliana Egona (*22. listopadu 1977) a Antona Huga Egona (*14. června 1985).

Linie Weitra.

Rakouská linie lankrabat z Weitry pokračuje bratrem knížete Heinricha. Tím je Johannes Joseph (* 15.4.1958), princ a lankrabě zu Fürstenberg, který zdědil lankrabství Weitra s panstvími Weitra, Reinpolz a Wasen po adopci jeho prastrýcem, knížetem a lankrabětem Karlem Egonem V. (*6.5.1891 +23.9.1973). Lankrabě z Weitry má tři syny – Vincence (* 16.3.1985), Ludwiga (* 28.12.1997) a Johanna (* 30.4.1999). Jeho manželka není šlechtického původu.

1. polovina 20. století.

Dle "Schematismu velkostatků v království Českém" (Ignaz TITTEL, 1906) patřil knížatům z Fürstenbergu v Čechách pozemkový majetek o velikosti 40 089 ha, z toho 80% lesů. Podobně jako řada dalších šlechtických rodů, tak i knížata Fürstenbergové byli postiženi pozemkovou reformou ve 20. letech 20. století. V této době začal kníže Maximilian Egon II. (13.10.1863 zámek Lány – 11.8.1941 Heiligenberg) statky v Čechách rozprodávat a roku 1929 státu postoupil hrad Křivoklát a už v roce 1921 zámek v Lánech (ten se pak stal letním sídlem prezidenta). Těžiště rodu se tak definitivně přesunulo do Německa, kde kníže vlastnil majorátní panství Donaueschingen a do Rakouska, kde centrem jeho majetku byla Weitra, a to od roku 1932, kdy vymřela lankraběcí větev Fürstenbergů. Posledním Fürstenbergem, který se narodil v Čechách, byl Joachim Egon (28.6.1923 zámek Dřevíč – 9.7.2002 Donaueschingen). Jeho syn Heinrich (*1950) je nynější hlavou rodu.

Rodový erb.

V erbu mají Fürstenbergové štít s červenou orlicí ve zlatém poli (Fürstenberg), na něm středový štítek čtvrcený, v 1. a 3. poli stříbrný církevní prapor na červeném poli (Werdenberg), ve 2. a 4. poli do rohu posunuté břevno vpravo křížem ve stříbře (Heiligenberg). Lem štítu stříbrný s modrými dvojobláčky (Blumeneck).

Fürstenbergové jsou bývalý knížecí panovnický rod odvozující své jméno od Fürstenbergu v Bádensku. Rod v minulosti vlastnil i statky na území Českého království a patřil také k nejvyšší české světské i duchovní aristokracii. Do českého průmyslu výrazně zasáhl výrobou železné litiny a piva. Dnešní potomci rodu vlastní statky a zámky v Rakousku a Německu.

Fürstenberg is the name of a Swabian noble house in Germany, based primarily in what is today southern Baden-Württemberg near the source of the Danube river.


Život.

Vojenský pilot.

Frank De Winne roku 1984 ukončil Královskou vojenskou akademii v Bruselu. Poté sloužil v belgickém vojenském letectvu, dosáhl kvalifikace zkušebního pilota. Nálet na různých typech letadel má 2300 hodin.

Kosmonaut.

Už roku 1991 byl jedním z pěti belgických finalistů druhého výběru ESA. Tehdy za Belgii mezi evropské astronauty postoupila Marianne Merchezová. De Winne se astronautem oddílu ESA stal až v lednu 2000.

První let.

V srpnu 2001 zahájil výcvik v ruském Středisku přípravy kosmonautů. V listopadu téhož roku byl začleněn do posádky 4. návštěvní expedice (EP 4) na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Posádka ve složení: velitel Sergej Zaljotin, palubní inženýr 1 Frank De Winne a palubní inženýr 2 Jurij Lončakov neprodleně zahájila přípravu. Vlastní dohoda o letu belgického kosmonauta (program Odissea) byla podepsána až 18. dubna 2002.  Do vesmíru odstartovali z kosmodromu Bajkonur 30. října 2002 v Sojuzu TMA-1. Hlavním úkolem letu byla záměna lodi Sojuz, sloužící jako záchranná loď ISS. Po týdenním pobytu na ISS se trojice 10. listopadu 2002 vrátila na Zem na palubě Sojuzu TM-34 po 10 dnech, 20 hodinách a 52 minutách letu.  V srpnu 2006 byl určen náhradníkem Léopolda Eyhartse (Expedice 16, start STS-122, přistání STS-123). Let Eyhardse proběhl v únoru – březnu 2008.

Druhý let.

V srpnu 2007 byl zařazen do Expedice 20, přičemž v červenci 2008 byl jmenován velitelem Expedice 21.  Dne 27. května 2009 odstartoval z kosmodromu Bajkonur v kosmické lodi Sojuz TMA-15. Spolu s ním byli na palubě ruský kosmonaut Roman Romaněnko – velitel lodi a Robert Thirsk z Kanadské kosmické agentury (CSA). Cílem letu byla Mezinárodní vesmírná stanice (ISS) u které Sojuz přistál 29. května 2009. Posádka Sojuzu TMA-15 rozšířila počet kosmonautů ISS na 6, De Winne v dlouhodobé posádce Expedice 20 zaujal pozici palubního inženýra.. Od 11. října 2009 přešel do Expedice 21 jako první evropský velitel ISS. Dne 1. prosince 2009 v Sojuzu TMA-15 přistál na Zemi po 187 dnech, 20 hodinách a 41 minutách letu a mise i pro De Winneho úspěšně skončila.  Frank De Winne je ženatý, má tři děti.

Frank De Winne (* 25. dubna 1961 v Gentu v Belgii) je od ledna 2000 belgický astronaut, člen oddílu astronautů ESA. Roku 2002 vzlétl na palubě ruské kosmické lodi Sojuz TMA-1 k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) na týdenní návštěvu. V roce 2009 se stal členem dlouhodobé posádky ISS (Expedice 20 a 21).

Frank, Viscount De Winne (born 25 April 1961, in Ledeberg, Belgium) is a Belgian Air Component officer and an ESA astronaut. He is Belgium's second person in space (after Dirk Frimout). He was the first ESA astronaut to command a space mission when he served as commander of ISS Expedition 21. ESA astronaut de Winne serves currently as Head of the European Astronaut Centre of the European Space Agency in Cologne/Germany (Köln).


Kariéra.

Narodil se v Spoltore v provincii Pescara, poprvé se k cyklistice dostal ve čtyřech letech, když ho rodiče vzali na závody, kterých se účastnil jeho nejstarší bratr Aldo. Také on si přál závodit a tak mu roku 1984 otec koupil starší kolo a Danilo vyhrál hned první závody, kterých se zúčastnil. Začal ho trénovat Licio Del Gallo, který objevil a trénoval Christiana Leoneho, Ruggera Marzoliho nebo Donata Giulianiho. Danilo tu vydržel po celou dobu své juniorské dráhy. V roce 1998 v barvách benátského týmu Record Cucine Caneva získává řadu úspěchů v amatérském pelotonu. Stal se mistrem Itálie a vyhrál Giro d'Italia baby, určené amatérským cyklistům. Na podzim získal bronz na mistrovství světa do 23 let (za dalšími později úspěšnými profesionály Ivanem Bassem a Rinaldem Nocentinim) a dostal nabídku profesionálního angažmá.  V roce 1999 získal první cenný skalp, když zvítězil v jedné etapě závodu Giro d'Abruzzo, a celou řadu dalších kvalitních umístění, např. druhá místa v konečném pořadí Giro di Lombardia a jedno druhé místo v etapě Gira d'Italia. V roce 2000 poprvé vyhrál jednu etapu Giru a především zaznamenal celkové vítězství na Giro di Lombardia. V roce 2002 přestoupil do předního týmu Saeco a i tam dostával hodně příležitostí. Znovu patřil mezi nejaktivnější, ale vítězství mu unikala. Mezi výjimky patřil jeden etapový primát na Vueltě 2002.  Ke zlomu v jeho kariéře došlo až přestupem do týmu Liquigas-Bianchi. Na jaře 2005 získal vítězství v Amstel Gold Race, ve Valonském šípu a v celkovém pořadí etapového závodu Kolem Baskicka. Na Giru pak zvítězil ve dvou etapách, několik dní strávil v růžovém trikotu vedoucího jezdce a v celkové klasifikaci mu nakonec patřilo čtvrtém místo. Všechny tyto výsledky mu pomohly také k vítězství v celoročním hodnocení seriálu UCI ProTour.  Na tyto úspěchy v následujícím roce nedokázal navázat. Tour de France nedokončil kvůli infekci prostaty a na Vueltě zaznamenal jen jedno vítězství v první horské etapě.

Vítězství na Giro d'Italia 2007 a první doping.

Na vrchol se vrátil v roce 2007, kdy vyhrál závod z Milána do Turína a hlavně jarní klasiku Liége-Bastogne-Liége. Na Giru d'Italia byl první ve dvou etapách, celkem 13 dní vedl celkové pořadí a stal se celkovým vítězem, když porazil o necelé dvě minuty Andyho Schlecka. "„Jel jsem chytře, ani jednou jsem se nedostal do úzkých. Je potřeba dospět do určitého věku a naučit se prohrávat. Velké porážky vás hodně naučí,“" řekl po vítězství. Hned poté se ale stal terčem prvních vážných dopingových podezření, kvůli kterým vzdal i účast na mistrovství světa, byl vyškrtnut z průběžného prvního místa UCI ProTour a v zimní přestávce si odpykal první tříměsíční trest za účast v tzv. aféře Oil for Drugs, spojené se jménem lékaře Carla Santuccioneho.

Dvouletý trest v roce 2009 a další kariéra.

Po přestupu do stáje LPR Brakes-Ballan se Di Luca znovu propadl ve výsledcích. Výjimkou bylo Giro d'Italia v roce 2009, které dokončil na druhém místě a kde vyhrál bodovací soutěž, ale na konci června 2009 bylo oznámeno, že v Di Lucových dopingových vzorcích byly nalezeny stopy varianty EPO zvané CERA. Jeho výsledky byly anulovány a Di Luca v únoru 2010 obdržel dvouletý zákaz činnosti (do června 2011). Trest mu byl ale v říjnu 2010 zkrácen na devět měsíců, což ve skutečnosti znamenalo, že se mohl okamžitě vrátit do závodů.  Zaznamenal už ale jen drobnější úspěchy. V roce 2013 získal jeho nový tým Vini Fantini-Selle Italia divokou kartu k účasti na Giru d'Italia. V jeho průběhu ale Mezinárodní cyklistická unie oznámila pozitivní nález při jeho mimosoutěžním odběru v dubnu 2013, Di Luca musel ze závodu odstoupit a jeho angažmá ve stáji Vini Fantini skončilo. Šéf stáje Luca Scinto ho příkře odsoudil:" „Je to blázen. Idiot a kretén, co by se měl nechat vyšetřit, protože je nemocný a potřebuje pomoct. K tomu není co více říci. Dali jsme mu druhou šanci a věřili mu také sponzoři, ale on to vrátí takhle.“"  5. prosince 2013 oznámil Italský olympijský výbor, že za třetí dopingový prohřešek byl Di Luca potrestán doživotním zákazem činnosti.

Danilo Di Luca (* 2. leden 1976, Spoltore) je italský profesionální silniční cyklista, vítěz Giro d'Italia 2007 a vítěz UCI ProTour z roku 2005. Několikrát se provinil proti dopingovým pravidlům, až byl v roce 2013 potrestán doživotním zákazem činnosti.

Danilo Di Luca (born 2 January 1976) is a former Italian professional road racing cyclist, best known for winning the 2007 Giro d'Italia, but also for several positive doping tests, the last of which resulting in a lifetime ban from the sport.


History.

Super Proton Synchrotron byl navržen týmem pod vedením Johna Adamse, generálního ředitele organizace, později byl znám jako Laboratoř II. Původně byl navržen pro energie 300 GeV, nakonec byl urychlovač postaven skutečně na energie 400 GeV. Provozní energie byla dosažena v den oficiálního uvedení do provozu 17. června 1976. Nicméně v té době byla tato energie již překročena ve Fermilabu, který dosáhl energie 500 GeV 14. května 1976.  SPS byl používán k urychlování protonů a antiprotonů, elektronů a pozitronů (jako injektor pro Velký elektron–pozitronový urychlovač (LEP)), a těžkých iontů.  Od roku 1981 do roku 1984 byl Super Proton Synchrotron provozován jako hadronový (přesněji řečeno proton–antiprotonový) urychlovač (jako takový byl nazýván Sp,p,S). Na urychlovači běžely experimenty UA1 a UA2, které vyústily v objev W a Z bosonů. Tyto objevy a nová technika pro chlazení částic vedla k udělení Nobelovy ceny Carlo Rubbiovi a Simonu van der Meerovi v roce 1984.

Aktuální operace.

SPS je nyní používán jako finální injektor pro vysoce intenzivní paprsky protonů na Velkém hadronovém urychlovači (LHC), který začal předběžné operace 10. září 2008. Super Proton Synchrotron urychluje protony pro LHC z 26 GeV na 450 GeV. LHC je pak urychluje na několik teraelektronvoltů (TeV).  Tím, že urychlovač stále funguje jako injektor je umožněno pokračování výzkumného programu, kde je Super Proton Synchrotron použit k přípravě 400 GeV paprsků protonů pro početné aktivní experimenty s pevnými cíli, zejména COMPASS, NA61/SHINE a NA62. Urychlovač je také používán CNGS experimentem k produkci neutrinových toků, které jsou následně detekovány v Laboratori Nazionali del Gran Sasso v Itálii vzdálené od Super Proton Synchrotronu 730 km.  Super Proton Synchrotron sloužil jako testovací objekt pro nové koncepty ve fyzice urychlovačů. V roce 1999 sloužil jako observatoř pro efekt elektronového oblaku. V roce 2004 byly na urychlovači prováděny pokusy se zrušením škodlivých účinků srážek paprsků (jako těch v LHC).

Hlavní objevy.

Hlavní vědecké objevy provedené na experimentech, které byly umístěny na Super Proton Synchrotronu patří následující.

Vylepšení pro High Luminosity LHC.

Velký hadronový urychlovač bude vyžadovat vylepšení, které podstatně zvýší jeho luminositu, někdy ve 20. letech 21. století. To bude vyžadovat vylepšení celého řetězce injektorů včetně Super Proton Synchrotronu. SPS bude muset být schopen zvládnout mnohem vyšší intenzitu paprsku. Jedno zlepšení v minulosti již proběhlo, tehdy byla zvýšena maximální energie na 1 TeV. Nicméně extrakce energie bude udržovat nadále na 450 GeV, zatímco ostatní systémy budou inovovány. Urychlovací systém bude upraven tak, aby zvládnul vyšší napětí potřebné k urychlení vyšší intenzity paprsku. Paprsek dumpingového systému bude také vylepšen, takže bude moci přijmout vyšší intenzitu paprsku, aniž by utrpěl vážné škody.

Super Proton Synchrotron (SPS) je urychlovač částic synchrotronového typu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum. Je umístěn v kruhovém tunelu, který má 6,9 kilometrů (4,3 mi) v obvodu a nachází se na hranici Francie a Švýcarska poblíž Ženevy.

The Super Proton Synchrotron (SPS) is a particle accelerator of the synchrotron type at CERN. It is housed in a circular tunnel, in circumference, straddling the border of France and Switzerland near Geneva, Switzerland.