Vznik spisu.

Datum vzniku "Života" je nejisté. Protože však obsahuje informace o závěti Karla Velikého, je jisté, že musel být napsán po smrti císaře, tedy po roce 814. Byla vytvořena celá řada teorií založených na interpretaci textu v politickém kontextu. Jako nejpravděpodobnější se jeví třicátá léta 9. století, konkrétně roky 829 až 836. Rozdělení spisu do kapitol pochází od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba.

Vyznění spisu.

Einhardovo dílo je jedním z nejvýznamnějších zdrojů pro poznání historie a života raného středověku. Často je mu však vyčítána tendenčnost, protože vylíčení života Karla Velikého je téměř idylické. Karel zde vystupuje jako ideál vladaře a vzor vládnutí, jako panovník, jenž svým mečem sjednotil velkou část Evropy a dal jí řád a mír. Einhard záměrně zamlčuje negativní stránky osobnosti císaře i jeho vlády (například hromadné popravy při válce se Sasy). Spis proto vyznívá jako oslava velikého vladaře a také jako výchovný spis, v němž bylo vynecháno vše, co není hodno napodobení.

Obsah.

Spis obsahuje dvě předmluvy. První předmluva je od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba, který jí napsal krátce po autorově smrti. Píše v ní mimo jiné, že dílo dle vlastního uvážení rozdělil do třiceti tří kapitol, které opatřil nadpisy, aby se čtenář v díle lépe orientoval. Následuje předmluva autora spisu Einharda, ve které vysvětluje důvody, které ho vedly k napsání životopisu.  Životopis neobsahuje žádné informace o Karově narození, dětství a chlapectví, protože se o těchto událostech nedochovala, jak píše Einhard, žádná písemná zpráva. Stručně se zabývá Karlovými předky a vlastní vyprávění začíná rokem 768, kdy se Karel stal králem. Následuje popis Karlových válečných tažení v Akvitánii, proti Langonbadům a Sasům, tažení do Španěl, podmanění Bretonců a Benevenťanů, proti bavorskému vévodovi Tassilovi, se slovanským kmenem Vilců (Velétů) a s Avary a Dány.  Spis pak pokračuje korunovaci Karla císařem, charakteristikou přátelských vtahů Karla s jinými panovníky (zejména s chalífem Hárúnem ar-Rašídem a s byzantským císařem Nikeforem) a popisem Karlova zvelebování Franské říše a jeho snah o reformu zákonodárství. Dále je poměrně značná část spisu věnována Karlovu osobnímu životu a rodinným vztahům, jeho pohostinnosti, vzhledu, oděvu, povaze, zvykům, vzdělání, zbožnosti, štědrosti a milosrdenství. Spis končí Karlovými posledními léty (jde především o ustanovení syna Ludvíka spolucísařem), jeho skonem, pohřbem a jeho poslední vůlí, jež je citována doslovně, opisem příslušné listiny.

Vita Karoli Magni ("Život Karla Velikého") je latinský spis franského učence Einharda o životě franského krále a prvního císaře Svaté říše římské Karla Velikého. Jde o první životopis evropského panovníka, a vzorem, podle kterého byl napsán, je Suetoniovo dílo "De vita Caesarum" ("Životopisy dvanácti císařů", zvláště pak životopis císaře Augusta.

Vita Karoli Magni ("Life of Charles the Great") is a biography of Charlemagne, King of the Franks and Holy Roman Emperor, written by Einhard.


Průběh toku.

Odtéká z jezera Bajkal a teče nejprve na sever a poté na západ. Na horním toku je od postavení Irkutské a Bratské vodní elektrárny změněna na přehradní nádrže, přičemž délka vzdutí dosahuje 56 km nad hrází Irkutské a 524 km hlavní část Bratské od ústí Telminky. Mezilehlý úsek dlouhý 85 km vede asymetrickou dolinou s vysokým a prudkým levým a nízkým pravým břehem. Koryto je široké 1,5 až 2 km a je dělené ostrovy. Od Bratsku k ústí Irkinějevy protéká oblastí lávových hornin v jasně vyznačené dolině široké od 0,8 až 1,5 km do 3 až 5 km. Břehy jsou místy vysoké a převislé. V korytě překonává říční prahy (Dlouhý, Šamanský, Murský) a peřeje. Nedaleko ústí protéká Jenisejským krjažem, kde vytváří Strelkovský práh. Šířka doliny dosahuje 3 až 5 km, u Motykina až 10 km. Vlévá se zprava do Jeniseje.

Vodní režim.

Průtok je regulován jezerem Bajkal a přehradními nádržemi. Zdrojem vody jsou kromě jezerní vody sněhové a dešťové srážky. Průměrný průtok vody u Irkutské vodní elektrárny činí 1 700 m3/s, u Bratské 2 900 m3/s a u ústí 4 500 m3/s. Led se objevuje na dolním toku na konci října až v první polovině listopadu a na Bratské přehradní nádrži v listopadu až v prosinci. Při odtoku z jezera, na peřejích a pod hrázemi zůstávají nezamrzlá místa v délce desítek km. Charakteristickými jsou ledové zátarasy během zamrzání a tání. Rozmrzá v první polovině května. Nad Ilimem k jarnímu zvýšení hladiny nedochází.

Využití.

Energetika.

Angara má velký hydroelektrický potenciál. Nachází se na ní tzv. Angarská kaskáda, sestávající ze čtyř přehradních nádrží (Irkutská, Bratská, Usť-Ilimská a Bogučanská) s vodními elektrárnami.

Vodní doprava.

Pravidelná vodní doprava je provozována z Irkutsku na jezero Bajkal a od Bratské vodní elektrárny. Hlavní přístavy jsou Irkutsk, Angarsk, Balagansk, Bratsk.

Rybářství.

Řeka je bohatá na ryby (jeseter malý, jeseter sibiřský, lipan, nelma, jelec proudník, mník jednovousý).

Kultura.

Legenda.

Angara je jediná řeka, která vytéká z Bajkalu, zatímco své vody do něj přivádí 336 řek a říček. Sibiřská legenda popisuje romantický příběh o Bajkalu, otci všech těchto řek včetně Angary, Angaře a Jeniseji. Angara se zamilovala do bohatýra Jeniseje, Bajkal ji však nechtěl k němu pustit. Angara za Jenisejem od otce utekla; podle této legendy Šaman-kameň, nacházející se uprostřed výtoku Angary z Bajkalu u vesnice Listvjanka (pozor na záměnu se skálou Šaman na Ol ́chonu, největším ostrově Bajkalu), hodil rozezlený otec Bajkal za neposlušnou dcerou, aby ji zastavil. Angaře se však přesto podařilo utéci a splynout s Jenisejem ve věčném objetí.

Angara () je sibiřská řeka v Irkutské oblasti a v Krasnojarském kraji v Rusku. Na dolním toku se dříve nazývala Horní Tunguska (). Je dlouhá 1 779 km. Do postavení Irkutské a Bratské přehradní nádrže činila délka 1 826 km. Délka říčního systému od pramene Selengy přes Bajkal, Angaru až k ústí Jeniseje do moře dosahuje 5 539 km, což jej řadí na páté místo mezi nejdelšími řekami světa. Povodí řeky má rozlohu 1 039 000 km2, přičemž povodí samotné Angary, po odečtení povodí jezera Bajkal činí 468 000 km2.

The Angara (Buryat and, "Angar", "Cleft";, "Angará") is a major river in Siberia, which traces a course through Russia's Irkutsk Oblast and Krasnoyarsk Krai. It drains out of Lake Baikal and is the headwater tributary of the Yenisey. It is long, and has a drainage basin of. It was formerly known as the Lower or Nizhnyaya Angara (distinguishing it from the Upper Angara). Below its junction with the Ilim, it was formerly known as the Upper Tunguska (, "Verkhnyaya Tunguska", distinguishing it from the Lower Tunguska) and, with the names reversed, as the Lower Tunguska.


Život.

François Mauriac se narodil jako nejmladší z pěti dětí v zámožné bankéřské rodině. V jeho necelých dvou letech mu zemřel otec a od té doby o děti spolu s matkou pečovali prarodiče. Matka byla velmi zbožnou katoličkou a François byl proto v sedmi letech poslán do školy Mariánského řádu "Collège de Grand-Lebrun" na předměstí Bordeaux. V Bordeaux pokračoval i v univerzitních studiích, které zakončil v roce 1905.  V roce 1906) pak Mauriac odešel do Paříže, kde se připravoval na přijímací zkoušky na École Nationale des Chartes, kam byl přijat v roce 1908. Příliš dlouho se však na této škole nezdržel – po několika měsících jí opustil na základě pevného rozhodnutí zasvětit svůj život literatuře.  Své první dílo, básnickou sbírku "Les mains jointes" (Sepjaté ruce) vydal hned v následujícím roce (1909), další sbírku básní "Adieu à l'adolescence" (Sbohem dospívání) pak v roce 1911. Poté se zaměřil spíše na prózu, v roce 1913 vydal svůj románový debut "L’Enfant chargé de chaînes" (Svázané dítě) a postupně si osvojil svůj typický velmi poetický a sugestivní styl psaní. Jeho rané práce patří současně do období jeho osobní mladistvé spirituální krize, kdy trpí pocitem, že křesťanské duchovní zaměření člověka je potlačujícím faktorem přirozených lidských potřeb. Téma boje mezi city a rozumem, resp. touhou a odpovědností uvnitř člověka se tak stává ústřední problematikou Mauriacových děl i do budoucnosti, ovšem již v mnohem hlubším rozměru. Po skončení první světové války, během které sloužil na Balkáně jako příslušník Červeného kříže, vydal Mauriac v roce 1922 sbůj další román "Le baiser au lépreux" (Polibek malomocnému), který byl jeho prvních výrazným úspěchem. Další Mauriacovy práce byly sice odmítnuty pravým křídlem katolických kritiků, novela "Thérèse Desqueyroux" (Tereza Desqueyrouxová) z roku 1927 však došla nadšeného přijetí u čtenářů i ostatní kritiky, kterou byla tehdy označena za historicky nejlepší francouzský román.  V červnu 1933 byl Mauriac přijat do Francouzské akademie (Académie française)). V té době psal pro pařížský list Le Figaro, kde pravidelně uveřejňoval své články, upozorňující na hrozbu nastupujícího fašismu. Třicátá léta byla současně obdobím, kdy psal též divadelní dramata, která byla uváděna s poměrně slušným úspěchem v Comédie-Française (např. jeho první drama "Asmodée" dosáhlo v letech 1937 – 1938 sta repríz). V roce 1941 vydal patrně své nejvýznamnější dílo, román "La Pharisienne" (Farizejka). V průběhu druhé světové války pak aktivně spolupracoval s hnutím "La Résistance", v němž působilo mnoho spisovatelů, odmítajících okupaci Francie.  Mauriac byl velkým přívržencem hlavního představitele francouzské zahraniční armády generála Charlese de Gaulla (pozdějšího francouzského prezidenta). Po válce podporoval jeho politické ambice a především jeho protikoloniální politiku (v roce 1964 o něm napsal rozsáhlou biografickou esej). V roce 1952 vydal další vynikající román "Galagai" a současně získal Nobelovu cenu za literaturu "za pronikavou znalost lidské duše a uměleckou intenzitu, s nimiž v románové podobě tlumočí drama lidského života" (citace z odůvodnění Švédské akademie). O šest let později jej De Gaulle vyznamenal Velkým křížem čestné legie.  Od počátku padesátých let psal Mauriac pravidelně každý týden novinové sloupky (nazývané "Bloc-notes"), které si získaly velký ohlas. Koncem padesátých let je autor začal zpracovávat knižně a později je vydal ve dvou svazcích jako "Le Nouveau Bloc-notes (1958–1960) a (1961–1964)". Jeho práce v šedesátých letech se kromě toho omezuje již téměř jen na psaní vzpomínek, které zahrnují i filozofické a politické úvahy.  François Mauriac zemřel v Paříži 1. září roku 1970 a byl pochován na hřbitově ve Vémars, kde v posledních letech před smrtí žil.  Dílo Françoise Mauriaca je významné především tím, že autor patří mezi tradiční romanopisce, pro něž viditelný svět nepřestal existovat, jehož hrdinové jsou lidmi s dušemi v duchu křesťanského pohledu, spisovatel, osobující si základní právo na komentář, tedy na vyjádření svých názorů. Jeho apologie člověka je vlastně schopností vidění zárodečného jádra lidské podstaty, která – jakkoli obrostlá pokřivenými větvemi předsudků, zvyků, primárního egoismu a archetypů - nese veškerou tíhu citového a morálního rozporu života a je jí nutno prizmatem této skutečnosti též nahlížet. Anglický spisovatel Graham Greene, kterého Mauriac obdivoval (obdiv byl vzájemný, stejně jako byla příbuzná i jejich ústřední témata) a považoval jej za největšího moderního romanopisce, o něm napsal: ""Události v románech F. Mauriaca jeho hrdiny obyčejně nemění (což je skutečnost, kterou romantické nepravdy neznají), ale odhalují jejich nitro postupně s nesmírnou jemností. Jeho morální a náboženské cítění se od běžného diametrálně odlišuje - nenarazíte u něj na falešný předpoklad či na konvenční postavu. Se sympatiemi ukazuje spirituální podstatu člověka, skrytou pod vrstvou destruktivního sobectví a falešné lítosti. Pokrytec přece nemůže žít věčně, aniž by na něj neměly vliv názory, které vyznává. V Mauriacově díle má místo ironie, nikoli satira. Kdyby byl Pascal býval psal romány, byl by užil právě této metody a tohoto tónu"".

Dílo.

Mauriacovo dílo obsahuje téměř šedesát titulů (románů, divadelních her, esejů, filozoficky laděných biografií, polemik, politických úvah, pamětí a článků).

Práce o autorovi.

O Françoisovi Mauriacovi bylo vydáno kolem dvaceti podrobných biografií či studií, ze kterých uvádíme:

Evropská společnost François Mauriac.

Hlásíc se k odkazu spirituality spisovatelova díla vznikla společnost "Association Européenne François Mauriac" (Evropská společnost François Mauriac), jejímž cílem je podpora autorů a vydávání děl současné evropské literatury, především duchovního zaměření.

François Charles Mauriac (čti "fransoa šárl mórijak)") (11. října 1885, Bordeaux – 1. září 1970, Paříž) byl francouzský romanopisec, esejista, dramatik, básník a novinář, nositel Nobelovy cenu za literaturu za rok 1952. Je jednou z největších osobností dlouhé řady francouzských katolických spisovatelů.

François Charles Mauriac (, ; 11 October 1885 – 1 September 1970) was a French novelist, dramatist, critic, poet, and journalist, a member of the" Académie française" (from 1933), and laureate of the Nobel Prize in Literature (1952). He was awarded the Grand Cross of the "Légion d'honneur" in 1958. He was a lifelong Catholic.


Stavba umělých ostrovů.

Stavba prvního a dnes již dokončeného poloostrova ""Palm Jumeirah"" byla zahájena v červnu 2001. Krátce poté byla oznámena stavba Palm ""Jebel Ali"" a v říjnu 2004 i stavba největšího ze tří poloostrovů, ""Palm Deira"", který je plánován s plochu až 46,35 kilometrů čtverečních. Stavba byla původně plánována na 10-15 let, ale nečekaná celosvětová ekonomická krize zasáhla i Dubaj a budoucnost rozestavěných projektů je zatím nejistá.  Uměle vytvořené ostrovy jsou postaveny z kamenů a písku vybagrovaných ze dna perského zálivu. Písek se stříká loděmi, které jsou na správná místa naváděny navigačním systémem GPS. Stříkaný písek vytváří duhový efekt, podle kterého se tento proces začal přezdívat. Okolo každého z ostrovů a poloostrovů je vytvořen půlměsíc, který vytváří velký kamenitý vlnolam, jenž má chránit před vlnami z perského zálivu. Vlnolam okolo ""Palm Jumeirah"" tvoří přes sedm milionů tun kamení. Každý kámen byl individuálně umístěn jeřábem podle pokynů potápěče a dané GPS souřadnice. Palm ""Jebel Ali"" je ve výstavbě od roku 2002 a samotný poloostrov měl být dokončen koncem roku 2009. ""Jebel Ali"" má být 4 kilometry dlouhý poloostrov, který chrání 200 metrů široký a 17 kilometrů dlouhý okružní vlnolam. ""Jebel Ali"" je vytvořený z 210 milionů m3 kamene, písku a vápence.

Palm Jumeirah.

"Palm Jumeirah" (česky Džumeira) je první, nejmenší a dnes již dostavěný z poloostrovů. Leží u exkluzivní čtvrti Jumeirah, poblíž slavného hotelu Burdž al-Arab. Poloostrov svým tvarem připomíná palmu, stejně jako zbylé dva. Je složen z "kmene" palmy, na kterém se nachází důležitá infrastruktura, luxusní obchodní domy, restaurace, domy s luxusními byty, přístav a podobně. Dále směrem do perského zálivu se poloostrov dělí na celkem 17 "palmových listů", na nichž se nachází luxusní rezidenční vily s vlastním kouskem pláže. Celý poloostrov je obehnaný 11 km dlouhým vlnolamem, na jehož nejvzdálenějším konci od pobřež leží hotel Atlantis. Celý poloostrov je velký 5 x 5 kilometrů a přidá k Dubaji 78 km pláže. Stavba trvala 5 let a během stavby došlo k některým technologickým potížím, hlavně problémy se sesuvem půdy a nedostatečným prouděním vody na některých místech. V současnosti se sem stěhují první vlastníci a nájemníci. Jedná se o převážně rezidenční projekt, tedy určený k bydlení a s tím souvisejícími službami a možnostmi nakupování.

Palm Jebel Ali.

„"Palm Jebel Ali"“ se začala stavět v říjnu roku 2002 a měla být dokončena v polovině roku 2008. „"Palm Jebel Ali"“ má nabídnout luxusní ubytování až pro 1,7 milionu lidí již v roce 2010. Jakmile bude „"Jebel Ali"“ dokončen, bude navíc obestavěn ze strany od Dubai Waterfront. Projekt je o 50 procent větší než ""Palm Jumeirah"" a zahrnuje 6 přístavišť, vodní zábavní park, "Sea Village" (mořskou vesnici), domy postavené na kůlech nad vodou a kolem celého ostrova bude promenáda pro pěší, která má podobu nápisu v arabštině. Nápis je báseň, kterou pro tento účel složil sám šejk Dubaje. Báseň zní:  První náznak ekonomické krize na trhu s nemovitostmi v Dubaji se projevil, přičemž ceny prodávaných nemovitostí na „"Palm Jebel Ali"“ se údajně snížily až o 40 procent v průběhu dvou měsíců do listopadu 2008. S tímto pádem souvisí finanční krize od roku 2007 do současnosti. Poloostrov je již z velké části dokončen, nyní probíhá stavba infrastruktury a budov.

Palm Deira.

Stavba poloostrova ""Palm Deira"" byla oznámena v říjnu 2004. První představený návrh byl 8 krát větší než ""Palm Jumeirah"" a 5 krát větší než ""Palm Jebel Ali"" a byl určen k bydlení až pro jeden milion lidí. Původně oznámený návrh sahal 14 km (8,7 mil) do perského zálivu a počítal s 41 listy, ale vzhledem k podstatné změně v hloubce perského zálivu takto daleko od břehu, byl v květnu 2007 návrh upraven na délku 12,5 km (7.76 mil) s 18 většími listy a několika velkými ostrovy okolo ""Palm Deira"" u břehu.  Na začátku října 2007 bylo hotových 20 % z ostrova s celkovým počtem 200 milionů krychlových metrů. Počátkem dubna 2008 společnost "Nakheel" oznámila, že více než čtvrtina celkové plochy poloostrova je hotových. Jednalo se o 300 milionů krychlových metrů písku. Vzhledem k velikosti ostrova, je stavba vyvíjena v několika fázích. První z nich je vytvoření ""Deira Island"", což jsou ostrovy před samotnou ""Palm Deira"", které budou působit jako taková brána k poloostrovu. V dubnu 2008 oznámila společnost "Naakhel", že ""Deira Island"" je z 80 % kompletní.  Vzhledem k dalším ekonomickým problémům spojených s ekonomickou krizí bylo v tichosti zavedeno další snížení velikosti projektu.

Palm Islands (česky "Palmové ostrovy") jsou umělé ostrovy v Dubaji, Spojené arabské emiráty, na nichž se nachází, nebo budou nacházet, luxusní obchodní centra a rezidenční čtvrtě. Umělé ostrovy a poloostrovy staví společnost Nakheel Prooperties, developerská společnost ze Spojených arabských emirátů, která najala mnoho světových odborníků, strojů a pracovních sil pro tvorbu těchto ostrovů. Ostrovy v podobě palm jsou tři a nesou názvy ""Palm Jumeirah"", ""Palm Jebel Ali"" a ""Palm Deira"". Krom těchto poloostrovů staví společnost ještě několik souostroví u Dubaje, z nichž nejznámější je souostroví "The World" (česky ""Svět""), jehož ostrovy jsou uspořádány tak, že vytváří jednotlivé kontinenty celého světa.

Palm Islands are three artificial islands, Palm Jumeirah, Deira Island and Palm Jebel Ali, on the coast of Dubai, United Arab Emirates. Creation of the islands started in 2001.


Životopis.

Byl nejstarším synem Fridricha III. Míšeňského a Kateřiny z Hennebergu. Po smrti svého strýce Viléma I. Míšeňského v roce 1407, byl jmenován míšeňským markrabětem spolu se svým bratrem Vilémem II. a bratrancem Fridrichem IV. Durynským (synem Balthasara Durynského), dokud jejich území nebyly rozděleny v letech 1410 a 1415.  Ve válce mezi německými městy v roce 1388 pomáhal Fridrichu V. Braniborskému, purkrabímu v Norimberku, a v roce 1391 stál na straně Řádu německých rytířů proti Vladislavu II. Jagellonskému. V boji o německý trůn podporoval Ruperta III., kurfiřta falckého proti králi Václavu IV., pravděpodobně proto, že Václav odmítl splnit slib provdat za něj svou sestru Annu.  Po vydání kutnohorského dekretu Víclavem IV. v roce 1409 založil Fridrich a jeho bratr pro německé studenty, kteří opustili pražskou univerzitu, univerzitu v Lipsku.  Po smrti bratra Viléma, se Fridrich stal vládcem nad všemi zeměmi Wettinů kromě Durynska.  Ohrožení Německa husity přimělo Fridricha, aby se spojil s císařem Zikmundem a stal se jedním z hlavních protihusitských panovníků. Za vítězství v bitvě u Mostu v roce 1421 byl Fridrichovi udělen titul vévody a kurfiřta. Fridrich utratil velké množství peněz za nové pozemky, které získal od Zikmunda do zástavy v Čechách a jinde. Po smrti kurfiřta Albrechta III. Sasko-Wittemberského převedl 6. ledna 1423 Zikmund kurfiřtský titul na vévodu saského, investitura proběhla v Budíně 1. srpna 1425. Podnícen k obnovenému úsilí zasáhnout proti úspěšným husitům, vytáhl Fridrich do Čech, ale jeho vojsko bylo 16. srpna 1426 v bitvě u Ústí téměř zničeno.  Fridrich zemřel v roce 1428 v Altenburgu. Byl pohřben jako první Wettin v knížecí kapli v míšeňské katedrále.

Rodina.

Fridrich I. se oženil s Kateřinou Brunšvicko-Lüneburskou († 1442), dcerou Jindřicha Mírného dne 7. února 1402 a měl 7 dětí:

Fridrich I., zvaný Svárlivý ( Friedrich der Streitbare; 11. dubna 1370 Drážďany – 4. ledna 1428 Altenburg) z rodu Wettinů byl od roku 1407 markrabě míšeňský (jako Fridrich IV.) a od roku 1423 až do své smrti saský kurfiřt (jako Fridrich I.).

Frederick I, the Belligerent or the Warlike (; 11 April 1370 – 4 January 1428), a member of the House of Wettin, ruled as Margrave of Meissen from 1407 and Elector of Saxony (as Frederick I) from 1423 until his death.


Život.

Narodil se 7. listopadu 1866 v Berlíně, v rodině úředníka magistrátu Augusta Linckeho. Jeho otec si přivydělával hrou na housle v malých orchestrech. Zemřel, když bylo Paulovi 5 let.  Záhy bylo zřejmé jeho hudební nadání a zajímal se především o vojenskou hudbu. Proto ho matka po skončení školní docházky poslal do učení do Wittenberge. V městském orchestru hrál na fagot. Kromě toho se učil hrát i na baskřídlovku, klavír, housle a bicí nástroje. Nesplňoval však tělesné proporce předepsané pro vojenské hudebníky a proto se v roce 1884 vrátil do Berlína. Získal místo fagotisty v divadle "Central-Theater" v berlínské čtvrti "Luisenstadt", které se v té době zaměřovalo na lidové hry, frašky a parodie. Po roce přešel do divadla "Ostend-Theater". Zde se okamžitě zamiloval do šestnáctileté subrety Anny Müllerové, se kterou se v roce 1893 oženil. Manželství však vydrželo pouze pět. V roce 1898 se rozvedli a Anna se pod jménem Anna Müller-Lincke později v Berlíně stala obdivovanou divadelní i filmovou herečkou.  Dva roky strávil Paul Lincke jako dirigent v nejznámějším evropském varieté Folies Bergère v Paříži. Po návratu do Berlína uvedl v divadle "Apollo" operetu "Paní Luna", která dosáhla neobyčejného úspěchu. Jen v divadle Apollo se hrála více než šestsetkrát. Den premiéry této operety je považován za den zrodu berlínské operety. Následovala další úspěšná díla a Paul Lincke se ocitl na vrcholu slávy. V roce 1908 se stal šéfdirigentem a skladatelem divadla "Metropol", jehož nákladné revue se staly jednou z hlavních atrakcí Berlína.  S příchodem nacistů k moci si Lincke jen upevnil své postavení. Nacistickým režimem byl oslavován. V roce 1937 získal Stříbrnou medaili cti svého rodného města a ke svým 75. narozeninám se stal čestným občanem Berlína. Opereta "Paní Luna" byla v roce 1941 zfilmována. Jeho pochod ""Berliner Luft"" se stal neoficiální hymnou Berlína.  Poté co za Druhé světové války započalo bombardování Berlína, byly mnohé ústřední úřady a hlavně některá oddělení nemocnic, přesunuty do Mariánských lázní. Tam přesídlil i Paul Lincke. V Mariánských lázních prožil dva roky. Po osvobození města americkou armádou, hrál své skladby pro americké vojáky. S pomocí amerického generála Arthura J. Pierce byl evakuován nejprve do Arzbergu v Bavorsku. Později se ze zdravotních důvodů přestěhoval do Hahnenklee v pohoří Harz. V Hahnenklee také krátce před svými osmdesátými narozeninami zemřel a byl pochován

Carl Emil Paul Lincke (7. listopadu 1866 Berlín –3. září 1946 Hahnenklee-Bockswiese) byl německý hudební skladatel a divadelní dirigent. Bývá nazýván „otcem berlínské operety“.

Carl Emil Paul Lincke (7 November 1866 – 3 September 1946) was a German composer and theater conductor. He is considered the "father" of the Berlin operetta. His well-known compositions include "" ("Berlin Air"), the unofficial anthem of Berlin, from his operetta "Frau Luna"; and "The Glow-Worm", from his operetta "Lysistrata".


Kariéra.

Poprvé nastoupil k ligovému zápasu v necelých dvaceti letech za Bohemians Praha. Jeho prvním reprezentačním startem byl kvalifikační zápas na mistrovství světa v roce 1973 proti Skotsku. Roku 1976 díky jím proměněné rozhodující penaltě ve finále proti Západnímu Německu získalo Československo titul mistrů Evropy. Jeho slavné penaltě se říká „vršovický dloubák“ (zatímco ve světě se používá pojem „Panenka goal“ nebo „Panenka kick“). Sám sebe kopajícího penaltu ztvárnil v malé roli v českém filmu "Sonáta pro zrzku" (1980). V roce 1980 byl vyhlášen československým fotbalistou roku.  V roce 1981 odešel z Bohemians do Rapidu Vídeň, s nímž do svého odchodu roku 1985 vyhrál dvakrát rakouskou ligu a třikrát rakouský pohár a roku 1985 se probojovali do finále Poháru vítězů pohárů. V tomto finále proti Evertonu Panenka nastoupil jako střídající hráč. V sezoně 1983/84 byl nejlepším ligovým střelcem Rapidu Vídeň (dal o jednu branku více, než proslulý kanonýr Hans Krankl).  Po návratu do vlasti se stal asistentem trenéra a funkcionářem v Bohemians. Roku 2008 získal Cenu Václava Jíry.  Dne 28. října 2008 mu prezident ČR Václav Klaus udělil státní vyznamenání – Medaili Za zásluhy I. stupně.  V doplňovacích volbách do Senátu PČR v roce 2014 kandidoval jako nestraník za subjekt „Nezávislí pro Prahu 10 - Hnutí pro lepší Desítku“ v obvodu č. 22 – Praha 10. Se ziskem 13,44 % hlasů skončil na 4. místě a nepostoupil tak ani do druhého kola.

Reprezentace.

Antonín Panenka debutoval v A-mužstvu Československa 26. 9. 1973 v kvalifikačním zápase v Glasgowě proti reprezentaci Skotska (prohra 1:2). Zúčastnil se mistrovství Evropy 1976 v Jugoslávii (zisk titulu), mistrovství Evropy 1980 v Itálii (zisk bronzové medaile) a mistrovství světa 1982 ve Španělsku. Na ME 1980 dal ve skupině gól Řecku a na MS 1982 dal góly z penalt Kuvajtu a Francii (to byly jediné góly Československa na tomto MS). Celkem odehrál v letech 1973–1982 za československý národní tým 59 zápasů a vstřelil 17 gólů.

Panenkova penalta.

Slavná proměněná penalta Antonína Panenky se zapsala do historie fotbalu ve finále mistrovství Evropy v Bělehradě v roce 1976, v němž se československý tým střetl s mužstvem Západního Německa. Za stavu 2:2 po prodloužení následoval penaltový rozstřel (první v historii finále evropských šampionátů). Čtyři českoslovenští a tři němečtí fotbalisté proměnili, ovšem čtvrtý německý hráč Uli Hoeneß přestřelil bránu. Antonín Panenka byl v situaci, kdy mohl Československu zajistit první titul v historii. Rozběhl se, čímž předstíral prudkou ránu, německý brankář Sepp Maier skočil do strany, zatímco Antonín Panenka míč lehce podkopl a poslal jej dloubáčkem doprostřed brány. Titul tak získalo Československo. Stejný trik Panenka použil již dříve a vůbec prvním „exekutorem“ byl jeho kolega z Bohemians Štefan Ivančík.

Význam a ohlasy.

Pamětní medaile.

V rámci sběratelské série medailí Československé fotbalové legendy vyrazila Česká mincovna zlatou čtvrtuncovou medaili i Antonínu Panenkovi. Medaile byly vyraženy v únoru 2016 v omezeném množství 200 kusů. Autorem averzu medaile je Martin Dašek a reverzu Asamat Baltaev.

Antonín Panenka (* 2. prosince 1948 Praha) je bývalý československý fotbalista a reprezentant, mistr Evropy z Jugoslávie 1976. V roce 1980 byl vyhlášen československým fotbalistou roku. Členem prestižního Klubu ligových kanonýrů se stal po změně pravidel klubu v listopadu 2016.

Antonín Panenka (born 2 December 1948) is a Czech former footballer who played as an attacking midfielder. He played most of his career for Czech club Bohemians Prague. Panenka won UEFA Euro 1976 with Czechoslovakia. In the final against West Germany, he scored the winning penalty in the shootout with a softly-chipped ball up the middle of the goal as the goalkeeper dived away; this style of penalty is now called the Panenka penalty. In 1980, he won Czechoslovak Footballer of the Year and his team finished third at Euro 1980.


Přehled.

Proces získávání informací začíná momentem, kdy uživatel zadá dotaz do systému. Dotazy jsou formálními zápisy požadavku na informace, příkladem můžou být textové řetězce ve webových vyhledávačích. V procesu získávání informace nemusí dotaz jednoznačně identifikovat právě jeden objekt v souboru. Namísto toho může dotazu odpovídat vícero objektů více či méně relevantních.  Objekt je entita, která je reprezentovaná informací v souboru obsahů nebo databáze. Uživatelské dotazy jsou porovnávány s informacemi v databázi. Na rozdíl od klasických SQL dotazů z databází můžou i nemusí výsledky získávání informací přesně odpovídat dotazu, proto jsem většinou ohodnoceny. Toto hodnocení výsledků vytváří klíčový rozdíl mezi hledáním získávání informace a databázovým hledáním.  Datovými objekty mohou být například textové dokumenty, obrázky, audio, myšlnekové mapy nebo videa. Často nejsou dokumenty uchovávány nebo ukládány přímo do systému získávání informací, ale jsou zde reprezentovány zástupci či metadaty. Většina systémů získávání informací vypočítá ke každému objektu skóre podle toho, jak se shoduje s hledaným dotazem, a seřadí je podle těchto hodnot. Objekty s nejvyšším skóre jsou pak zobrazeny uživateli. Celý proces může být zopakován, pokud si to uživatel přeje.

Historie.

Využívat počítače ke hledání relevantních informací bylo myšlenkou, kterou zpopularizoval článek "As We May Think" od Vannevar Bush v roce 1945. Zdá se, že byl Bush inspirován patenty na statistický stroj, se kterým přišel ve 20. a 30. letech Emanuel Goldberg. Statistický stroj hledal dokumenty uložené na filmovém pásu. První popis počítačového hledání informací představil Holmstrom v roce 1948 a informoval rovněž počítači Univac. Automatizovaný systém získávání informací byl představen v 50. letech: jeden se dokonce objevil v romantické komedii Desk Set z roku 1957. V 60. letech byla založena první velká výzkumná skupina zaměřující se na získávání informací, iniciátorem jejího vzniku byl Gerard Salton na Cornellově univerzitě. Do 70. let se objevilo několik různých technik získávání informací, které měly velmi slušné výsledky na menších korpusech textů, jakými byla například Cranfield collection (čítající několik tisíc dokumentů). Velké systémy (jako například Lockheed Dialog system) se začaly používat na začátku 70. let.  V roce 1992 spolusponzoroval US Department of Defense společně s National Institute of Standards and Technology (NIST) setkání Text Retrieval Conference (TREC), které bylo součástí TIPSTER text program. Cílem tohoto setkání bylo nahlédnout komunitu vzniklou okolo problematiky získávání informací. To vyvolalo výzkum metod, které se zaměřovaly na obrovské korpusy. Příchod webových vyhledavačů ještě více posílil potřebu po rozsáhlých vyhledávacích systémech.

Typy modelů.

Pro efektivní získávání relevantních dokumentů pomocí strategií získávání informací jsou dokumenty většinou transformovány do vhodné reprezentace. Každá „získávací” strategie obsahuje konkrétní model pro reprezentaci dokumentů.  První dimenze: matematický základ  Druhá dimenze: vlastnosti modelu Modely bez termínové provázanosti přistupují k různým termínům/slovům nezávisle. Ve vektorových modelech to znamená předpoklad ortogonality termínových vektorů, v pravděpodobnostních modelech předpoklad nezávislosti termínových proměnných. Modely s provázaností neoddělitelných termínů umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny. Ovšem model sám definuje míru provázanosti dvou termínů. To je obvykle přímo či nepřímo odvozeno z toho, jak se objevují spolu v dokumentech v korpusu. Modely s transcendentní provázaností termínů také umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny, ale nepředepisují provázanost mezi dvěma termíny. Míru provázanosti určují externí zdroje (např. lidé nebo specializované algoritmy).  Emanuel Goldberg předkládá patenty na "Statistical Machine” (tj. statistický stroj), což je vyhledávač dokumentů, který využívá fotoelektrické buňky a rozpoznávací paterny k vyhledávání na rolích mikrofilmových dokumentů. ** konec 60. let: F. Wilfrid Lancaster dokončil hodnotící studie systému Medlars a publikoval první verzi svého textu týkajícího se získávání informací. vektorový model.

Získávání informací (; IR) je činnost, během které člověk získává ze sbírky informačních zdrojů relevantní informace. Vyhledávání mohou být založena na fulltextových nebo na dalších obsahových parametrech. Získávání informací je vědecká disciplína zaobírající se hledáním informací v dokumentu, vyhledáváním samotných dokumentů a také vyhledáváním metadat, která popisují data, a databází textů, obrázků nebo zvuků. Automatické systémy získávání informací pomáhají snížovat „informační zahlcení”. Mnoho univerzit a veřejných knihoven využívá takové systémy k zajištění přístupu k různým knihám, časopisům a jiným dokumentům. Nejviditelnější službou získávání informací jsou webové vyhledavače.

Information retrieval (IR) is the activity of obtaining information system resources that are relevant to an information need from a collection of those resources. Searches can be based on full-text or other content-based indexing. Information retrieval is the science of searching for information in a document, searching for documents themselves, and also searching for the metadata that describes data, and for databases of texts, images or sounds.


Bodová porucha.

Bodová porucha je narušení kontinuity mřížky v jednom bodě vlivem defektu. Bodové defekty jsou obecně vakance, intersticiály, substituce a jejich modifikace.

Vakance.

Neobsazený uzel mřížky, který vzniká přechodem částice z tohoto uzlu např. do intersticiální polohy. Vakance mohou nést náboj nebo jsou elektroneutrální. Může docházet k tzv. difúzi vakance neboli k jejímu přemisťování v mřížce a to až na povrch. Migrace a vznik vakancí, a jiných bodových defektů mřížky, úzce souvisí s pravděpodobností udanou Boltzmannovou statistikou a tím i s teplotou.

Frenkelova porucha.

Částice je jakoby „navíc“ v takovém místě krystalové mřížky, ve kterém by za normálních podmínek žádná částice být neměla. Zpravidla jde o částici, která se uvolnila ze své normální polohy v mřížce (tato porucha tedy úzce souvisí s poruchou předchozí) a přešla do mezimřížkové (intersticiální) polohy. Částice v intersticiální poloze může taktéž difundovat.

Substituční porucha.

Vlastní částice krystalu je nahrazena částicí cizorodou (příměsí, nečistotou). Například máme křemíkový krystal, do kterého dodáme pár atomů germania a ty substituují atomy křemíku.

Příměs v intersticiální poloze.

Jde o kombinaci předchozích dvou poruch (do krystalu se dostává cizorodá částice, která se navíc nachází v intersticiální poloze). Tato porucha také vykazuje schopnost difundovat, takže při kombinaci s vakancí může přecházet v předchozí poruchu - nečistotu v mřížkové poloze.

Dislokace mřížky.

Čárová porucha neboli dislokace mřížky znamená, že porušená oblast má čárový charakter.

Hranová dislokace.

Jedná se o typ poruchy, při níž chybí souvislá část atomů a tím dochází k deformaci mřížky v jejím okolí. Můžeme si to představit tak, že máme pravidelný čtverec atomů složený z 10×10 atomů a uprostřed čtverce chybí např. 5 atomů v řadě za sebou, které by zde za normálních okolností byly ve svých mřížkových polohách. Vlivem toho dojde v daném místě k deformaci posunem okolních atomů směrem do mezery. Jinými slovy se jedná o "přímkové vakance" v mřížkových polohách.

Šroubová (spirálová) dislokace.

Znamená deformaci části mřížky, která se projeví hromadným posunem větší či menší skupiny částic oproti jejich poloze v dokonalém krystalu. Lze si to představit tak, že máme objemovou mřížku atomů, kterou uprostřed "nastřihneme" a obě nastřižené části vůči sobě posuneme od sebe o pár atomových vzdáleností. Výsledná mřížka se jeví jako šroubovice. Je to způsobeno zejména tím, že při růstu krystalu se preferují jisté plochy více než jiné.

Plošné poruchy.

Hranice zrn.

Porucha vzniká nahromaděním dislokací v místě krystalografických rovin.

Vrstvová porucha.

Vzniká nahromaděním vakancí důsledkem velkého množství nečistot v krystalu.

Prostorové (objemové) poruchy.

Vznikají velkým počtem dislokací.

Krystalové poruchy (neboli "poruchy krystalové mřížky") jsou odchylky od tzv. ideální krystalové mřížky. V místě poruchy většinou dochází k termodynamické nerovnováze. Aby tato nerovnováha přešla do rovnovážného stavu, který je energeticky méně náročný, dochází v okolí poruchy k deformaci krystalové mřížky (např. atomy se posunují směrem k neobsazenému místu v mřížce).

Crystallographic defects are interruptions of regular patterns in crystalline solids. They are common because positions of atoms or molecules at repeating fixed distances determined by the unit cell parameters in crystals, which exhibit a periodic crystal structure, are usually imperfect.


Život.

Narodil se ve statkářské rodině v tehdejším Východním Prusku ("Ostpreussen") a v letech 1862–1867 studoval na slavném gymnáziu "Schulpforta" blízko Naumburgu, kde se setkal také se starším F. Nietzschem. V letech 1867–1869 studoval klasickou filologii v Bonnu, kde se mimo jiné spřátelil s Hermannem Dielsem, a roku 1870 promoval v Berlíně. Zde se také setkal se slavným historikem Theodor Mommsen, který se později stal jeho tchánem. Roku 1872 ostře zkritizoval Nietzscheho "Zrození tragédie", jemuž vytýkal nevědecký postup, aniž by s ním věcně polemizoval. Nietzsche na kritiku nereagoval, zastal se ho však E. Rohde a Richard Wagner. V letech 1872–1874 podnikl dlouhou cestu po Itálii a Řecku, při níž sbíral hlavně řecké rukopisy a připravoval své pojetí textové kritiky. Roku 1875 se habilitoval v Berlíně prací o Euripidovi a roku 1876 se stal profesorem v Greifswaldu, kde však nebyl spokojen. Roku 1878 se oženil s Mommsenovou dcerou Marií a měl s ní sedm dětí.  Roku 1883 se dostal na univerzitu v Göttingenu, kde se spřátelil s kritickým teologem Juliem Wellhausenem a kde patrně prožil svá nejšťastnější léta. Roku 1897 byl povolán do Berlína, kde se vedle své vědy věnoval také vědecké politice a získal si velký vliv. Roku 1899 byl zvolen členem Pruské akademie, roku 1908 působil jako hostující profesor v Uppsale a roku 1912 v Oxfordu. Roku 1915 byl zvolen rektorem berlínské univerzity a jako pruský vlastenec se silně podílel na válečné propagandě. Smrt syna, který padl na frontě, a porážka Německa roku 1918 ho velmi zasáhly a někteří z jeho žáků se od něho také odklonili. V posledních létech života sice dosáhl řady poct, žil však jako zlomený člověk.

Dílo.

Willamowitz byl zastánce přísné textové kritiky, kterou uplatňoval ve svých četných edicích řeckého divadla, poezie, ale také Homéra, Platóna a řeckých nápisů. Jeho cílem byla integrovaná věda o starověku, jež by dochované texty dovedla interpretovat pomocí znalostí historických, archeologických i sociologických. Patřil k iniciátorům velkých projektů jako byl "Thesaurus linguae latinae", "Inscriptiones Graecae" nebo "Corpus scriptorum ecclesiasticorum latinorum" (CSEL) a vydání předsokratovských zlomků. Významně ovlivnil pojetí klasické filologie v Německu i v Anglii a značně zasahoval i do personální politiky německých univerzit v jeho oboru. Byl členem mnoha učených společností a četným doktorem univerzit v Berlíně, Oslu, Ženevě a v Greifswaldu. Po první světové válce byl však také terčem kritiky a jeho nemúzické překlady se již nevydávaly a nehrály.  Mezi jeho žáky vynikli zejména Werner Jaeger, Max Pohlenz a Wolfgang Schadewaldt.

Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (22. prosince 1848, zámek Markowitz u Mogilna – 25. září 1931 Berlín) byl německý klasický filolog, editor a překladatel řeckých básníků a předseda Pruské akademie věd.

Enno Friedrich Wichard Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (22 December 1848 – 25 September 1931) was a German classical philologist. Wilamowitz, as he is known in scholarly circles, was a renowned authority on Ancient Greece and its literature.


Mládí.

George Moran se narodil v roce 1893 do rodiny imigrantů (datum narození není jednoznačně doloženo). Jeho rodiče byli francouzského původu, otec pocházel z Alsaska-Lotrinska, matka z Quebecu; oba byli katolického vyznání. Nejdříve bydleli ve městě Saint Paul v Minnesotě, brzy se však přestěhovali do Chicaga.  Moran se přidal k pouličním gangům, byl několikrát vězněn kvůli vloupání. V té době také získal svoji přezdívku Bugs. Říkalo se o něm, že je tak trochu praštěný.  Zaměřil se na oblast hazardních her, vydírání a za prohibice na obchod s alkoholem. Spřátelil se s Dionem O'Banionem a stal se důležitým členem jeho gangu.

North Side Gang.

O'Banion vedl skupinu Irů, kteří si získali výsadní postavení v oblasti distribuce alkoholu a byli tak vážnou konkurencí Johnny Torria a Al Capona.  10. listopadu 1924 nechal Johnny Torrio Diona O'Baniona zabít. Stalo se tak v jeho ústředí, v květinářství William Schofield's Flower Shop.  Vedení gangu se ujal Hymie Weiss. Spolu s Moranem, Druccim a dalšími muži se pokoušeli smrt O'Baniona pomstít.  Moranovi se málem podařilo Torria zabít 24. ledna 1925. Torrio byl tehdy velmi vážně zraněn a vedení mafiánské organizace předal Al Caponovi.  20. září 1926 přežil Al Capone útok, který provedli Weiss a Moran. Kolem restaurace, ve které Al Capone obědval, projela kolona aut, ze kterých se bez přerušení střílelo. Al Capone však zraněn nebyl.  11. října 1926 byl Hymie Weiss Al Caponovými muži zabit.  V roce 1926 se Bugs Moran oženil, vzal si Alici Roberts.  Když pak v dubnu roku 1927 zemřel Vincent Drucci, stal se Bugs Moran jediným šéfem gangu.

Masakr na Den svatého Valentýna.

14. února 1929 nechal Al Capone zabít šest hlavních Moranových mužů. Akci zorganizoval Jack McGurn. Jeho cíl, Bugs Moran, však smrti unikl pouze náhodou.  McGurn vybral své muže mimo Chicago, aby nebylo hned zřejmé, že se jednalo o jeho lidi. Pronajal také některé byty v okolí místa činu, aby v nich postavil hlídky. Nakonec ukradl policejní vůz a dvě policejní uniformy.  Podle plánu měl tehdy Moran převzít náklad velmi kvalitní whisky. Jeho lidé (šest členů gangu a jeden přítel) byli ten den na místě v garáži, aby pomohli s překládáním beden. Moran sám však na schůzku nedorazil – měl zpoždění. Když přicházel, spatřil policejní auto a utekl. Z auta vystoupili policisté i muži v civilu.  Moranovi gangsteři se v domnění, že se jedná o skutečný policejní zátah, bez odporu seřadili hlavou ke zdi a dali ruce za hlavu. Všichni pak byli postříleni. (Pouze Frank Gusenberg žil ještě asi tři hodiny po příjezdu skutečné policie, ale odmítl vypovídat.)  Po skončení palby vyšli z garáže Al Caponovi muži v policejních uniformách a před nimi předstírali zatčení muži v civilu. Vypadalo to, že policie dopadla pachatele. Všichni pak odjeli.  Masakr na Den svatého Valentýna tak ukončil válku, která probíhala mezi mafiánským gangem Johnny Torria a gangem North Side Gang.

Úpadek.

V dubnu roku 1930 byl uveřejněn list veřejných nepřátel. Al Capone stál na prvním místě, Jack McGurn byl čtvrtý a Bugs Moran šestý. Celkem bylo zveřejněno 28 jmen.  Po skončení prohibice v roce 1933 se začaly zločinecké gangy místo obchodu s alkoholem věnovat obchodu s drogami. Bugs Moran, jehož hlavní muži byli nyní mrtví, však prakticky ztratil v podsvětí vliv.  Hazardní hry, které Moran dříve ovládal, přebral Frank Nitti (nástupce Al Capona) a o ostatní se postaral Lucky Luciano.  V roce 1936 byl zabit Jack McGurn, není však jasné, kdo za jeho vraždou stál.  Kolem roku 1940 se Moran přestěhoval do Ohia. Jeho hlavní činností byly loupeže, krádeže a padělání bankovek.

Smrt.

V červenci roku 1946 byl Moran zatčen za loupež a 10 let pak strávil ve věznici v Ohiu. Po propuštění byl znova odsouzen za jiný trestný čin a dalších 10 let si měl odpykat v Leavenworth ve státě Kansas.  25. února 1957 však zemřel ve vězení na rakovinu plic.

George Clarence Moran, známý jako Bugs Moran ("Buggy-šílený") (21. srpna 1893 Saint Paul, Minnesota – 25. února 1957 Leavenworth, Kansas), byl chicagský gangster, jeden z hlavních konkurentů mafiánského bosse Al Capona.

George Clarence "Bugs" Moran (; born Adelard Leo Cunin; August 21, 1893 – February 25, 1957) was an American Chicago Prohibition-era gangster. He was incarcerated three times before his 21st birthday. Seven members of his gang were gunned down in a warehouse in the Saint Valentine's Day Massacre of February 14, 1929, supposedly on the orders of his rival Al Capone.


Život.

Původ a rodina.

Oficiálně byl synem Alexandra Sebastiena hraběte de Flahaut de La Billarderie, popraveného guillotinou v Arrasu v únoru 1793 a jeho manželky Marie-Adélaïde Filleul, později známé jako markýza de Souza. Ve skutečnosti byl jeho otcem pravděpodobně pozdější státník hrabě Charles de Talleyrand-Périgord. Pro tuto domněnku hovoří časová shoda mezi známým vztahem Talleyranda k matce Charlese Josepha a jeho narozením, fyzická podoba, křestní jméno narozeného, ale i úzká spolupráce mezi Talleyrandem a Charlesem de Flahaut až do Talleyrandovy smrti roku 1838.

Kariéra do roku 1815.

Po popravě manžela vzala ovdovělá hraběnka de Flahaut Charlese Josepha roku 1793 s sebou do exilu, kde zůstal až do roku 1798. Po návratu do Francie vstoupil jako dobrovolník do armády a tentýž rok, po bitvě u Marenga (14. června 1800), obdržel důstojnický patent.  Stal se adjutantem Muratovým a roku 1805 byl v bitvě u Landbachu zraněn. Po bitvě u Friedlandu (14. června 1807) dostal kříž Čestné legie a vrátil se do Paříže. Sloužil pak ve Španělsku a v Německu. Vyznamenal se v bitvě u Wagramu (5. a 6. července 1809) a byl povýšen na plukovníka a jmenován baronem císařství.  Během Napoleonova pobytu ve Varšavě roku 1807 navázal Flahaut milostný vztah k Anně hraběnce Potocké, ve kterém hraběnka toužila pokračovat po svém přesídlení do Paříže. Flahaut ale mezitím navázal intimní vztah k Hortense de Beauharnais, nevlastní dceři a švagrové Napoleona I. a v letech 1806–1810 královně holandské. Ze vzájemného vztahu se narodil 21. října 1811 syn Charles Auguste Louis Joseph Demorny, pozdější vévoda de Morny, významný politik Druhého císařství a tedy poloviční bratr Napoleona III. Flahautovo otcovství Napoleona III. samého je m.j. z časových důvodů vysoce nepravděpodobné až nemožné.  Flahaut bojoval statečně v ruské kampani roku 1812 a roku 1813 byl povýšen na brigádního generála. Poté se stal Napoleonovým adjutantem a téhož roku po prohrané bitvě u Lipska (16.-19. října 1813) byl opět povýšen na divizního generála a jmenován hrabětem císařství. V bitvě u Hanau (30. října 1813) se vyznamenal svým hrdinstvím a poté byl Napoleonem pověřen úlohou zprostředkovatele jednání se spojenci. Po abdikaci Napoleona v dubnu 1814 se Flahaut podřídil nové vládě, ale byl v září 1814 ze státní služby propuštěn. Až do návratu Napoleona z ostrova Elby žil v soukromí s Hortense de Beauharnais.  Během vlády Sta dní byl reaktivován a pověřen poselstvím do Vídně za účelem návratu císařovny Marie Louisy. Byl však už ve Stuttgartu zatčen a přinucen k návratu do Francie. Napoleon jej jmenoval pairem, opět se stal císařovým adjutantem a s ním bojoval u Ligny (16. června 1815) a u Waterloo (18. června 1815).

Kariéra po roce 1815.

Poté se ještě svým vlivem v komoře pairů snažil prosadit nástupnictví Napoleona II. Vlivem Talleyrandovým nebyl přinucen k exilu, ale žil pod přísným policejním dohledem. Proto odešel do emigrace a žil nejprve v Německu. Poté odešel do Anglie, kde se oženil s Margaretou dcerou admirála George Keitha, l. vikomta Keitha. Francouzský vyslanec protestoval proti sňatku, ale jediným výsledkem protestu bylo Flahoutovo odevzdání důstojnického patentu. Jeho nejstarší dcera Emily Jane se později provdala za Henry Petty-Fitzmaurice, 4. markýze z Lansdowne.  Roku 1827 se rodina vrátila do Francie a roku 1830 mu Ludvík-Filip vrátil hodnost generálporučíka a jmenoval jej opět francouzským pairem. Roku 1831 byl krátce vyslancem v Berlíně a poté žil v Antverpách na dvoře prince Ferdinanda Philippa, vévody z Orleansu. Roku 1837 se Flahaut stal princovým vrchním štolbou. Po princově smrti roku 1841 byl Flahaut poslán do Vídně, kde zastával funkci vyslance až do únorové revoluce roku 1848. Po vyhlášení obnovené Francouzské republiky byl z diplomatických i armádních služeb propuštěn a žil v soukromí. Po státním převratu Napoleona III. dne 2. prosince 1851 byl opět aktivován (jeho syn vévoda de Morny se stal ministrem vnitra) a jmenován roku 1853 senátorem, roku 1854 velkokancléřem Čestné legie a v letech 1860-1862 vyslancem Francie v Londýně.  Poté odešel definitivně do penze a žil až do své smrti v roce 1870 v Paříži.

Charles Auguste Joseph, hrabě de Flahaut de La Billarderie (21. dubna 1785 Paříž — 1. září 1870 Paříž) byl francouzský generál a diplomat.

Auguste-Charles-Joseph de Flahaut de La Billarderie, comte de Flahaut (21 April 17851 September 1870) was a French general during the Napoleonic Wars, a statesman, and late in life French ambassador to the Court of St James's.


Historie.

Nejstarší kolotoče vznikly patrně v jižním Německu počátkem 18. století jako otáčivé sloupy, na nichž byly na řetízcích zavěšeny koše, případně koníci a loďky pro návštěvníky. Rychle se rozšířily po evropském kontinentu i do Velké Británie. Nejstarší zachovaný plošinový kolotoč se nachází v Hanau u Frankfurtu n/M a je z roku 1780. Plošinové kolotoče se stavěly v zábavních parcích a byly poháněny ručně nebo koňmi. Roku 1861 byl v Anglii postaven první kolotoč na parní pohon, koncem století se objevil i elektrický pohon. Od konce 19. století se kolotoče rozšířily také do USA a vznikla řada technických zdokonalení, včetně mechanických hudebních automatů (orchestrion), které pohyb kolotoče doprovázejí cirkusovou hudbou. Ve druhé polovině 20. století vznikly složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním a dalšími pohyby.

Řetízkový kolotoč.

Původně jen otáčivý sloup se sedadly na řetízcích nebo provazech byl brzy doplněn horní plošinou, na niž se dalo zavěsit víc sedadel. Dolní pevná plošina není pohyblivá a slouží jen k nasedání a vystupování. Při otáčení se sedátka s návštěvníky vlivem odstředivé síly vyklánějí od osy a návštěvníci se na nich mohou navíc různě houpat, chytat za ruce, takže mají pocit volného pohybu vzduchem. Je určen větší mládeži a dospělým.  Největší řetízkový kolotoč se nalézá od roku 2013 v americkém zábavním parku Six Flags Over Georgia ve státě Georgie. Lidé se zde na tomto kolotoči baví ve výšce 70 metrů nad povrchem země.

Plošinový kolotoč.

Otáčivá kruhová plošina může být umístěna v pevném stavení nebo stanu, anebo se otáčí i střecha kolotoče. Na plošině jsou upevněna sedadla, lavičky, nebo častěji koníčci, autíčka nebo vagónky. Plošinové kolotoče jsou určeny především pro malé děti, rodiče je mohou na plošině doprovázet i držet. V Praze stojí historický letenský kolotoč s koníčky z roku 1892, který je už mnoho let zavřen a čeká na rekonstrukci. Mnoho podobných pouličních kolotočů je v provozu v Paříži.

Naklápěcí kolotoče.

V polovině 20. století se objevily složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním plošiny, kde se návštěvníci musí připoutávat. Plošina se roztočí ve vodorovné rovině a postupně sklopí až do svislé roviny. Zejména v zábavních parcích se vyskytují ještě složitější zařízení, kde se otáčivý pohyb kombinuje s dalšími pohyby.

Kolotoč, dříve také karusel, je zábavní atrakce, na níž jsou návštěvníci vystaveni otáčivému pohybu a působení odstředivé síly. Kolotoče se staví jako pevné (stacionární), anebo častěji jako mobilní, které se převážejí od místa k místu. Rozlišují se kolotoče řetízkové, plošinové a naklápěcí.

A carousel (American English: from French "carrousel" and Italian "carosello"), roundabout (British English), or merry-go-round, is a type of amusement ride consisting of a rotating circular platform with seats for riders. The "seats" are traditionally in the form of rows of wooden horses or other animals mounted on posts, many of which are moved up and down by gears to simulate galloping, to the accompaniment of looped circus music. This leads to one of the alternative American names, the galloper (however see ‘direction of rotation’ below). Other popular names are jumper, horseabout, and flying horses.


Duchess Anna Amalia of Brunswick-Wolfenbüttel

Rodina.

Narodila se ve Wolfenbüttelu jako dcera Karla I. Brunšvicko-Wolfenbüttelského a princezny Filipíny Šarloty Pruské. Jejími prarodiči z matčiny strany byli pruský král Fridrich Vilém I. a dcera britského krále Žofie Dorotea Hannoverská.

Manželství.

16. března 1756 se Anna Amálie v Braunschweigu provdala za Arnošta Augusta II. Sasko-Výmarsko-Eisenašského. Arnošt August zemřel v roce 1758 a zanechal po sobě nezletilého nástupce, jejich staršího syna Karla Augusta.

Regentství.

Během nezletilosti Karla Augusta vládla jeho matka Anna Amálie. Přesto, že právě probíhala Sedmiletá válka, podařilo se jí zlepšit postavení vévodství. Když Karel August v roce 1775 dosáhl plnoletosti, sama odešla z politické scény.

Kulturní role.

Jako patronka umění a literatury přitahovala do Výmaru mnohé významné muže z Německa, včetně Johanna Gottfrieda Herdera, Johanna Wolfganga von Goethe, Friedricha Schillera a divadelní společnost Abela Seylera. Když se Anně Amálii podařilo podmanit si Seylerovu společnost, byl to "extrémně šťastný tah. Seylerova společnost byla v té době nejlepší německou divadelní společností." Amalia von Helvig byla později také součástí jejího dvora. Jako vychovatele pro své syny si najala Christopha Martina Wielanda, básníka a překladatele děl Williama Shakespeara. Založila také Knihovnu Vévodkyně Anny Amálie. Vévodkyně byla oceněna v Goetheově díle pod názvem "Zum Andenken der Fürstin Anna-Amalia."  Anna Amálie byla vynikající skladatelkou. Mezi její významné práce patří symfonie pro dva hoboje, dvě flétny, dvoje housle a kontrabas (1765), tripartitní oratorium (1768), opera zvaná Erwin und Elmire (1776), založená na Goetheově textu, a divertimento pro klavír, klarinet, violu a violoncello (kolem 1780).

Anna Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelská (24. října 1739 – 10. dubna 1807) byla německá princezna a hudební skladatelka. Sňatkem se stala sasko-výmarsko-eisenašskou vévodkyní a v letech 1758 až 1775 byla také sasko-výmarskou a sasko-eisenašskou regentkou. Svůj dvůr a jeho okolí přeměnila na nejvlivnější kulturní centrum Německa.

Anna Amalia of Brunswick-Wolfenbüttel (24 October 173910 April 1807), was a German princess and composer. She became the duchess of Saxe-Weimar-Eisenach, by marriage, and was also regent of the states of Saxe-Weimar and Saxe-Eisenach from 1758 to 1775. She transformed her court and its surrounding into the most influential cultural center of Germany.


Život.

Ulisse Aldrovandi se narodil v roce 1522 do vznešené italské rodiny. Otcem byl notář a tajemník Senátu, hrabě Tesseo Aldrovandi. Začal se studiem matematiky na Univerzita v Bologni, ale kvůli finančním problémům v rodině, musel studium přerušit a od roku 1536 pracoval jako účetní v Bologni, později v Brescii. V roce 1539 se vrátil do Bologni a zapsal se na Univerzitu. Vystudoval práva a literaturu (1546), pak pokračoval ve studiích filosofie, logiky a medicíny v Pádově. V 31 letech získal doktorát a vrátil se do Bologni, kde byl z neznámých důvodů obviněn spoluobčany z kacířství. 12. června 1549 byl zatčen a jeho proces byl převeden do Říma. K Aldrovandimu štěstí zemřel papež Pavel III., nastoupil Julius III. a Aldrovandi byl propuštěn.  Díky známosti s Luccou Ghinim z Imoly se začal věnovat botanice. Mezi léty 1551 až 1554 organizoval několik botanických expedic. Sbírka popsaných rostlin je dnes známa jako "Herbář Ulise Aldrovandiho". Jedná se o jednu z nejstarších botanických sbírek. Skládá se z 15 svazků a vice než 5000 vzorků. Velká část se dnes nachází v přírodovědném muzeu, založeném Aldrovandim.  Od roku 1554 se stal vyučujícím logiky a medicíny na univerzitě v Bologni a v roce 1559 se stává profesorem filosofie. V roce 1561 slavnostně založil katedru přírodních věd v Bologni s názvem: "Lectura philosophiae naturalis ordinaria de fossilibus, plantis et animalibus".  Od roku 1567 Aldrovandi doplnil přednášky též o praktická cvičení a došla mu nutnost zřízení botanické zahrady pro praxi studentům. V roce 1568 předložil tedy Senátu návrh na založení "Ortus botanicus", který byl přijat a projekt ve stejném roce dokončen. Stal se tak čtvrtou botanickou zahradou na světě (po Pise, Pádově a Florencii). Zahrada původně ležela v prostorách dvora "Sala Borsa" při "Palazzo Publico" v centru města, dnes sloužící k účelům městské knihovny. V roce 1803 byla zahrada kvůli zájmům města přesunuta na aktuální místo v ulici "Via Irnerio".  "Hortus botanicus" není botanická zahrada v dnešním slova smyslu. Jedná se o středověký termín, který označoval areály vznikající přibližně od 16. století hlavně při univerzitách. Jejich předchůdcem byl "Hortus simplicium" označující středověkou zahradu, určenou pro pěstování rostlin pro přímou léčbu.  Přesné a pečlivé shromažďování a uchování přírodních objektů vedla k vytvoření jednoho z prvních přírodovědných muzeí, na světě. Jmenovalo se "dall'Aldrovandi" a sám autor ho nazýval „divadlo“ nebo „mikrokosmos přírody“, Bylo zde možné studovat 18.000 "rozmanitých věcí přírodních" a 7 000 „sušených rostlin v patnácti svazcích“, nazývaných "Herbář Ulisse Aldrovandiho". Sbírka byla nedílnou součástí všech 17 svazků obsahujících tisíce nádherných akvarelů, zobrazující zvířata, rostliny, minerály a monstra a 14 štočků ze dřeva pro ilustraci tištěných svazků.  Kvůli sporu mezi lékárníky a lékaři v Bologni na složení lidové medicíny v roce 1575 byl Aldrovandi vyloučen ze všech veřejných úřadů na dobu pěti let. V roce 1577 získal pomoc papeže Řehoře XIII. (bratranec jeho matky), který nařídil, aby se Aldrovandi znovu mohl zhostit veřejné funkce učitele a navíc poskytl finanční podporu na vydání jeho díla.  Aldrovandi sepsal svou závěť v roce 1603. Jeho záměrem bylo nechat celé své vědecké dědictví, kterému zasvětil celý život, Senátu v Bologni. Po jeho smrti v roce 1605, se město a boloňská univerzita staly majiteli a správci tohoto přírodovědného dědictví. Carl von Linné a Georges Louis Leclerc de Buffon ho považovali za zakladatele moderní přírodní vědy.  Po Ulissem Aldrovandim byla k jeho poctě pojmenována masožravá rostlina "Aldrovanda vesiculosa".

Dílo.

Je ho hlavním dílem je jedenáctisvazková "Historia animalium". V "Historia Monstrorum" popisuje Aldrovandi detailně dnes mýtické bytosti, tehdy představy monster a nadpřirozených bytostí del výpovědí svědků a dle nálezů "přírodnin". Třetím známým dílem je "De Monstris", zabývající se lidskými tělesnými deformacemi.  Další díla:

Ulisse Aldrovandi (11. září 1522 Bologna – 4. května 1605 tamtéž), také známý jako "Ulysses Aldrovandus", byl italský lékař, přírodovědec, botanik a entomolog, zakladatel jednoho z prvních přírodovědných muzeí. Jako první v roce 1603 použil termínu geologie. Jeho impozantní sbírky „přírodnin“ jsou zachovány a vystaveny v Paláci Poggi na univerzitě v Bologni.

Ulisse Aldrovandi (11 September 1522 – 4 May 1605) was an Italian naturalist, the moving force behind Bologna's botanical garden, one of the first in Europe. Carl Linnaeus and the comte de Buffon reckoned him the father of natural history studies. He is usually referred to, especially in older literature, as Aldrovandus; his name in Italian is equally given as Aldroandi.


Aritmetika.

Výraz pro sčítání čísel jedna a dvě je v prefixové notaci zapsán jako „+ 1 2“. Ve složitějších výrazech operátory předcházejí svým operandům, ale operandy se mohou v netriviálních výrazech vkládat do sebe. Například, výraz v tradiční infixové notaci může být zapsán v prefixové notaci jako nebo jednoduše  Protože jsou všechny jednoduché operátory v aritmetice binární (alespoň v aritmetickém kontextu), jakýkoliv prefixový zápis je jednoznačný a používání závorek je zbytečné. V předchozím příkladě, protože jsou závorky v infixové notaci požadované, jejich posun nebo jejich odstranění může podstatně změnit význam a výsledek celého výrazu. Nicméně příslušný zápis v prefixové notaci bude zapsán  Proces sčítání je odložen dokud oba operandy odčítání nejsou zpracovány. Jako v jakékoliv notaci, nejvnitřnější výrazy jsou zpracovány jako první, ale v prefixové notaci mohou být „nejvnitřnější“ výrazy zadány prostým pořadím operandů.  Na rozdíl od podobné postfixové notace (známé jako reverzní polská notace), prefixová notace nebyla příliš užívána v komerčně vyráběných kalkulátorech. Prefixová notace je často vyučována jako první koncepční krok při výuce programovacích jazyků, které ji užívají.

Počítačové programování.

Prefixová notace má široké uplatnění v jazyce Lisp, kde jsou závorky požadovány v případě pohyblivých operandů. Související postfixová notace (neboli "reverzní" polská notace) je používána ve spoustě zásobníkových programovacích jazyků a je ovládací princip některých kalkulátorů firmy Hewlett-Packard.

Pořadí operací.

Pořadí operací je definováno přímo ve struktuře prefixované notace a může být jednoduše odvozena. Jediná věc, kterou musíme mít na paměti je, že operace je aplikována prvním operandem na druhý operand. To není problém u operací, kde můžeme provést záměnu operandů, ale pro ostatní jako je dělení a odčítání je tento fakt velmi důležitý. Například následující výraz  se čte jako „Vyděl číslo 10 číslem 5“. Tudíž řešením je číslo 2 a nikoliv 1⁄2 v případě špatné analýzy příkladu.  Prefixová notace je zvláště populární v operacích se zásobníkem skrze schopnost lehce rozeznat pořadí operací bez nutnosti jejich závorkování. K určení pořadí operací není potřeba pamatovat si jejich hierarchii jako u běžné infixové notace. Místo toho stačí jeden pohled přímo na zápis ke zjištění, který operátor vyřešit první. Čtením výrazu zleva doprava zjistíme první operátor a vyřešíme jím první dva operandy. Jestliže je před těmito operandy nalezen další operátor, starý operátor je umístěn stranou dokud není vyřešen nový operátor. Tento proces se opakuje, dokud nejsou vyřešeny všechny operátory. V celém výrazu musí být o jeden operand více než je operátorů.  Když máme vyřešeno, operátor a dva operandy jsou nahrazeny novým operandem (výsledkem řešení). Protože byl jeden operátor a dva operandy odstraněny a přidali jsme nový operand, znamená to, že stále máme o jeden operand víc než operátorů, umožňuje nám to pokračovat ve výpočtu. To je hlavní teorie užívání zásobníků v programovacích jazycích k řešení příkladů v prefixové notaci, třebaže máme k dispozici různé algoritmy k řešení procesu. Další příklad ilustruje komplexní řešení výrazu v prefixové notaci.

Polská notace v logice.

Následující tabulka ukazuje zápis logických výrazů. „Tradiční“ zápis se začal používat v letech 1970 a 1980.

Prefixová notace (známá též jako polská notace) je způsob zápisu logických, aritmetických a algebraických výrazů. Její charakteristikou je především zápis operátorů vlevo před operandy. Protože je pořadí operátorů fixní, syntaxe nepotřebuje žádné závorky a zápis je tedy jednoznačný. Polský logik Jan Łukasiewicz vymyslel tuto notaci okolo roku 1920, proto je tato notace známá jako polská notace.

Polish notation (PN), also known as normal Polish notation (NPN), Łukasiewicz notation, Warsaw notation, Polish prefix notation or simply prefix notation, is a mathematical notation in which operators "precede" their operands, in contrast to the more common infix notation, in which operators are placed "between" operands, as well as reverse Polish notation (RPN), in which operators "follow" their operands. It does not need any parentheses as long as each operator has a fixed number of operands. The description "Polish" refers to the nationality of logician Jan Łukasiewicz, who invented Polish notation in 1924.


Okolnosti vydání.

Knihu "Systema naturae" napsal Linné ve Švédsku. Na jaře 1735 se vydal do Holandska získat doktorát a rukopis a několik dalších prací, včetně doktorské vezl s sebou. V červnu získal titul doktora medicíny na univezitě Harderwijk. S vydáním "Systema naturae" Linnému pomohl Jan Frederik Gronovius, doktor medicíny a botanik z Leidenu; Gronovius byl prací natolik nadšen, že ji vydal na vlastní účet. Kniha byla publikována v Leidenu v létě 1735 v nakladatelství Theodora Haaka.  Titul knihy se průběžně měnil, první vydání neslo název "Systema naturae sive regna tria naturae systematice proposita per classes, ordines, genera, & species" ("Soustava přírody, neboli tři říše přírody systematicky rozložené do tříd, řádů, rodů a druhů"), celý titul 10. vydání zní "Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis" neboli "Soustavu přírody podle tří říší přírody, a též tříd, řádů, rodů a druhů, s popisy, charakteristikami, synonymy a místy".

Taxonomie.

V knize Linné zavedl tří říše – rostlin, živočichů a minerálů, dále členěné na třídy, řády, rody a druhy. Pořadí, ve kterém postupoval ve výkladu o rostlinách bylo založeno na znacích jejich pohlavních orgánů, a to umístění, struktuře a počtu tyčinek a pestíků. Říše rostlin rozdělil do 24 tříd. Svůj klasifikační systém Linné později aplikoval na všechny v té době známé rostliny.  Výklad o říši živočichů Linné založil na originální klasifikaci do šesti tříd: čtyřnohých (později přejmenovaných na savce), ptáků, plazů, ryb, hmyzu a červů. Prvním mezi savci byl člověk, zařazený do třídy savců, řádu primátů, rodu "Homo" a druhu "Homo sapiens" s ironickou charakteristikou "nosce te ipsum", „poznej sebe sama“.  Analogickým způsobem jako rostliny a živočichy Linné roztřídil i minerály.

Systema naturae, též i Systema naturæ, je kniha, v níž švédský přírodovědec Carl Linné roku 1735 zavedl binomickou nomenklaturu rostlin i zvířat. Ačkoli dvouslovná jména částečně používali už bratři Gaspard a Johann Bauhinovi o dvě stě let dříve, Linné je jako první používal systematicky v celé knize. První vydání knihy vyšlo v roce 1735 v Leidenu, autor totiž v letech 1735–1737 žil v Holandsku. Desáté vydání této knihy z roku 1758 je nejdůležitější a je výchozím bodem nomenklatury organismů.

The tenth edition of this book (1758) is considered the starting point of zoological nomenclature. In 1766–1768 Linnaeus published the much enhanced 12th edition, the last under his authorship. Another again enhanced work in the same style and titled """ was published by Johann Friedrich Gmelin between 1788 and 1793. Since at least the early 1900s zoologists commonly recognized this as the last edition belonging to this series. It was also officially regarded by the ICZN in Opinion 296 (26 Oct 1954) as the 13th edition of "Systema Naturae".


Život.

Byl synem krále Chlothara I. a Ingundy. Král Chlothar měl čtyři syny: Chariberta, Chilpericha, Sigiberta a Gontrama. Mezi ně rozdělil franskou říši. Gontram se po otcově smrti v roce 561 stal králem v Burgundsku a hlavním městem učinil Orléans.  Tehdejší významný kronikář Řehoř Tourský (Georgius Florentius Georgius, biskup v Tours), jej vždy nazýval dobrým králem Guntramem a to i když podával svědectví o jeho nevyvedených manželstvích.  Guntram se poprvé oženil se svou konkubínou Venerandou, otrokyní patřící jednomu z jeho mužů. S tou měl syna Gundobada. Později se oženil s Marcatrudou a Gundobada poslal do Orleánsu. Když i Marcatruda porodila syna, začala žárlit a Gundobada nechala otrávit. Vzápětí ztratila však i svého syna. Guntram se o jejím činu dozvěděl, zapudil ji a Marcatruda do roka zemřela. Potřetí se oženil s Austregildou zvanou Bobilla, s níž měl syny Chlothara a Chlodomera a dcery Chlodebergu a Chlodichildu.

Vláda.

V mládí byl prudké, nevyrovnané povahy, ale později svou vládu zcela podřídil křesťanským principům. Podle kronikáře se stal ochráncem ponížených, nadějí chudých a utěšitelem nemocných. Přísně a spravedlivě vynucoval vládu zákona a po celé zemi stavěl kláštery a kostely. Přežil i dva pokusy o atentát. Kronikář Řehoř také podává svědectví o zázracích, které se udály před i po Guntramově smrti. U některých byl prý osobně svědkem.  Roku 567 zemřel Guntramův bratr Charibert I. vládnoucí v Paříži a jeho země byla rozdělena mezi zbývající bratry. Vdova po Charibertovi se chtěla provdat za nejstaršího z bratři, kterým byl Guntram. Církevní sněm v roce 557 však tuto tradici označil za incest a tak ji Guntram raději umístil do kláštera v Arles.  V následujících občanských válkách o otcovské dědictví mezi bratry Sigibertem a Chilperichem nejprve pomáhal Chilperichovi, ale později se přidal na stranu Sigiberta; ten byl ale r. 575 zavražděn. Poté, co r. 577 oba zbývající Guntramovi vlastní synové zemřeli na dysentérii, adoptoval jako svého dědice synovce Childeberta, Sigibertova syna. Vedl značně neúspěšné války proti Gótům, v kterých ztratil téměř celé své vojsko. Porážku připsal minulým hříchům a ještě posílil svou zbožnost.  Zemřel roku 592 v Chalon-sur-Saône, kde je také pohřben v chrámu svatého Marcela, který sám založil. Záhy po své smrti byl svatořečen. Jeho nástupcem se stal adoptivní syn Childebert II.  Svátek svatého Guntrama se slaví 28. března.

Guntram (545 - 592, Chalon-sur-Saône), také psaný Gontram, Gontran, Gunthram nebo Gunthchramn, byl burgundským králem v letech 561 až 592.

Saint Gontrand (c. AD 532 in Soissons – 28 March AD 592 in Chalon-sur-Saône), also called Gontran, Gontram, Guntram, Gunthram, Gunthchramn, and Guntramnus, was the king of the Kingdom of Orléans from AD 561 to AD 592. He was the third eldest and second eldest surviving son of Chlothar I and Ingunda. On his father's death in 561, he became king of a fourth of the Kingdom of the Franks, and made his capital at Orléans. The name "Gontrand" denotes "War Raven".


Život.

Richard Réti byl synem židovského lékaře. Rodina byla vcelku bohatá a Rétiho pomáhala vychovávat francouzská vychovatelka. V roce 1904 se s matkou přestěhoval do Vídně, kde absolvoval gymnázium a studoval na univerzitě matematiku. Bavily ho i šachy a dlouho se rozhodoval, které z těchto dvou vášní dá přednost. Údajně se rozhodl pro šachy poté, co ve slavné vídeňské kavárně Café Central, která byla centrem tehdejších vídeňských šachistů, zapomněl svoji disertační práci, na které celý rok pracoval a se kterou se již neshledal. Nechtělo se mu ji psát znovu a navzdory tomu, že mu byla jeho profesory předpovídána skvělá vědecká kariéra, nedostudoval a stal se šachovým profesionálem.  Savielly Tartakower o tehdy osmnáctiletém Rétim prohlásil:  "„Réti studuje matematiku, ale není suchým matematikem, hraje za Vídeň, ale není Vídeňák, je rozený Maďar, ale neumí maďarsky, mluví rychle a přitom koná rozvážně, a ještě se stane nejlepším hráčem šachu na světě, aniž dosáhne na korunu mistra světa. On je umělec-badatel, který se nezaobírá příčinou záležitostí, ale podstatou...“"  Mezi lety 1918 a 1924 dosáhl velkých turnajových úspěchů a ocitl se v absolutní světové špičce. V roce 1924 v New Yorku porazil po osm let neporaženého mistra světa Capablancu.  Réti se stal radikálním „novátorem“ šachových zahájení, spolu s Nimcovičem a Breyerem se stali zakladateli a vůdčími představiteli tzv. Hypermoderní šachové školy. Je po něm pojmenovaná Rétiho hra (1.Jf3 d5 2.c4), typický produkt hypermodernistické šachové filosofie.  V roce 1925 dosáhl Réti světového rekordu v simultánní hře naslepo, hrál proti 29 soupeřům s výsledkem +21-2=6.  Byl úspěšným autorem šachové literatury, jeho knihy "Die neuen Ideen im Schachspiel" ("Nové myšlenky v šachové hře") z roku 1922 a "Die Meister des Schachbretts" ("Mistři šachovnice") z roku 1930 se považují za klasická díla šachové literatury. Réti byl jeden z nejčastěji zmiňovaných uchazečů o zápas o titul mistra světa, ale nikdy se k němu nedostal, v roce 1929 nečekaně zemřel ve věku 40 let na spálu. Je pochován ve Vídni v židovské části hřbitova Zentralfriedhof.

Slavné partie.

Pravděpodobně nejznámější Rétiho partie pochází z jednoho z nejlépe obsazeních turnajů v historii - turnaje v New Yorku roku 1924, ve kterém byla tato partie oceněna první cenou za krásu:  Réti - Bogoljubov, New York 1924  1.Jf3 d5 2.c4 e6?! (pochybná koncepce omezující příliš střelce na c8) 3.g3 Jf6 4.Sg2 Sd6 5.0-0 0-0 6.b3 Ve8 7.Sb2 Jbd7 8.d4 c6 9.Jbd2 Je4 10.Jxe4 dxe4 11.Je5 f5 12.f3 exf3 13.Sxf3! Dc7 14.Jxd7 Sxd7 15.e4 e5 (na první pohled černý překonal prvotní problémy a stojí dobře. Réti však velice rychle ukáže, jak moc času a úsilí ho to stálo a že jeho pozice je stále příliš vratká) 16.c5 Sf8 17.Dc2 exd4 18.exf5! (černý je ve vleku událostí. Většina jeho následujících tahů je vynucených) 18...Vad8 19.Sh5! (začíná grandiózní akce ukončující partii. Pro černého je tím krutější, že mu dává zdánlivě šanci na záchranu) Ve5 20.Sxd4 Vxf5 21.Vxf5 Sxf5 22.Dxf5 Vxd4 (rovný materiál, nestejní střelci? Z toho by snad mohla být nakonec remíza?!) 23.Vf1 Vd8 24.Sf7+ Kh8 (viz diagram) 25.Se8!!. Černý se vzdal  Réti sehrál na tomtéž turnaji ještě jednu významnou partií, jejíž senzační výsledek tehdy okamžitě obletěl celý svět a stal se největší senzací turnaje. Réti v ní totiž porazil „neporazitelného“ Capablancu, který prohrál poprvé po osmi letech.

Šachové studie.

Svoji genialitu dokázal Réti i ve vynikajících šachových studiích. 4. prosince 1921 v "Ostrauer Morgenzeitung" uveřejnil svoji nejslavnější studii, která patří k těm nejznámějším studiím vůbec. Její hlavní myšlenkou je negace známého aforismu Senecy: "Kdo současně honí dva zajíce, nejenže je oba nechytí, ale nejspíše nechytí žádného." Savielly Tartakower označil toto dílo jako šachovou "kvadraturu kruhu" (viz diagram).  Na první pohled je zadání „bílý táhne a remizuje“ nerealizovatelné – bílý král nemůže dohnat černého pěšce, zatímco ten černý toho bílého stíhá. Bílý král však má možnost sledovat naráz 2 cíle (podpora vlastního a stíhání protivníkova pěšce). Réti si jako matematik všiml paradoxní geometrie na šachovnici, kdy vzdálenost a1-h8 je stejná jako a1-a8 (sedm tahů krále):  Když se černý král přiblíží k bílému pěšákovi (Kb6), tak získá bílý král čas na vstup do čtverce černého pěšáka a chytit ho. Když černý tahá jen se svým pěšákem, tak bílý král podpoří včas svého pěšce a obě strany postaví dámu.  "Řešení":  Nebo 1. -, Kb6 2. Kf6 h4 3. Ke5 h3 4. Kd6 h2 5. c7 =  Když 3. Ke5?, tak 3. -, h2 černý vyhrává, ovšem  remíza.

Richard Réti (28. května 1889, Pezinok – 6. června 1929, Praha) byl slavný rakouskouherský a posléze československý šachista a skladatel šachových studií, jeden z nejsilnějších šachistů 20. let 20. století.

Richard Selig Réti (28 May 1889 – 6 June 1929) was an Austro-Hungarian, later Czechoslovakian chess player, chess author, and composer of endgame studies.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Sémillon" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou středně dlouhé, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujný s polovzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou otevřené, velmi silně bíle vlnatě až plstnatě ochmýřené, průměrně zabarvené antokyaniny, zelenkavé s jemným červenavým nádechem. Internodia a nodia jsou zelená, na osluněné straně nodií jsou červené proužky, pupeny jsou slabě zabarvené antokyaniny. Mladé lístky jsou zelenožluté, bronzově skvrnité, takřka bez zabarvení antokyaniny, středně silně až silně bíle vlnatě ochmýřené. Jednoleté réví je eliptického průřezu, rýhované, tmavohnědé.  List je středně velký až velký, okrouhlý až oválný, čepel je ve tvaru trychtýře se zvlněnými okraji, světle zelená, síťovitá, hladká až průměrně puchýřnatá, tří- až pětilaločnatá se středně hlubokými, uzavřenými až překrytými horními výkroji s oblým dnem, okraj listu je tupě, středně široce, trojúhelníkovitě zoubkovaný, rub listu je slabě až středně silně plstnatý. Řapíkový výkroj je široce otevřený až otevřený, ve tvaru široké „U“ s oblým dnem, klínovitý až lyrovitý se zaostřeným dnem (ve tvaru „UV“), řapík je středně dlouhý, stejně dlouhý, jako medián listu, narůžovělý, žilnatina listu je takřka bez pigmentace antokyaniny.  Oboupohlavní květy v hroznovitých květenstvích jsou pětičetné, žlutozelené, samosprašné. Plodem je malá až středně velká (15 mm), okrouhlá, poměrně silně bíle ojíněná, žlutozelená až zlatožlutá bobule, při plném vyzrání s růžovým nádechem, na osluněné straně často s hnědými skvrnkami. Bobule jsou nejednotné velikosti, jednotné barvy. Slupka je tenká, ale dosti pevná, dužina je středně pevná až rozplývavá, šťavnatá, mírně aromatická, jemně muškátové chuti s travnatým tónem. Stopečky bobulí jsou středně dlouhé, obtížně oddělitelné. Hrozen je středně velký (140 g), válcovitě-kuželovitý s křidélky, středně hustý až hustý, kompaktní, stopka je středně dlouhá, slabě lignifikovaná.

Původ a rozšíření.

"Sémillon" je starobylá moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"). Pochází pravděpodobně z francouzského regionu Bordeaux, z údolí řeky Gironde. Rodičovské odrůdy nejsou známy.  Ve Francii byla odrůda roku 2011 pěstována na 11.489 hektarech vinic v sedmi klonech, ale osazené plochy mají setrvale klesající tendenci, ještě roku 1958 zde byla vysazena na 35.993 hektarech. Situace došla tak daleko, že ve školkách byl pěstován nedostatečný počet sazenic a kvalita klonů upadala, což by v budoucnosti mohlo způsobit problémy výrobcům kvalitních vín. Roku 2008 se proto 17 výrobců vín z regionu Bordeaux, včetně takových, jakými jsou Château d'Yquem, Château Olivier, Château Suduiraut a Château La Tour Blanche, sdružilo a selektuje a pěstuje si své vlastní klony.  Odrůda je pěstována v regionu Bordeaux, kde tvoří součást sladkých vín AOC Sauternes, Barsac, Sainte Croix du Mont, Loupiac, Cérons či Cadillac, či v regionu Sud-Ouest, kde se vyrábějí sladké výběry v AOC Bergerac, Monbazillac, Montravel a Saussignac. Hrozny dále najdou uplatnění v suchých vínech AOC Entre Deux Mers, Rosette, Côtes de Gascogne, Côtes de Duras, Côtes de Blaye, Côtes de Bourg, Graves, Buzet či v šumivých vínech AOC Crémant de Bordeaux. V regionu Provence ji najdeme ve vínech AOC Côtes de Provence, Coteaux Varois en Provence, Les Baux de Provence, Coteaux d'Aix en Provence.  Ve světě bylo roku 2007 vysazeno odhadem 34.000 hektarů vinic s odrůdou "Sémillon", například v Austrálii to bylo 6752 ha (poprvé zde byla vysazena roku 1820, nejčastěji je pěstována v oblastech Hunter Valley, Barossa Valley, Margaret River), v Chile 1727 ha, v Jihoafrické republice 1129 ha atd.  "Sémillon" najdeme mimo jiné například na Slovensku, ve starých bratislavských, svatojurských, nitranských a vrábeľských vinicích, pěstuje se zde především v chráněných polohách. Dá se předpokládat návrat do Listiny registrovaných odrůd SR.  Ve Státní odrůdové knize České republiky není odrůda zapsána. Vinařský zákon sice povoloval z této odrůdy vyrábět víno v kategorii zemských vín podle vyhlášky č. 437/2005 Sb., ale v novele vyhlášky č. 323/2004 Sb. (č. 28/2010 Sb.) již odrůda není uvedena. Na našich vinicích je spíše vzácností, i když se zatím s odrůdovými víny můžeme setkat na některých místních koštech.

Název.

Název odrůdy v sobě nese zkomolený název městečka Saint-Émilion, nacházejícího se ve vinařském regionu Bordeaux, ve správním regionu Akvitánie, v departmentu Gironde, asi 35 km severovýchodně od Bordeaux. Saint-Émilion je samozřejmě též názvem jedné z nejznámějších francouzských vinařských oblastí, proslulé dnes především červenými víny z odrůd "Cabernet Franc" a "Merlot". Saint-Émilion zahrnuje dvě apelace AOC s vlastní klasifikací vín a další čtyři přidružené apelace.  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy "Sémillon" jsou : "Семильон, Сотерн" (Rusko), "Barnawartha Pinot" (Austrálie), "Blanc Doux, B. Sémillon, Boal" (Portugalsko, Douro), "B. no Douro, Chevrier" (Dordogne), "Colombar, Colombarride, Colombier, Daune Verte, Dausne, Féher Semillon, Goulon Blanc, Goulu Blanc, Greengrape" (JAR), "Groendruif" (JAR), "Gros Sémillon, Hunter River Riesling, Madeira" (Austrálie), "Maisois Blanc, Malaga" (dep. Lot), "Mancès Blanc, Mansois Blanc, Marcillac, Monsois Blanc, Petit Sémillon, Sauternes, Semijon" (Bulharsko), "Semilão, Semilhão, Sémilion, Sémillon Blanc, S. Chevrier, S. Crucillant, S. Féher, S. Muscat, S. Picolo, S. Roux, Semillon White, Seminon" (Bulharsko), "Sercial" (Austrálie, mylně), "Sotern, St. Emillion, Wynedruif či Wyndruif" (JAR).

Příbuzné odrůdy.

Ve Francii bývají rozlišovány dle velikosti hroznů dvě variety odrůdy, a sice "Gros Sémillon" a "Petit Sémillon". Dále je ve Francii a místy i jinde pěstována odrůda "Sémillon Rosé", která je mutací odrůdy "Sémillon". V katalogu odrůd VIVC je uvedena ještě modrá odrůda "Sémillon á Bois Noir", která má též pocházet z Francie, v literatuře o ní prakticky nejsou zmínky, Bois Noir je název jednoho z mnoha francouzských „chateau“.

Pěstování.

Růst je na bohatých půdách bujný, na suchých středně bujný. Réví vyzrává na 75-85 %. Odolnost vůči zimním mrazům je podprůměrná, do -17 °C, jarním mrazům odolává dobře, bývá náchylná na přílišné oslunění hroznů (sluneční úpal), není náchylná ke sprchávání, dobře odolává suchu. Plodnost je střední, poměrně konstantní, v našich podmínkách 7-9 t/ha při cukernatosti 16-20 °NM a aciditě 8-10 g/l (ale například v Chile jsou udávány výnosy 13-19 t/ha). I přes průměrnou plodnost jsou sklizně často redukovány, aby se zvýšila kvalita moštu a tím potažmo i kvalita produkovaných vín. Odrůda vyžaduje teplé a slunné polohy, není příliš náročná na půdu, hodí se pro většinu vedení, vhodné jsou delší tažně a podnože SO-4, T 5C, Cr 2, 125 AA.

Fenologie.

Vegetační cyklus trvá 125-150 dní při sumě aktivních teplot (SAT) od 2860 do 3500 °C (v podmínkách Krymského poloostrova). Rašení je středně pozdní, 5 dnů po "Chasselas", doba květu je středně pozdní až pozdní, odrůda dozrává středně pozdně, koncem září až začátkem října, 20 dnů po "Chasselas".

Choroby a škůdci.

Odolnost proti houbovým chorobám je průměrná, odrůda je citlivá zejména na napadení hroznů plísní šedou ("Botrytis cinerea"), což někdy bývá její předností. Má sklon tvořit cibéby, po napadení ušlechtilou plísní bobule zčervenají, slupka se zjemní, dužina se stane rozplývavou, později se objeví povlak plísně, bobule sesychají a hnědnou. V tomto případě mošt rychle ztrácí kyseliny. Ve vlhkém počasí jsou bobule často napadány také hnilobou.

Víno.

Klasická Sauternská vína obsahují kromě vysokého zbytku cukru též vyšší obsah glycerinu, což zvyšuje jejich viskozitu. Jsou tvořena asi z 80 % odrůdou "Sémillon" a z 20 % odrůdou "Sauvignon", s malým přídavkem vína odrůdy "Muscadelle". Postupně se při několikrát opakované sklizni sbírají bobule a části hroznů napadené plísní šedou. V oblastech s vysokou vzdušnou vlhkostí v noci a s vysokou teplotou ve dne se na hroznech zvolna rozšiřuje plíseň šedá a současně začínají některé bobule cibébovatět (tvořit hrozinky). Vysoce koncentrované mošty ztrácejí původní odrůdové aroma a působením plísně šedé v nich vzniká velké množství dalších aromatických látek. Někteří odborníci tvrdí, že aroma připomíná lanolin, ale protože čistý lanolin je ve skutečnosti bez zápachu, toto srovnání nám stěží sdělí něco o výrazném buketu vína. Meloun nebo fík je mnohem lepší srovnání, ale poměrně často se popisuje spíše vůně a vlastnosti botrytizovaných hroznů než samotného vína. Vína jsou bohatá, koncentrovaná, šťavnatá, sladká odrůdová chuť se mísí s aciditou Sauvignonu.  V Jižní Africe (oblast Greengrape), v Austrálii a v Bordeaux, v oblastech AOC Graves a Pessac-Léognan se z odrůdy vyrábějí hlavně pozoruhodná suchá, lehká vína výborné kvality (snad jim někdy poněkud schází acidita), zráním získávající příchuť opečeného toastu. Typická odrůdová vína jsou vysoké kvality, extraktivní, sladká, s jemným odrůdovým buketem, zdaleka nejsou tak aromatická, jako vína odrůdy "Sauvignon". V chuti můžeme dále najít vosk, med, pomerančovou marmeládu, jablka, citrusy, meruňky, pražené mandle či oříšky, anděliku, lilie, skořici, vanilku, čerstvé máslo. V posledních letech se Sémillon též stal oblíbeným partnerem odrůdy "Chardonnay", pro tato cuvée se ujal název „Semchard“.

Sémillon je starobylá, středně pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná k výrobě bílých vín. Pochází z Francie, pravděpodobně z regionu Bordeaux, z údolí řeky Gironde. Rodičovské odrůdy nejsou známy.

Sémillon is a golden-skinned grape used to make dry and sweet white wines, mostly in France and Australia. Its thin skin and susceptibility to botrytis make it dominate the sweet wine region Sauternes AOC and Barsac AOC.


Historie.

Crossminton byl vynalezen Němcem Billem Brandesem, který chtěl vytvořit venkovní variantu badmintonu. Hra je navenek podobná badmintonu, ale těžší míček ("speeder", košík) zaručuje stabilitu ve větru a rychlejší tempo hry.  Vynálezce napřed hru pojmenoval jako shuttleball. V roce 2001 byla však přejmenována na "speed badminton" nebo "speedminton" podle jména firmy Speedminton, která je hlavním výrobcem vybavení pro crossminton. K finálnímu přejmenování na crossminton došlo v roce 2016 v návaznosti na mezinárodní vyjednávání s BWF, která nesouhlasila s využíváním názvu badminton. Toto přejmenování bylo důležitým krokem pro další rozvoj crossmintonu jako samostatného sportovního odvětví.  V posledních letech se crossminton začal velmi rychle šířit i do ostatních zemí, v roce 2011 byla založena mezinárodní asociace ICO (International Crossminton Organization) a v současné době hraje crossminton více než 2 miliony lidí po celém světě. Nejvíce rozšířený je crossminton v Evropě, nicméně mezinárodní asociace ICO má v roce 2018 již 26 členských národních asociací z Evropy, Ameriky, Asie i Afriky.

Crossminton v České republice.

V České republice se začal crossminton rozvíjet v roce 2010, kdy byly uspořádány první turnaje v Pardubicích, v Hanušovicích a v Praze, pokaždé za účasti 10-15 hráčů. Česká asociace crossmintonu vznikla 12. února 2010 pod názvem Česká asociace speed badmintonu. V návaznosti na změnu názvu sportu od roku 2016 se i asociace přejmenovala, aby reflektovala nový název tohoto sportovního odvětví – crossminton.  V roce 2011 došlo na premiéru českých hráčů na mezinárodních turnajích - Jana Scholzová, Michal Scholze (oba Crossminton Pardubice) a Pavel Podvolecký (SPV Hanušováček) se zúčastnili březnového turnaje Slovak Cup v Hlohovci a posbírali první body do mezinárodních žebříčků. Prvním českým mezinárodním turnajem byl Czech Speedminton Open 2011 v listopadu 2011 v Praze - o turnaj byl velký zájem a nakonec skončil velice úspěšně za účasti více než 120 hráčů z celé Evropy.  Český crossminton se postupně zařadil mezi jednu z nejrozvinutějších zemí a pravidelně sbírá úspěchy na největších mezinárodních akcích.

Hřiště a vybavení.

Hřiště tvoří dva čtverce o straně 5,5 m vzdálené 12,8 m od sebe. Je možné hrát na polovině tenisového kurtu nebo využít Easy Courtů - dva čtverce z reflexních pruhů, které se pomocí kolíků natáhnou za kroužky umístěné v rozích a hřiště tak lze udělat během chvilky kdekoliv, například v parku na trávě.  Rakety jsou podobné squashovým, jsou však kratší pro lepší ovladatelnost, košíky - Speedery jsou těžší a menší než badmintonové, což jim dává vyšší rychlost a větší stabilitu pro hru venku. Raket je celá řada, převážně od německé značky Speedminton, prodávají se i cenově výhodné sety s kompletním vybavením (2 rakety, Speedery, Easy Court).

Pravidla hry.

Dvouhra.

Hra končí když jeden z hráčů dosáhne 16 bodů. Pokud mají oba hráči shodně 15 bodů a více hra pokračuje dokud jeden z hráčů nedosáhne dvoubodového rozdílu. Zápas je na tři vítězné sety (best of five).  Hráči losují o první podání. Potom se hráči střídají po třech podáních. Každé podání se počítá. Pokud je shodné skóre 15: 15 podání se střídá po každém bodu. Při podání si lze zvolit pole pro podání, buď z vnitřku hracího pole a podání musí být spodem nebo za zadní čárou kde lze podávat nad hlavou. Strana, která prohrála set, v následujícím začíná podávat.  Počítá se každý úder který nebyl správně vracen. Body jsou udělovány v následujících případech:  Pokud hráč vrátil speeder který letěl mimo hrací plochu pokračuje se ve hře. Hráči mění strany po každém setu aby zajistili stejné hrací podmínky (světlo, vítr apod.). V případě pátého setu si hráči mění strany jakmile jeden z nich dosáhne 8 bodů.

Čtyřhra.

Čtyřhra se hraje na dvou k sobě přilehlých kurtech.  Hra končí když jedna strana dosáhne 16 bodů. Pokud mají obě strany shodně 15 bodů a více hra pokračuje, dokud jedna ze stran nedosáhne dvoubodového rozdílu. Zápas je na tři vítězné sety (best of five).  Na začátku hry si strany losují o podání a potom se střídají po třech podáních. Podání musí vždy letět křížem na druhou stranu.První servis na každé straně je vždy z pravé strany na levou polovinu soupeře. Při podání stojí každý hráč na své půlce kurtu a po vracení podání se mohou volně pohybovat.Pokud je shodné skóre 15: 15 podání se střídá po každém bodu.  Ostatní pravidla jsou shodná jako pro dvouhru.

Mistrovství světa a Evropy.

První crossmintonové mistrovství světa se konalo 26. - 27. srpna 2011 v Berlíně za účasti více jak 380 hráčů z 29 zemí. Od té doby se každý rok pravidelně střídají mistrovství světa (liché roky) a mistrovství Evropy (sudé roky).

Mezinárodní turnaje.

Po celém světě se koná řada mezinárodních turnajů pod dohledem International Crossminton Organization. Každá členská země může organizovat každoročně jeden turnaj kategorie 1000/500 b. a až čtyři turnaje kategorie 250 b. Turnajů kategorie 1000 b. je každý rok pouze pět a jsou přidělovány ICO na základě přihlášek podaných členskými státy. Série turnajů kategorie 1000 a 500 b. se nazývá World Series.  Účastí na mezinárodních turnajích pod hlavičkou ICO získávají hráči body do světového žebříčku na základě dosažených výsledků. Body v žebříčku se následně používají pro nasazování hráčů na nadcházející turnaje.  "* turnaje kategorie 1000 b. jsou vyznačeny tučným písmem" "* turnaje kategorie 1000 b. jsou vyznačeny tučným písmem"

Nations Cup.

Od roku 2013 organizuje ICO soutěž národních týmů nazvanou ICO Nations Cup. Koncept soutěže je odvozen od tenisových soutěží typu Davis Cupu nebo Fed Cupu, ale v crossmintonu soutěží smíšená družstva složená z mužů i žen. Nejprve se hrají vždy regionální turnaje a následně se jejich vítězové utkávají vždy na podzim na finálovém turnaji. V roce 2016 hostilo finálový turnaj ICO Nations Cupu Brno.  Národní tým se skládá z nejméně třech hráčů - dvou mužů a jedné ženy - a ne více jak pěti hráčů (tři hráči + dva náhradníci, kteří mohou zasáhnout do dvouhry nebo čtyřhry). Utkání mezi dvěma národními týmy se skládá ze šesti zápasů - čtyř dvouher a dvou čtyřher.  V říjnu 2017 se českému národnímu týmu ve složení Petr Makrlík, Pavel Podvolecký, Marcel Patěk, Klára Janáčková, Eliška Andrlová podařilo dosáhnout vynikajícího výsledku, když po vítězství na regionálním turnaji vybojovali ve finále v chorvatském Zaboku druhé místo.  V říjnu 2018 se český národní výběr ve složení Petr Makrlík, Daniel Knoflíček, Ing. Petr Makrlík, Zuzana Kubáňová, Jesika Škodová dočkal zaslouženého vítězství v celé soutěži, když ve finálovém turnaji v slovinském Lašku porazil všechny soupeře.  V říjnu 2019 se český národní výběr ve složení Petr Makrlík, Daniel Knoflíček, Petr Vosátka, Zuzana Kubáňová, Jesika Škodová získál v domácím prostředí po nejtěsnějším finále v historii této souteže stříbrné medaile, když v Pražském finále podlehl výběru Německa o pouhé čtyři speedery (3:3 na zápasy, 7:7 na sety, 196:192 na body).

Crossminton (dříve známý také jako speed badminton nebo speedminton) je rychlý raketový sport původem z Německa. Kombinuje prvky ze squashe, tenisu a badmintonu. Ke hře jsou potřeba rakety, košíky ("speedery", opeřené míčky) a kurty - dva čtverce 5,5x5,5 metru vzdálené 12,8 metru od sebe.

Crossminton (previously known as Speed Badminton) is a racket game that combines elements from different sports like badminton, squash and tennis. It is played without any net and has no prescribed playground, so it can be executed on tennis courts, streets, beaches, fields or gyms.


Život.

Na "École polytechnique" byl žákem Gasparda Mongeho. Po studiu nastoupil jako inženýr poručík na "École d ́application" v Métách. V roce 1812 se zúčastnil Napoleonova tažení do Ruska. Během ústupových bojů o přechod přes Berezinu byl zajat a odveden do 1500 km vzdáleného Saratova. V zajetí v Saratově, společně se svými zajatými kolegy z "École polytechnique", začal formulovat své geometrické myšlenky. Roku 1814 se ze zajetí vrátil a deset let působil jako vojenský inženýr v Metách. Věnoval se též mechanice, upravil turbíny a vodní mlýny tak, že zdvojnásobil jejich výkon.  V letech 1820-1821 spolu s Brianchonem formulovali tzv. Feuerbachův teorém (viz Kružnice devíti bodů). Roku 1822 vydal práci "Traité des propriétés projectives des figures" (Pojednání o projektivních vlastnostech geometrických obrazců), kde rozvinul myšlenky, jež se v hrubých obrysech zrodily už v Saratově. Navázal na Mongeho, který se zabýval rovnoběžným promítáním. Poncelet pracoval na středovém promítání a aplikoval svůj pohled na celé soubory rovinných útvarů. Definoval zde základní koncepty projektivní geometrie: perspektiva, involuce a cirkulární body v nekonečnu.  Roku 1825 byl jmenován profesorem mechaniky na "École d'application". Roku 1837 se stal profesorem mechaniky na Sorbonně a ředitelem či náčelníkem École polytechnique v hodnosti generála. Od roku 1842 byl prezidentem Francouzské Akademie věd, členem Královské společnosti a 1853 byl jmenován velkým důstojníkem Řádu čestné legie. Roku 1850 odešel do výslužby. V letech 1862 a 1864 publikoval "Applications d'analyse et de géométrie", dvoudílný úvod do projektivní geometrie a roku 1865 byl zvolen členem Americké akademie umění a věd.  Je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

Jean-Victor Poncelet (1. červenec 1788, Mety – 22. prosinec 1867, Paříž) byl francouzský matematik, mechanik a geometr. Položil základy moderní projektivní geometrie, teorie dynamiky strojů a aplikované mechaniky.

Jean-Victor Poncelet (1 July 1788 – 22 December 1867) was a French engineer and mathematician who served most notably as the Commanding General of the École Polytechnique. He is considered a reviver of projective geometry, and his work "Traité des propriétés projectives des figures" is considered the first definitive text on the subject since Gérard Desargues' work on it in the 17th century. He later wrote an introduction to it: "Applications d'analyse et de géométrie".


Život.

Deffreger byl synem úspěšného tyrolského farmáře. V mládí projevoval hudební talent a věnoval se kreslení a řezbářství. Jeho matka a dvě sestry zemřely při epidemii tyfu roku 1841. Po smrti otce roku 1858 prodal zděděnou farmu, vyplatil své sestry a všichni odcestovali do Ameriky. Sám brzy změnil rozhodnutí, vrátil se do Evropy a začal studovat řezbářství na odborné škole Michaela Stolze v Innsbrucku.  Stolz roku 1860 představil Defreggera Karlu Theodoru von Piloty v Mnichově. Defregger absolvoval přípravnou třídu v Královské škole umění a řemesel u Hermanna Dycka a 19. července 1861 složil přijímací zkoušky na Královskou akademii do ateliéru malby Hermanna Anschütze. V letech 1863-1865 pobýval v Paříži a studoval na École des beaux-arts, navštěvoval muzea a galerie a pilně kreslil. Seznámil se zde s tvorbou barbizonské školy a roku 1864 vystavoval na Salon des Refusés. Po návratu do Tyrol se věnoval zejména portrétování příbuzných a známých. V letech 1867–1870 studoval malbu v ateliéru Karla Theodora von Piloty v Mnichově.  Jako malíř se stal velmi populární díky hojným reprodukcím svých děl v časopisech. Roku 1878 ho král Ludvík II jmenoval profesorem historické malby na mnichovské Akademii. Defreggerova mnichovská vila, kterou dal postavit roku 1882, se stala střediskem společenského života. Střídavě pobýval také ve své vile v italském Bolzanu. Roku 1883 obdržel Korunní řád spojený se šlechtickým titulem. Obdržel také pruský řád Pour le Mérite, roku 1885 mu udělil medaili arcivévoda Karel Ludvík a od roku 1905 byl jmenován čestným občanem Mnichova.  K Defreggerovým žákům patřili Josef Moroder-Lusenberg a Hans Perathoner, Lovis Corinth, Walter Thor, Hugo Engl, Fritz Prölß a mnoho dalších. Defregger vnímal prudký vývoj moderního umění a proto se roku 1910 vzdal místa na Akademii a věnoval se malbě krajin a portrétů. Zemřel v Mnichově 2. ledna 1921 ve věku 85 let.  Po Defreggerovi jsou pojmenovány ulice v Mnichově, Bolzanu a Berlíně, horská chata ve východním Tyrolsku (2963 m n. m.), jeho vila v Bolzanu je chráněnou památkou.

Dílo.

Poprvé na sebe upozornil dílem "Almlandschaft" (1860), ve kterém kombinuje přirozenou a bezprostřední svěžest alpské krajiny s velkolepým ztvárněním prostoru a atmosféry. Po návratu do Tyrolska vytvořil v letech 1865-1867 realistické obrazy považované za trvalé hodnoty v dějinách německého umění. Zachytil interiéry tyrolských usedlostí se zvláštní citlivostí k jemným účinkům světla a také několik věrných portrétů (malíř Nikolaos Gyzis). Jeho kompozice jsou laděny v příjemné harmonii teplých tónů a připomínají staré vlámské mistry. Ušlechtilé typy tyrolských venkovanů byly zajímavým tématem pro návštěvníky výstav.  Defregger později tento způsob malby postupně opustil a nadále se věnoval žánrové a historické malbě v dekorativních kulisách. Nikdy se nezpronevěřil dobrému vkusu, ale jeho malba ve druhé polovině života příliš vycházela vstříc poptávce.  Defregger se stal nejpopulárnějším žánrovým malířem mnichovské školy a proslavil se zejména svými portréty a výjevy ze života v Tyrolsku. Námětem jeho obrazů byli také hrdinové z dob selských povstání nebo bojů za samostatnost Tyrolska v době napoleonských válek. Jeho obraz "Andreas Hofer na dvoře v Insbrucku" roku 1879 zakoupil arcivévoda Karel Ludvík jako dar ke stříbrné svatbě císaře Františka Josefa.

Franz Defregger, po roce 1883 Franz von Defregger (30. dubna 1835, Ederhof, Stronach – 2. ledna 1921, Mnichov), byl rakouský malíř, který se věnoval převážně portrétní, žánrové a historické malbě.

Franz Defregger (after 1883 Franz von Defregger) (30 April 1835 – 2 January 1921) was an Austrian artist known for producing genre art and history paintings set in his native county of Tyrol.