Herecká kariéra.

Narodil se 26. srpna 1991 v New Yorku do rodiny, která měla blízko k filmu. Matka Lisa O'Brienová, rozená Rhodesová byla za mlada herečka a poté vedla hereckou školu, otec Patrick O'Brien pracoval jako filmový kameraman. Rané dětství prožil ve Springfieldu v New Jersey, ale ve 12 letech se s rodinou přestěhoval do Hermosa Beach v Kalifornii. Chodil na střední školu Mira Costa v sousední Manhattan Beach a po jejím dokončení v roce 2009 zamýšlel pokračovat studiem filmařské školy na Syrakuské univerzitě ve státě New York, kde dostal stipendium pro sportovní přenosy.  Už kolem svých 14 let, od roku 2006, začal na YouTube publikovat svá vlastní videa a získal si poměrně široký okruh fanoušků. Poté byl přizván k účinkování v sérii webových videí a při jejím natáčení se setkal s hercem, který ho představil manažerovi. Bylo mu tehdy 17 let. Místo odchodu na univerzitu na východním pobřeží Spojených států tedy zůstal v Santa Monice, asi rok chodil na zdejší vysokou školu Santa Monica City College a při tom i na herecké konkurzy.

Seriál "Vlčí mládě".

První velký herecký úspěch se dostavil, když byl před koncem roku 2009 vybrán do čtveřice hlavních hrdinů seriálu "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"), jehož pilotní díl připravoval tvůrce Jeff Davis pro televizi MTV. Podle vlastního vyjádření měl O'Brien původně usilovat o ústřední postavu náctiletého vlkodlaka Scotta McCalla, ale když se seznámil se scénářem, dal přednost roli jeho nejlepšího přítele a spolužáka Stilese Stillinského, který do seriálu vnáší komediální prvek. Pilotní díl "Vlčího mláděte" byl vzápětí rozšířen ve 12dílnou sérii, kterou televize MTV nasadila do vysílání od června 2011. Po jejím úspěchu seriál pokračoval i v dalších sezónách a v létě 2014 tvůrci ohlásili přípravu již páté řady. Seriál v českém znění připravila do vysílání od 1. června 2012 televizní stanice AXN a O'Brienovu postavu pro ni nadaboval Radek Škvor.  Ačkoli je Stiles jednou z hlavních kladných postav, v druhé polovině 3. řady ho posedl zlý duch, a právě to O'Brienovi vyneslo v roce 2014 cenu Teen Choice Awards za nejlepšího televizního zlosyna. V létě 2015 a počátkem roku 2016 MTV odvysílala již 5. sérii, šestá řada, vysílaná od 15. listopadu 2016, však již byla ohlášena jako závěrečná.

Filmové komedie.

Účinkování v seriálu mu otevřelo i cestu na filmové plátno. Pro debut mu v roce 2011 posloužila nezávislá improvizační komedie "High Road" režiséra Matta Walshe, v níž hrál Jimmyho, 16letého souseda hlavního hrdiny Fitze.  Následovala romantická komedie Jona Kasdana "The First Time" a v ní role staršího ostýchavého středoškoláka Davea Hodgmana, který začne randit s Aubrey (Britt Robertsonová), i když měli původně každý zájem o někoho jiného. Film měl svou premiéru 21. ledna 2012 na festivalu Sundance, kde byl uveden v soutěžní sekci amerických dramatických filmů.  O rok a půl později, 7. června 2013 šel do amerických kin film "Stážisti" ("The Internship"), v ČR uváděný od 11. července téhož roku. Šlo o komedii z prostředí firmy Google s Vincem Vaughnem a Owenem Wilsonem v hlavních rolích a O’Brien v ní ztvárnil cynického IT génia Stuarta Twomblyho, jehož ústřední dvojice uchazečů o práci dostala přiděleného do týmu. Pro "Teen Vogue" popsal herec dvouapůlměsíční natáčení na atlantské Georgia Tech i v sanfranciském sídle Googlu jako častou improvizaci a svou postavu jako sarkastického synka britského otce. V české verzi O'Brienovi propůjčil svůj hlas Vojtěch Hájek.

Trilogie "Labyrint".

A pak přišel vstup do žánru akčních filmů, když si ho režisér Wes Ball vybral pro svůj dobrodružný thriller "" ("The Maze Runner"), adaptující stejnojmennou první knihu z postapokalyptické sci-fi série Jamese Dashnera. Casting byl vyhlášen v únoru 2013 a konkurz probíhal v polovině dubna. O'Brien se do něj přihlásil, a ačkoli později popisoval historku, že se režisérovi nepozdával jeho „účes příliš ve stylu MTV“, 18. dubna bylo ohlášeno jeho obsazení do ústřední role náctiletého Thomase. Ten se po ztrátě paměti ocitá v komunitě chlapců, odříznuté od ostatního světa obřím smrtícím labyrintem. Fyzicky náročné natáčení pro studio Fox probíhalo od 13. května 2013 po osm týdnů především v Baton Rouge v Louisianě. Termín premiéry byl původně stanoven už na 14. února 2014, ale později odložen na 19. září téhož roku. Společnost CinemArt film připravila k uvedení od stejného data i do českých kin, a to v původním znění s titulky.  Tvůrci už před uvedením filmu mluvili o přípravě podle další knihy z Dashnerovy série, a ačkoli se O'Brien v březnu 2014 nechal slyšet, že v něm už do ústřední role nenastoupí, v září 2014 společnost Fox oznámila jeho účast a ohlásila začátek natáčení na konec října téhož roku. Probíhalo v okolí Albuquerque během listopadu i následujících měsíců až do ledna 2015. Do kin byl snímek uveden rok po prvním dílu, v září 2015. O'Brien za svůj výkon obdržel Filmovou cenu MTV v kategorii Nejlepší herec v akčním či dobrodružném filmu a spolu s Thomasem Brodie-Sangsterem také v kategorii Nejlepší filmová chemie.  V březnu 2015 společnost Fox ohlásila zahájení prací i na třetím pokračování "". Při natáčení tohoto snímku v kanadském Vancouveru se však O'Brien 17. března 2016 těžce zranil a další natáčení muselo být odloženo nejprve na květen a později na neurčito. Koncem května pak společnost ohlásila přesunutí plánované premiéry snímku z původního termínu 17. února 2017 na 12. ledna 2018. V srpnu 2016 se objevily zprávy, že se natáčení filmu mělo obnovit v únoru následujícího roku. Film měl nakonec premiéru v lednu roku 2018.

Další filmy.

V létě 2013 také probíhalo jednání o jeho obsazení do chystaného sci-fi snímku režiséra Ringana Ledwidgeho "Glimmer". Začátek jeho natáčení se původně plánoval od ledna 2014, aby jej O'Brien stihl v pauze mezi natáčením další řady "Vlčího mláděte", které mělo po pěti měsících skončit v prosinci 2013. V říjnu 2013 už však herec hovořil o natáčecím termínu v létě 2014. Film společnosti DreamWorks měl pojednávat o skupině mladistvých, kteří se pomocí časového portálu přenesou do 70. let 20. století, a vedle O'Briena v něm měl účinkovat např. Jeremy Allen White.  V únoru 2015 některá americká média spekulovala o tom, že by mohl být jedním ze zvažovaných herců, kteří by měli nahradit Andrewa Garfielda v novém filmu Sony Pictures o Spider-Manovi, chystaném na rok 2017. Později však citovala jeho vlastní vyjádření, že o tuto roli ani neusiloval.  V dubnu 2015 se objevily úvahy o jeho obsazení do katastrofického filmu "" režiséra Petera Berga po boku Marka Wahlberga, Kurta Russella, Johna Malkoviche a dalších. Snímek společnosti Lionsgate vycházející ze skutečných událostí nehody na stejnojmenné ropné plošině v dubnu 2010, tak jak byla popsána v článku "The New York Times", měl premiéru na Torontském filmovém festivalu a do kin byl uveden koncem září 2016.  V květnu 2016 přišla informace o tom, že by O'Brien měl hrát titulní postavu Mitche Rappa v akčním špionážním snímku "American Assassin", který podle románové série Vince Flynna převedené do scénáře Stephenem Schiffem měl pro společnosti CBS Films a Lionsgate natočit režisér Michael Cuesta. Roli protiteroristického zabijáka CIA dříve v roce 2012 odmítl Chris Hemsworth, úloha jeho filmového mentora připadla Michaelu Keatonovi. Natáčení začalo v září 2016 a probíhalo v Evropě, konkrétně v Londýně a Budapešti.  V květnu roku 2018 získal hlavní roli v thrillerovém snímku "The Education of Frederick Fitzell" a roli ve filmu "The Bayou," ve kterém by měl hrát po boku Garyho Oldmana. Na rok 2019 byla naplánována také jeho účast ve sci-fi seriálu Jordana Peela "Weird City".

Soukromý život.

Dylanův otec Patrick je původem Ir, matka Lisa po své matce Italka a po svém otci napůl Angličanka a Španělka. Má asi o rok starší sestru Julii.  V červnu 2013 pro "Teen Vogue" uvedl, že má přítelkyni a média poté psala o jeho vztahu s Britt Robertsonovou, který měl vzniknout na základě jejich společného natáčení filmu "The First Time". V srpnu 2014 "Teen Vogue" psal, že herec drží vztah s Robertsonovou v tajnosti. Pár se v roce 2018 rozešel.  V rozhovoru pro "Teen Television" O'Brien uvedl, že významnou součást jeho života tvoří hudba. Od dětství hrál na klavír a na kytaru, zejména pak na bicí. Během svých středoškolských let, v únoru 2009, spoluzakládal hudební skupinu "Slow Kids at Play", v níž působil jako bubeník a zpěvák. Po odchodu ze střední školy a zejména poté, co se stal televizní hvězdou v seriálu "Vlčí mládě", však účinkování v kapele přerušil. Uvedl, že i v přestávkách mezi natáčením seriálu často jamovali spolu s hereckým kolegou Tylerem Poseym, rovněž hudebníkem.

Dylan O'Brien (* 26. srpna 1991 New York) je americký herec a hudebník. Pochází z filmařské rodiny, v širší známost vešel zejména jako představitel jedné z hlavních postav v televizním seriálu stanice MTV "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"). Účinkoval i v nezávislém filmu "High Road" (2011), v romantickém snímku "The First Time" (2012) a komedii "Stážisti" (2013). Režisér Wes Ball ho pak obsadil do hlavní role akčního sci-fi thrilleru "" (2014) včetně jeho dvou pokračování (2016 a 2018). Následovalo i angažmá v katastrofickém thrilleru "" (2016).

Dylan O'Brien (born August 26, 1991) is an American actor. He is known for his lead role as Thomas in the "Maze Runner" dystopian science fiction trilogy and for his role as Stiles Stilinski in the MTV television series "Teen Wolf". O'Brien's other work includes starring roles in films such as "The First Time" and "American Assassin" and supporting roles in "The Internship" and "Deepwater Horizon".


Manželství a práce modela.

Wegener se s Gerdou Gottliebovou seznámil během studia na Royal Danish Academy of Fine Arts v Kodani. Vzali se v roce 1904, když Gerdě bylo 18 a Einarovi 22. Oba pracovali jako ilustrátoři, Wegener se specializoval na malby krajin, Gottliebová ilustrovala knihy a módní časopisy. Oba dva cestovali po Itálii a Francii, nakonec se usadili v Paříži, kde Elbe mohla žít otevřeně jako žena a Gerda Gottliebová jako bisexuálka. V roce 1907 obdržela Elbe Neuhausenovu cenu a vystavovala na Kunstnernes Efterårsudstilling (Umělecká podzimní výstava), ve Vejle Art Museum a v Saloon and Salon d'Automme v Paříži. Je zastoupena ve Vejle Art Museum v Dánsku. Do dámských šatů se Elbe začala oblékat potom, co zastoupila Gottlibinu chybějící modelku. Byla požádána, aby si oblékla punčochy a boty na podpatku, takže její nohy mohly nahradit nohy modelky. Elbe se v tom oblečení cítila překvapivě pohodlně a začala sebe samu vidět jako ženu. Za nějaký čas se Gottlieb pro své obrazy, na kterých se objevovala elegantně odívaná krásná žena s vyzývavýma mandlovýma očima, stala slavnou. V roce 1913 byla nic netušící veřejnost šokována zjištěním, že modelka s ženskými rysy, která inspirovala Gottliebino zobrazení jemných osudových žen, byl doopravdy její manžel, „Elbe“.  Ve dvacátých a třicátých letech se Elbe začala pravidelně prezentovat jako žena, objevovala se tak na různých slavnostech a bavila hosty ve svém domě. Jedna z věcí, které měla ráda, bylo mizet v ženském oblečení a zaplétat se do rozhýřených davů na ulicích Paříže během Karnevalu. Když byla oděná v dámském, byla Elbe svou ženou Gerdou představována jako Einarova sestra. O těch převlecích věděli jen její nejbližší přátelé.

Operace a rozpad manželství.

V roce 1930 Elbe podstoupila v Německu operativní změnu pohlaví, která byla v té době experimentální. Během dvou let si nechala provést čtyři zákroky. První operace, během níž došlo k odstranění varlat, se uskutečnila pod dohledem sexuologa Magna Hirschfelda v Berlíně. Zbylé operace provedl Kurt Warnekros, doktor na ženské klinice v Drážďanech. Druhý zákrok spočíval v implantování vaječníků do její břišní svaloviny, třetí v odstranění penisu a šourku a čtvrtá v transplantaci dělohy a zhotovení vagíny.  V době poslední operace už byl v dánských a německých novinách Elbin případ senzací. Dánský soud v říjnu 1931 anuloval manželství Wegenerových a Elbe se podařilo legálně změnit jméno i pohlaví, včetně obdržení pasu jako Lili Ilse Elvenes. Úplně přestala malovat, věřila, že to byla část identity Einara. Protože už s Gerdou nebyli manželé, bylo jejich manželství oficiálně zrušeno. Po zrušení svazku se Elbe vrátila do Drážďan na poslední operaci.  Věří se, že Lili byla intersex, ale detaily jejího stavu nejsou jasné. Je jisté, že měla spíš ženské tělo a obličejové rysy, které jí umožňovaly vypadat jako mladá žena lépe než jako muž. Když se na veřejnosti prezentovala jako muž, často byla považována za mladou ženu v kalhotách převlečenou za muže. Hormonální testy provedené před první operací ukazovaly více ženských než mužských hormonů. Některé zprávy naznačují, že měla v břiše zakrnělé vaječníky. Je pravděpodobné, že měla o jeden chromozom navíc (karyotyp XXY; Klinefelterův syndrom), což je stav, který medicína nedokázala rozpoznat až do roku 1942.

Smrt.

Lili začala vztah s francouzským obchodníkem s uměním Claudem Lejeune, kterého si chtěla vzít a založit s ním rodinu. Těšila se na svou poslední operaci zahrnující transplantaci dělohy, aby jednou mohli mít děti. V červenci 1931 podstoupila svou čtvrtou operaci, v níž měla získat dělohu a zhotovení vagíny. Tehdy byly oba zákroky čistými experimenty. Bez medikace, která by zabránila odmítání orgánu, se nezotavila a zemřela 13. září 1931, tři měsíce po zákroku, kvůli srdeční zástavě způsobené odmítáním dělohy jejím imunitním systémem a výsledné infekci.

V populární kultuře.

Queer filmový festival MIX Copenhagen uděluje čtyři ceny „Lili“. David Ebershoff napsal v roce 2000 Dánskou dívku, zbeletrizovaný život Lili Elbe. Stala se mezinárodním bestsellerem a byla přeložena do mnoha jazyků. Kniha byla zpracována i jako film, produkovaný Gailem Mutruxem a Neilem LaBute, v hlavní roli s Eddiem Redmaynem. Na Benátském filmovém festivalu v září 2015 získal kladná hodnocení, ačkoli i kritiku za ztvárnění trans ženy cisgender mužem. Téma zahrnující Gerdinu orientaci, která je doložená z námětů jejích erotických maleb, stejně tak rozpad vztahu Gerdy a Lili po rozvodu, je ve filmu i novele opomenuto.

Lili Ilse Elvenes, lépe známá jako Lili Elbe (přechýleně "Lili Elbeová"; 28. prosince 1882 – 13. září 1931), byla dánská trans žena a jedna z prvních zaznamenaných osob, které podstoupily operativní změnu pohlaví. Narodila se jako Einar Magnus Andreas Wegener a pod tímto jménem byla úspěšným malířem. Také se prezentovala jako Lili (někdy psáno Lily) a byla veřejně představovaná jako Einarova sestra. Avšak po úspěšné tranzici se legálně přejmenovala na Lili Ilse Elvenes a úplně přestala malovat.

Lili Ilse Elvenes (28 December 1882 – 13 September 1931), better known as Lili Elbe, was a Danish transgender woman and among the early recipients of sex reassignment surgery.


Historie.

Breitling Jet Team byl založen na začátku roku 2003 a původně létal na čtyřech Albatrosech. Později se počet navýšil na šest strojů, a to roku 2004. V roce 2008 přibyl i sedmý stroj. Dne 15. 9. 2012 došlo při přeletu mezi leteckými přehlídkami k technickým problémům na stroji č. 2, které následně vedly až ke zřícení letounu, pilot i jeho mechanik na palubě se úspěšně vystřelil z letounu, který se následně zřítil do pole u obce Valkenswaard v Nizozemsku. V posledním čtvrtletí roku 2012 byla tedy skupina opět pouze šestičlenná. Historie týmu však sahá mnohem hlouběji.

Patrouille Martini.

Vedoucí týmu, Jacques Bothelin, začal s leteckými představeními v roce 1980 s francouzským strojem Mudry CAP 10. Roku 1982 začal létat v tříčlenném týmu používajícím letadla SIAI-Marchetti SF260, který sponzorovala společnost Martini. Týmu se také přezdívalo "Patrouille Martini" (ve volném překladu "Martini tým"). Ve stejném roce založil Jacque Bothelin Apache Aviation pro piloty věnující se akrobacii na plný úvazek. Patrouille Martini létal celých 5 let na SF260, než přešli na švýcarské stroje Pilatus PC-7 roku 1988.

Patrouille Ecco.

V roce 1990 začaly platit ve Francii regulace ohledně propagování alkoholu, což pro firmu Martini znamenalo stažení své reklamní účasti v tomto leteckém týmu. Tuto tak v rámci sponzorování nahradila společnost Ecco, agentura pro zástup zaměstnanců, což znamenalo změnu názvu roku 1991 na "Patrouille Ecco". V této době přibyly do týmu 4 nové stroje PC-7.

Patrouille Adecco.

Roku 1997 se společnost Ecco sloučila se švýcarskou firmou Adia, z čehož vzešla nová značka Adecco. Toto také znamenalo změnu názvu týmu na "Patrouille Adecco" a zavedení tehdy typických barev: červené a bílé. V roce 1998 utrpěl tým stažením sponzorství firmou Adecco, načež 2 členové, Jacques Bothelin a Philippe Laloix létali v letech 1999-2001 na dvou PC-7 pod názvem "Les Apaches".

Khalifa Jet Team.

Na konci roku 2001 nabídla organizaci Apache Aviation sponzorství alžírská společnost Khalifa. Výsledkem byl prodej všech strojů Pilatus PC-7 a nákup nových L-39 Albatros. Nově se tým jmenoval "Khalifa Jet Team" a začal pod tímto názvem létat v květnu 2002. Během tohoto roku předvedl více než 43 představení v 6 evropských zemích.

Breitling.

Nehledě na úspěchy leteckého týmu stáhla společnost Khalifa své sponzorství už v roce 2003 z obav o budoucnost týmu. Do této oblasti tak zasáhla firma Breitling, která se rozhodla zde investovat, a došlo tak k rozšíření letky na celkem 7 strojů L-39 Albatros. Typickými barvami se stala kombinace modré a žluté, kterou v roce 2011 vystřídala černá a žlutá.

Členové týmu.

Jacques Bothelin (Speedy).

Ačkoliv původně nebyl stíhacím pilotem, létá v týmu na pozici leadera. Kromě tohoto se stará o celkový management skupiny a udržování vztahů se sponzorem, společností Breitling. Ve volném čase praktikuje golf, lyžování a cestování.

Bernard Charbonnel (Charbo).

K létání ho dovedlo mládí poblíž dijonské letecké základny. Od 15 let létal v tamním aeroklubu, dokud se v roce 1979 nepřidal na příštích 19 let k armádnímu letectvu. Létal na strojích Mirage 2000N, Alpha Jet, Mystère 20 a dalších. Do týmu se dostal v roce 2000. Létá napravo od leadera.

Philippe Laloix (Shériff).

Od svých 17 let působil v armádním letectvu na strojích Mirage, až do roku 1992, kdy se přidal k akrobatické letce Patrouille de France. Od roku 1998 pak působí v týmu Jacquesa Bothelina. Létá na pozici vpravo, případně jako sólo. Mezi jeho další povinnost spadá i provozní záležitosti a výuka.

François Ponsot (Ponpon).

Létal 19 let v armádním letectvu postupně na strojích Mirage F1C, Alpha Jet a Mirage 2000C. Poté se věnoval restaurování starých strojů a jejich zalétávání, než mu Jacques Bothelin nabídl účast v akrobatické letce. Létá na levém křídle.

Patrick Marchand (Gaston).

Pilotem je již od svých 15 let, k tomu celkem 21 let v armádě na strojích Mirage F1C, Alpha Jet a dalších. Létá na pozici vlevo.

Christophe Deketelaere (Douky).

Stíhacím pilotem byl celkem 14 let, až do roku 2002, kdy se připojil k týmu. Létá na pozici za leaderem.

Breitling Jet Team je civilní akrobatický tým založený v Dijonu ve Francii. Létá na šesti Albatrosech v barvách sponzora Breitling. Jedná se o první a jediný civilní tým létající na proudových letadlech. Momentální složení týmu je následující: Jacques Bothelin (team founder and leader), Bernard Charbonnel, Christophe Deketelaere, Philippe Laloix, Patrick Marchand, François Ponsont and Olivier Boulay.

The Breitling Jet Team is the largest civilian aerobatic display team in Europe. Based in Dijon, France, it flies seven Aero L-39 Albatros jets.


Historie.

Ryan Higa a Sean Fujiyoshi (spoluzakladatel kanálu Nigahiga) započali svoji kariéru zveřejňováním tzv. playback písní v roce 2006, kdy stále ještě navštěvovali Waiakea High School. Jejich písně se pak začaly rozšiřovat o celou řadu parodií a komických videí. Občasnými hosty ve videích byli Tim Enos, Ryan Villaruel, Kyle Chun a Tarynn Nago, společně známí jako „Yabo Crew“.  Na Štědrý den roku 2008 byla dvě z jejich nejznámějších videí, "How To Be Gangster" a "How To Be Emo", smazána z důvodu porušování autorských práv. Dne 21. ledna 2009 byl účet Nigahiga dočasně zablokován s požadavkem, aby byla smazána i další autorsky chráněná videa. Z tohoto důvodu byla odstraněna téměř všechna playback videa Ryana Higy (s výjimkou „You're Beautiful“) a stejně tak i další videa, která obsahovala písně chráněné autorským právem. Následně už všechny písně či skladby použité ve videích pocházely výhradně z vlastní tvorby. Videa "How to be Gangster" a "How to be Emo" byla znovu zveřejněna na kanálu Nigahiga v srpnu roku 2009, avšak za pár dní byla společně s "How to be Ninja" a "How to be Nerd" opět smazána. Na jaře roku 2010 byla videa "How to be Ninja", "How to be Gangster" a "How to be Emo" znovu zveřejněna. Ryan Higa si založil nový YouTube kanál s názvem „HigaTV“, kde začal zveřejňovat video blogy a videa ze zákulisí.  Kanál Nigahiga byl spuštěn 20. července 2006. Ke dni 21. prosince 2010 dosáhl 3 milionů odběratelů a v květnu 2012 byla jeho videa zhlédnuta více než 1,17miliardkrát.

Filmy.

V roce 2008 jim losangeleský producent Richard Van Vleet nabídl pomoc při natáčení jejich prvního celovečerního filmu. Výsledný film, "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure", byl režírován Richardem Van Vleetem a měl premiéru v kinech na Havaji a v Kalifornii 14. listopadu 2008. DVD vyšlo v USA 14. července 2009. "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure" pojednává o nepříliš úspěšném producentovi, ztvárněném Michaelem Buckleym, který musí sehnat známé celebrity a natočit filmový hit během 30 dnů, nebo ho vyhodí z práce. Ryan a Sean nabídku přijmou a octnou se ve spoustě komických situací.  "Ninja Melk" je krátký šestadvacetiminutový film o ninjovi. Premiéra filmu proběhla v srpnu 2009. Děj se točí kolem ninji jménem mistr Ching Ching, který posílá svého studenta Lapchung (hraje Bryson Murata), aby našel náhradu. Ten najde Ryana a Seana, aby dopadli zlého Bokchoy (hraje Tim Enos) a jeho pomocnici Ginu (hraje Tarynn Nago).  Další nezávislý film, dlouhý 35 minut, vytvořil s Wong Fu Productions pod názvem "Agents of Secret Stuff" a byl zveřejněn na Ryanově kanálu 24. listopadu 2010. Hráli v něm i další známé tváře YouTube, jako např. Aki Aleong. "Agents of Secret Stuff" je o mladém A.S.S. (Agent of Secret Stuff, hraje Higa), který je v utajení poslán na střední školu, aby ochránil jednu žákyni, dívku jménem Taylor (hraje Arden Cho), před "the S.I.N.S" (Society Involving Not-So-Good Stuff). Ve filmu se objevily i osobnosti jako Ian Hecox (Smosh), D-Trix (Quest Crew), Kassem G nebo Hiimrawn.

Ryan Higa (* 6. června 1990 Hilo, Havaj) je americký komik a herec japonského původu a zároveň provozovatel YouTube kanálu Nigahiga.

Ryan Higa (born June 6, 1990), also known as nigahiga (), is an American comedian, YouTuber, musician, and actor. He is known for his comedy videos on YouTube. His YouTube channel, nigahiga, was the most subscribed channel on YouTube for 677 consecutive days from 2009–2011.


Osobní život.

Gilford se narodil v Evanstonu, Illinois. Jeho rodiči jsou Steve Gilford a Anne Gilford (rozená Johnsonová). Má dvě sestry Sarah a Elizu. Na jaře 2010 se jeho přítelkyní stala herečka Kiele Sanchez, se kterou se seznámil při natáčení pilotního dílu "The Matadors". Pár se zasnoubil v listopadu 2011 a vzali se 29. prosince 2012. Později si spolu zahráli milenecký pár ve filmu "." V říjnu 2015 dvojice potvrdili, že spolu čekali dítě, ale Sanchez potratila. V listopadu 2017 se jim narodila dcera Zeppelin Adele.

Herecká kariéra.

Gilford vystudoval Evanston Township High School a Severozápadní univerzitu. Jeho televizním debutem byla v roce 2005 epizodní role v seriálu "Zákon a pořádek".  V roce 2006 získal Gilford doposud největší roli své kariéry v postavě Matta Saracena v televizním seriálu "Světla páteční noci," hlavní roli zde měl v prvních třech řadách, v posledních dvou (z celkových pěti) pak již jen hostoval.  Svou filmovou kariéru zahájil hlavní rolí v "The Last Winter" v roce 2006. V roce 2009 si pak zahrál hlavní roli ve filmu "Absolventka" po boku Alexis Bledel, u nás známé především ze seriálu "Gilmorova děvčata", a v "Dare" po boku Emmy Rossum.  V roce 2010 byl obsazen do seriálu televize ABC z lékařského prostředí pod názvem "Off the Map", který se začal vysílat v lednu 2011, byl ale, i přes pozitivní hodnocení, zrušen po třinácti epizodách. V roce 2011 se Gilford dokonce objevil ve videoklipu Taylor Swift k písni "Ours", kde si zahrál zpěvaččina přítele.  V roce 2012 si zahrál v dalším seriálu z lékařského prostředí, "The Mob Doctor", na kanále Fox, po boku Jordany Spiro. Při Gilfordově "štěstí" na lékařská dramata bylo ale i tohoto seriálu odvysíláno pouhých třináct epizod. V lednu 2013 si zahrál spolu s Arnoldem Schwarzeneggerem ve filmu "Konečná".  V roce 2014 získal hlavní roli v horroru "Devil's Due", odehrávajícím se v New Orleansu a Dominikánské republice. V tomto roce si také zahrál jednu z ústředních rolí ve filmu "", který zamířil do amerických kin v červenci 2014. V roce 2016 hrál v dramatickém seriálu ABC "The Family."

Zach Gilford (* 14. ledna 1982, Evanston, Illinois) je americký filmový a televizní herec. Jeho nejznámějšími a nejúspěšnějšími rolemi jsou právě ty seriálové, především role Matta Saracena ve "Světlech páteční noci" nebo Tommyho Fullera v "Off The Map".

Zachary Michael "Zach" Gilford (born January 14, 1982) is an American actor best known for his role as Matt Saracen on the NBC sports drama "Friday Night Lights".


Biografie.

Narodila se jako dcera bankovního úředníka a zubařky. Ve svém dětství nikterak nevybočovala, ale postupně se u ní začaly vyskytovat psychické potíže, které se projevovaly neschopností kontaktu s lidmi a dle názorů některých lidí se mohlo jednat o symptomy Aspergerova syndromu. V 8. třídě základní školy začala mít problémy s docházkou, které vyvrcholily jejím umístěním na psychiatrii. Odtud putovala do dětského ústavu v Opařanech, kde školu dokončila. Následně se v Praze vyučila knihařkou a toto zaměstnání pak vykonávala v Chebu. Po roce se opět vrátila do Prahy, kde pracovala jako řidička. Postupně ztrácela kontakt se svou rodinou, především pak otcem a starší sestrou. Zakoupila chatku, kterou si nechala převézt do vsi Oleško, odkud pak do zaměstnání dojížděla. Tu později prodala a za utržené peníze zakoupila vůz značky Trabant. Během dospívání bojovala se svou nejasnou sexualitou. Od 17 let měla sexuální styky jak s muži, tak ženami. Sama sebe popisovala jako „sexuálního mrzáka“.

Žhářský útok.

Otec Hepnarové zdědil hospodářskou usedlost v obci Zábrodí, kterou rodina využívala k rekreaci. Dne 7. srpna 1970 nad ránem Hepnarová pomocí lahve benzínu podpálila dveře v obytné části budovy. Doufala, že se požár vikýřem dostane do seníku a usedlost zničí. V té době ve stavení spala její sestra a dva nájemníci – manželé ve věku přes 75 let. Ti se vzbudili a včas se jim podařilo oheň uhasit. Konečná škoda dosáhla pouhých 50 Kčs. Hepnarová nebyla z činu podezřívána. Na místo se dopravila v noci pěšky z Náchoda, kam se nechala dovézt taxíkem. K činu se přiznala během psychiatrického vyšetření v roce 1973. Jako motiv uvedla, že se nemovitost stala důvodem sporů o peníze mezi jejími rodiči.

Útok automobilem.

Hepnarová začala plánovat pomstu společnosti. Věřila, že se jí všichni lidé snaží ublížit. Dokonce tvrdila, že ji na ulici bezdůvodně zbili, a nikdo jí nepomohl. Odmítala stát se neznámou sebevražedkyní. Usilovala o to, aby se na její čin nezapomnělo. Mezi její původní plány patřilo vykolejení rychlíku či odpálení výbušniny v nějaké místnosti plné lidí. Provedení však bylo technicky náročné, a proto se rozhodla raději střílet. Chtěla si obstarat automatickou zbraň a zahájit palbu na lidi na Václavském náměstí. Dokonce se přihlásila do střeleckého kroužku v tehdejším SVAZARMu. I tuto variantu si však rozmyslela. Bála se, že by ji mohl po zahájení střelby někdo okamžitě zneškodnit, a sehnání podobné zbraně se jí také zdálo obtížné. Nakonec se rozhodla najet do lidí automobilem.  Od 11. ledna 1973 až do svého činu Hepnarová bydlela v pokoji 502 v dnešním Penzionu Malešice, který sloužil jako ubytovna podniku Pražské komunikace. Dne 9. července 1973 se odjela naposledy podívat na chatku, kde trávila hodně času, a poté shodila ze srázu svůj automobil značky Trabant, ke kterému měla velmi silný vztah. Druhý den, 10. července, úspěšně absolvovala zkušební jízdu, při které musela dokázat, že umí ovládat konkrétní typ nákladního automobilu, který si chtěla vypůjčit. Kolem poledne zaslala téměř totožné dopisy do redakcí Svobodného slova a Mladého světa, v nichž popsala důvody svého plánovaného činu.  Ve 13.30 vjela zapůjčeným nákladním automobilem Praga RN na třídě Obránců míru (dnes Milady Horákové) na chodník, do skupiny asi třiceti lidí čekajících na tramvajové zastávce Strossmayerovo náměstí. Po samovolném zastavení vozidla se jí přítomní svědci snažili nejdříve pomoci, protože se domnívali, že ztratila kontrolu nad vozem kvůli technické závadě. Hepnarová však okamžitě přiznala, že do lidí najela úmyslně. Podle její pozdější výpovědi dokonce při prvním průjezdu kolem nástupiště svůj čin o několik minut odložila, protože na zastávce zrovna zastavila tramvaj a mnoho lidí nastoupilo, čímž se snížil počet potenciálních obětí. Ona sama zjevně počítala s dopadením. Do vozu si dokonce sbalila oblečení a cigarety, aby jí ve vězení nechyběly. V důsledku srážky zahynulo celkem osm lidí (tři na místě, tři téhož dne a další dva na následky zranění později). Dalších šest lidí bylo těžce a šest lehce zraněno.

Proces.

V průběhu vyšetřování i procesu svůj čin nikterak nepopírala a dokonce se k němu hrdě hlásila. Litovala pouze toho, že lidí nezabila víc a že mezi nimi nebyli i její rodiče. Ačkoliv její obhajoba byla postavena na počínající schizofrenii, ona sama s obhájcem odmítala spolupracovat, veškeré pochybnosti o svém duševním zdraví popírala a v přípravném řízení i před soudem ze svého činu vinila bezcitnou společnost, kterou se ona sama rozhodla takto potrestat. Také znalecký posudek nakonec konstatoval, že žádnou duševní poruchou netrpí a že si byla plně vědoma svého jednání i jeho následků. Během procesu se sice vyskytovaly spekulace o politickém motivu, ale nic nenasvědčuje tomu, že by taková spojitost existovala (na rok 1973 připadlo 25. výročí únorových událostí 1948 a zároveň to bylo pět let od pražského jara 1968).  Dne 6. dubna 1974 uznal Městský soud v Praze Hepnarovou vinnou z trestného činu vraždy podle § 219 zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, a vynesl rozsudek trestu smrti. Hepnarová trest bez emocí přijala, její matka sice podala odvolání, ale Nejvyšší soud ČSR rozsudek potvrdil. Kvůli uloženému absolutnímu trestu provedl další přezkoumání případu ještě federální Nejvyšší soud ČSSR. Ten sice čin překvalifikoval z vraždy na obecné ohrožení podle § 179 trestního zákona, ale trest ponechal. Rozsudek musel potvrdit i předseda federální vlády ČSSR Lubomír Štrougal (ten s tím údajně otálel, protože datum popravy spadalo do nadcházejícího Mezinárodního roku žen). Matka Hepnarové ještě podala žádost o prezidentskou milost, ale i tu předseda vlády Štrougal, tehdy zastupující dlouhodobě indisponovaného prezidenta Ludvíka Svobodu, dne 3. března 1975 zamítl.  Dne 12. března 1975 byla Olga Hepnarová v pankrácké věznici v Praze popravena oběšením. Stala se tak poslední ženou popravenou na území Československa.  Podle přiznání v dopisech z vězení se činem Hepnarové inspiroval v roce 2005 Viktor Kalivoda, známý jako Lesní vrah.

Odrazy v kultuře.

Roku 1991 popsal spisovatel Bohumil Hrabal v knize "Ponorné říčky" fiktivní zpověď pankráckého kata, pro kterého se poprava „krásné slečny“ Hepnarové stala zlomovým životním momentem poté, co mu její průběh jeho řemeslo dokonale znechutil a stal se z něj odpůrce trestu smrti. Tento literární text je často zaměňován se skutečností. Ve skutečnosti v protokolu o popravě, kde jsou všechny podrobnosti, hlasová i mimická vyjádření, není o žádných jejích projevech nic uvedeno.  V roce 2009 natočil Tomáš Weinreb krátkometrážní studentský film "Všechno je sračka" o Miroslavu Davidovi, který s Hepnarovou žil před jejím zločinem.  V roce 2010 napsal Roman Cílek knihu "Olga Hepnarová - Zabíjela, protože neuměla žít".  V roce 2011 vydala pražská elektro-punková kapela Zputnik album "Bohyně pomsty", kde ústřední píseň je věnována činu Olgy Hepnarové.  V roce 2013 uvedlo Divadlo Na zábradlí hru "Šedá sedmdesátá, aneb Husákovo ticho", jež je zčásti inspirována životem Olgy Hepnarové.  V roce 2014 vyšla kniha "Oprátka za osm mrtvých", kterou napsal spisovatel Roman Cílek jako psychologickou sondu do života Hepnarové a jejích postojů, která se snaží vysvětlit motivaci Hepnarové k jejím činům.  24. března 2016 měl premiéru film "Já, Olga Hepnarová", který vznikl v česko-slovensko-polsko-francouzské koprodukci, s polskou herečkou Michalinou Olszańskou v hlavní roli.  V roce 2016 zazněla také ironická narážka na Olgu Hepnarovou ve čtvrtém dílu českého satirického miniseriálu Kosmo.  V písni GTA (album "Strangulační rýha" z roku 2017) českého hudebníka Řezníka se objevuje narážka na její čin poté co protagonista přejede autem školku na přechodu pro chodce („...střihnul jsem si Hepnarovou, bude to chtít káru novou...“)

Olga Hepnarová (30. června 1951 Praha – 12. března 1975 Praha) byla česká masová vražedkyně, která v roce 1973 v Praze úmyslně najela vypůjčeným nákladním automobilem na tramvajovou zastávku a usmrtila 8 lidí. Byla poslední ženou popravenou v Československu. Podle některých názorů její chování vykazovalo známky Aspergerova syndromu.

Olga Hepnarová (30 June 1951 – 12 March 1975) was a Czechoslovak rampage killer, who on 10 July 1973, killed eight people with a truck in Prague. Hepnarová was convicted and sentenced to death, and was executed in 1975, the last woman executed in Czechoslovakia.


Bitva o Hernaniho.

Hugo napsal "Hernaniho" jako hru, která plně vycházela z romantických názorů popsaných v "Předmluvě ke Cromwellovi". Vyvolala proto mezi zastánci klasicismu velký odpor, proti kterému vystupovali zase zástupci romantismu. Toto střetnutí vyhraněných názorů získalo označení „Bitva o Hernaniho“ ("La bataille d’Hernani").  Huga a romantiky napadali klasicisté otevřeně v tisku, cenzoři roztrušovali o hře různé klepy a nechávali kolovat některé verše ze hry vytržené ze souvislosti, které byli zesměšňovány různými parodiemi, až Hugo protestoval u ministra vnitra. Následně se cenzura rozhodla hru povolit, protože usoudila, že „"je dobré, aby veřejnost viděla, jak dalece může zbloudit lidský duch, který odvrhl jakákoliv pravidla."" Kromě toho cenzoři navrhovali různé škrty a změny v textu, se kterými Hugo nesouhlasil. Opozice proti hře se zorganizovala i v zákulisí Comédie-Française, kde měl Hernani 25. února roku 1830 premiéru. Zkoušky trvaly více než čtyři měsíce a herci měli neustále spoustu připomínek.  Situace těsně před zahájením představení byla tak vyhrocená, že mezi romantiky a klasicisty hrozila vypuknou rvačka. Při hře pak zastánci romantismu nadšeně tleskali zatímco klasicisté protestovali, pokřikovali, pískali a smáli se. Vytýkali hře míšení tragičnosti s komičností a nepravděpodobnost děje a nazývali jí veledílem absurdnosti. Došlo i na pěstní souboje. "Hernani" však sklidil obrovský úspěch a znamenal prakticky definitivní vítězství nového literárního proudu.  Hra se brzy dočkala i vydání tiskem. V těchto vydáních se jednotlivá dějství jmenují podle svého hlavního motivu "Král", "Bandita", "Stařec", "Hrobka" a "Svatba". Tragédie nejprve vycházela na pokračování v březnu roku 1830 v knižnici "Cabinet de Lecture" a ještě v tomto měsíci vyšla knižně s předmluvou autora, ve které Hugo obhajoval zásadu literární svobody.

Obsah hry.

Hra se odehrává roku 1519 ve Španělsku (kromě čtvrtého jednání umístěného do hrobky Karla Velikého v Cáchách). Je plná dějových zvratů a vypjaté scény se v ní střídají s lyrickými pasážemi odhalujícími nitro vystupujících postav, které se vyznačují ostrými protiklady.  Hernani je rodem šlechtic, jehož otce, aragonského vévodu, nechal španělský král don Carlos (Karel I.) popravit. Skrývá se proto v horách jako vůdce družiny banditů a jeho cílem je pomstít se králi. Přesto je to člověk vysokých duševních kvalit. Miluje doňu Sol, o kterou se kromě něho ucházejí i další dva muži: její strýc, starý bohatý vévoda Ruy Gomez de Silva, a také král. Ten zde vystupuje zpočátku jako bezcharakterní násilník, ale nakonec se z něho stane velkorysý panovník.  Hernani přemluví doňu Sol ke svatbě s jejím strýcem, protože ví, že je na jeho hlavu vypsána odměna. a nechce, aby s ním dívka žila ve strachu a v chudobě. Doňa Sol nakonec se svatbou souhlasí, ale hodlá se před oltářem probodnout dýkou. Hernani přijde v přestrojení ve svatební den do domu dona Gomeze a ten mu jako svému hostu slíbí ochranu. Vázán svým slibem pak ukryje Hernaniho, jehož skutečnou identitu mezitím zjistí, i před králem. Představuje tak jednak ideál rytířské cti, jednak groteskní postavu postiženou nepřirozenou láskou ke své neteři. Za svou záchranu Hernani Gomezovi přísahá, že bude kdykoliv na znamení rohu, který Gomezovi dal, ochoten splatit svůj dluh vlastním životem.  Následně se děj tragédie se přenese do Cách, kde kurfiřti volí nového císaře. Don Carlos čeká na výsledek volby v hrobce Karla Velikého. Skupina spiklenců vedená Hernanim a donem Gomezem se jej chystají zavraždit. Po rozjímání nad hrobem a po tom, co je zvolen císařem Karlem V., zavrhne don Carlos svůj minulý způsob života a začne svou vládu velkorysostí. Všechny omilostní a doňu Sol přislíbí Hernanimu.  Hernani a doňa Sol jsou svoji. Hernanimu byl vrácen vévodský titul a majetek. Oba si šťastně užívají svůj svatební večer, když se však zatroubením na roh připomene zhrzený don Gomez. Hernani věren své přísaze přijímá od starce lahvičku s jedem. Doňa Sol, která nemůže bez Hernaniho žít, se otráví s ním. Umírají si v náručí a hned po nich se zabije i stařec, který je zdrcen dívčinou smrtí.

Hernani aneb Kastilská čest (1830, Hernani ou l ́Honneur castillian), zkráceně Hernani, je romantická veršovaná tragédie o pěti jednáních od francouzského prozaika, dramatika a básníka Victora Huga napsaná alexandrínem. Po "Amy Robsartové" z roku 1828 jde o druhou Hugovu hru uvedenou na divadle, protože o rok dříve napsaná "Marion de Lorme" byla cenzurou zakázána.

Hernani (Full title: Hernani, ou l'Honneur Castillan) is a drama by the French romantic author Victor Hugo. The title originates from Hernani, a Spanish town in the Southern Basque Country, where Hugo’s mother and her three children stopped on their way to General Hugo’s place of residence.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v kanadském Torontu, jakožto syn novináře Claude Adams. Zde také navštěvoval Northern Secondary School.  Po rozvodu rodičů se, ve věku 19 let, přestěhoval z Toronta do Los Angeles, kde navštěvoval Univerzitu Jižní Kalifornie, kterou zakončil titulem BFA. Poté, co roku 2004 obdržel ocenění Jacka Nicholsona, které mu poskytlo stipendium, začal pracovat na produkci hry "Koza anebo Kdo je Sylvie?" Edwarda Albeeho.

Herecká kariéra.

Film.

Jeho filmová kariéra zahrnuje jak vedlejší role, kupříkladu ve filmu "Mládí v trapu" či "2:13", tak i role hlavní, např. ve filmu "Rosnička" nebo ve snímku "Rage," který se mimo jiné zúčastnil Berlínského mezinárodního filmového festivalu.

TV seriál.

Adams se objevil roku 2004 v epizodách Odložených případů, Křižovatek medicíny, "Jacka & Bobbyho." Od té doby dostal několik rolí v seriálech jako Prolhané krásky, Ztraceni, Světla páteční noci, Námořní vyšetřovací služba, Posel ztracených duší, Kravaťácí a mnoho dalších.  V roce 2016 dostal roli Hourmana v seriálu Legends of Tomorrow, kde se poprvé objevil na konci první série jako Rex Tyler.

Osobní život.

Adams začal chodit s hvězdou Prolhaných krásek Troian Bellisario po jejich setkání v roce 2009, když byli oba dva obsazeni ve hře "Equivocation." V roce 2010 se spolu na chvíli rozešli, ale potom, co si Adams zahrál společně s Troian roli Hardyho v Prolhaných kráskách, se dali znovu dohromady. 24. února 2014 se oficiálně potvrdilo jejich zasnoubení a 10. prosince 2016 se v Kalifornii vzali. Dne 8. října 2018 se jim narodila dcera.  V září 2013 udělilo UCD Law Society Adamsovi ocenění "Honorary Life Membership". Adams hraje na kytaru a je také vášnivým fotografem, který vlastní přes 25 fotoaparátů.

Patrick Johannes Adams (* 27. srpna 1981 Toronto, Ontario, Kanada) je kanadský herec, fotograf a režisér. Je znám hlavně díky roli Mika Rosse, kterého ztvárnil v televizním seriálu Kravaťáci.

Patrick Johannes Adams (born August 27, 1981) is a Canadian actor and director. He is best known for playing Mike Ross, a brilliant college dropout turned unlicensed lawyer in USA Network's TV series "Suits". He is also an avid photographer, with many of his photos getting more recognition after Suits' Behind the Lens and #PJAGallery events.


Klasická ekologie.

Nosná kapacita byla nejprve používána pro modelování jednoduchých ekologických vztahů v krajině. Zemědělce např. zajímalo, jaký maximální počet kusů dobytka může spásat louku, aniž by jimi byla pastvina zcela zničena. Nosná kapacita je pro různá území různá a mění se také v čase – např. podle dostupnosti různých přírodních zdrojů nebo potravních návyků. Z výzkumů vyplynulo, že se populace druhů chovají dvěma diametrálně odlišnými způsoby. Populace tzv. K-strategů roste nejprve rychle, ale následně při poklesu dostupných zdrojů růst zpomalí a dosáhne rovnováhy, při níž populace neroste, dokud se neobjeví nové zdroje. Tzv. r-strategie začíná podobně, ale růst neustává a vrcholí stavem, při němž je velikost populace neudržitelná; následuje fáze vysoké úmrtnosti jedinců.

Lidská populace.

Byly učiněny mnohé pokusy o odhad nosné kapacity Země vzhledem k velikosti lidské populace. Podle zprávy OSN z roku 2001 se většina odhadů pohybuje mezi 4 a 16 miliardami jedinců, přičemž medián odhadů je cca na 10 miliardách. Lidská populace je tedy řádově již nyní na úrovni nosné kapacity prostředí. Zpráva OSN z roku 2013 cituje tým "Planetary Boundaries", který vytyčil bezpečné mantinely pro udržitelný rozvoj lidské populace. Tvrdí, že tři z těchto mantinelů již byly překročeny: klimatické změny, rychlost vymírání (pokles biodiverzity) a narušení cyklu dusíku v krajině. Cestou k přežití je podle této zprávy buď omezení růstu či nalezení nových přírodních zdrojů, případně šetrnější přístup k jejich využívání. Ekologickými termíny by se dalo říct, že řešením je nalézt způsob, jak se vydat cestou K-strategie spíše než r-strategie.

Nosná kapacita (též únosná kapacita) je v ekologii termín pro maximální velikost populace daného druhu, která se může na určitém území udržet. Odvíjí se od množství udržitelných (obnovitelných) zdrojů v daném místě. Termín se však nepoužívá jen v klasické populační ekologii, nýbrž i při hodnocení vlivu lidské aktivity na životní prostředí a udržitelném rozvoji – například ve vztahu ke kapacitě chráněných území nebo k tématu udržitelného turismu. Nosná kapacita se zvažuje také při prognózách růstu lidské populace a dopadů, které tento růst může na životní prostředí mít.

The carrying capacity of an environment is the maximum population size of a biological species that can be sustained in that specific environment, given the food, habitat, water, and other resources available. In population ecology, carrying capacity is defined as the environment's maximal load, which is different from the concept of population equilibrium, which may be far below an environment's carrying capacity. The effect of carrying capacity on population dynamics may be modelled with a logistic function.


Klubová kariéra.

Čeryšev působil v akademii Realu Madrid od roku 2002. Za Castillu, tedy B-tým, debutoval v zápase s Villarealem, jenž Castilla prohrála 1:2. Za 14 let v Realu Madrid se do A-týmu nikdy natrvalo nedostal, odehrál za něj 2 ligové zápasy. Trenér José Mourinho jej nominoval na odvetné utkání španělského poháru Copa del Rey 27. listopadu 2012 proti CD Alcoyano, Čeryšev pobyl na hřišti 60 minut. Jinak odehrál sezónu 2012/13 za Castillu ve druhé španělské lize a nasbíral 34 startů, ve kterých vstřelil 11 gólů.  Během září 2013 byl Realem zapůjčen do týmu Sevilla FC pro sezónu 2013/14 bez možnosti být Sevillou odkoupen. I vlivem četných zranění si pod trenérem Unaiem Emerym zahrál 4 ligové zápasy. Po sezóně se vrátil do Realu Madrid.  V červnu 2014 zamířil do Villarealu, a to opět na hostování na jeden rok. Na začátku února 2016 byl do konce sezóny poslán hostovat do Valencie.  V červnu 2016 přestoupil do Villarealu, za který odehrál 2 sezóny. Pro sezónu 2018/19 byl poslán hostovat do Valencie.

Reprezentační kariéra.

Účastnil se MS 2018 v Rusku, začínal na lavičce. V prvním utkání skupiny nahradil ještě v prvním poločase zraněného Alana Dzagojeva, aby o pár minut později ve 43. minutě zvýšil na 2:0 pro Rusko. V 91. minutě téhož utkání zvyšoval na 4:0, zápas nakonec po brance Alexandra Golovina skončil 5:0. Ve druhém utkání s Egyptem vstřelil druhou branku utkání, zápas nakonec skončil vítězstvím Ruska 3:1. Svůj další gól na šampionátu vstřelil ve čtvrtfinále s Chorvatskem, ale Rusko nakonec prohrálo na penalty. Se čtyřmi góly byl Čeryšev nejlepším střelcem svého mužstva.  V září 2018 sehrál první utkání nové Ligy národů, ve které se Rusko střetlo s Tureckem. Čeryšev dal první gól a ačkoliv Turecko srovnalo, gól Arťoma Dzjuby rozhodl o výhře Ruska 2:1. O pár dní později si zahrál v přátelském zápase s Českou republikou, Rusové vyhráli 5:1. Čeryšev gól nevstřelil a byl vystřídán v 80. minutě.

Děnis Čeryšev (* 26. prosinec 1990) je ruský profesionální fotbalista, který nastupuje na postu levého křídla za španělský celek Valencia, kde je na hostování z klubu Villarreal, a za národní tým Ruska.

Denis Dmitriyevich Cheryshev (; born 26 December 1990) is a Russian professional footballer who plays as a left winger for Spanish club Valencia CF and the Russian national team.


Metody výzkumu.

Dnes nejvíce používanou metodou jejich výzkumu je klasická fotometrie. Mezi další prostředky, jež se k výzkumu CP hvězd používají, patří postup publikovaný v roce 1970 Arminem Josephem Deutschem, který za pomoci Fourierovy matematické analýzy dává přehled o rozložení nehomogenit ve výskytu daných prvků na povrchu hvězdy, avšak nejedná se o vždy a ve všech případech o spolehlivý prostředek tohoto poznání, a proto může poskytnout i neplatné výsledky. Druhý odlišný přístup, tzv. „dopplerovské mapování“, spočívá v porovnání observačních dat s matematickým modelem atmosféry. Tato metoda se nazývá dopplerovská proto, že se při ní počítá s Dopplerovým posunem – v důsledku rotace hvězdy se totiž přibližují a vzdalují skvrny na jejím povrchu vůči pozorovateli. Do současnosti (rok 2010) bylo komplexně, a hlavně kvalitně prozkoumáno jen velmi malé množství CP hvězd.

Charakteristika.

Nitro těchto hvězd podle současného vědeckého názoru zřejmě odpovídá běžným hvězdám hlavní posloupnosti. Chemická pekularita provází vývoj hvězdy skoro po celé období, kdy hvězda prochází stadiem hlavní posloupnosti a mění vodík v helium, podobně jako naše Slunce. K této skupině hvězd patří více než jedna desetina tzv. "horkých" hvězd, jejichž efektivní teplota se pohybuje v rozmezí od 6500 K až asi do 30 000 K. Obecně se část chemicky pekuliárních hvězd projevuje globálním, téměř dipólovým magnetickým polem o indukčnosti řádově tisíciny až jednotky Tesly. Velké procento těchto hvězd je spektrálně proměnných, což bývá často doprovázeno i proměnností magnetickou a fotometrickou. Rotační periodě dané hvězdy odpovídá perioda změny svítivosti i magnetické a spektrální proměnnosti.

Označení.

Pro potřeby třídění a klasifikace označujeme chemicky pekuliární hvězdy velkými písmeny "CP", někdy jen malým písmenem "p", tzn. „pekuliární“ za uvedeným příslušným spektrálním typem hvězdy.

Model.

Současný „geometrický“ model těchto hvězd, který však plně nevystihuje všechny pozorované skutečnosti, je tzv. model „skloněného rotátoru“ zavedený v roce 1949 Babcokem, tento model uvažuje o CP hvězdě jako o tuhém tělese, které rotuje kolem osy svírající s osou magnetického pole nenulový úhel. Zmíněný model byl dále rozpracováván úvahou o reálné situaci s existujícím dipólovým magnetickým polem CP hvězdy, které však rozhodně nemají všechny hvězdy této skupiny, a obohacen představou o existenci jistých „spektroskopických skvrn“, což jsou podle této představy místa ve fotosféře hvězdy, kde se vyskytují určité chemické prvky ve zvýšené koncentraci. Je třeba se zmínit o tom, že na základě těchto úvah se podařilo vysvětlit spektrální proměnnost, fázový posun mezi ekvivalentní šířkou a radiální rychlostí i vyskytující se přepólování magnetického pole pozorované u řady CP hvězd.

Klasifikace.

V roce 1974 vypracoval George Preston přehlednou klasifikaci CP hvězd, tato klasifikace se zakládá na faktu výskytu jednotlivých typů těchto hvězd charakteristicky závislém na daném teplotním intervalu. Klasifikace je vypracována vzestupně vzhledem k rostoucí teplotě, od nejchladnějších hvězd po ty nejteplejší (CP1 až CP6,7). Nejprve zde stručně popišme Spektrální typ A:

Spektrální typ A.

Spektrální typ A dělíme dále na dvě základní podskupiny, kterými jsou :

Metalické hvězdy.

označení "(Am)" podle Prestona typu CP1 charakterizované poměrně slabými spektrálními čárami "vápníku", přičemž poměr intenzit spektrálních čar scandia II a stroncia II je výrazně menší, než u obvyklých hvězd tohoto spektrálního typu (A). Podle názoru amerického astronoma H. Abta se většina těchto hvězd vyskytuje v binárních systémech charakterizovaných krátkou oběžnou periodou, je tedy možné, že synchronizace oběžné rychlosti s rychlostí rotační působí zpomalování otáčení těchto hvězd spolu se stabilizací atmosféry. Druhá, v pořadí již výše zmíněná základní skupina označená termínem:

Magnetické hvězdy.

označení "(mCP)", zde patří "Ap" i "Bp" hvězdy, podle Prestonovy klasifikace typu CP2, mají zesílené spektrální čáry křemíku, stroncia, chromu a tak zvaných prvků "„vzácných zemin“ – lanthanoidů", i prvků ze skupiny železa (Fe, Co, Ni) v různých kombinacích. U těchto hvězd se vyskytují globální proměnná a silná magnetická pole, jejichž perioda se shoduje se změnou jejich jasnosti a spektra. Je zajímavé, že mezi těmito hvězdami bylo nalezeno jen několik dvojhvězd, (tento konkrétní údaj pochází z konce 80. let 20. století.) K objasnění vzniku těchto anomálií vypracovali v 70. letech 20. století francouzští badatelé Vauclair, Michaud teorii, která se zdá býti celkem slibná, nese název:

Teorie zářivé difuze.

Nástin této teorie uvažuje s pomalou rotací, přítomností silných magnetických polí, vedoucí k velmi klidné hvězdné atmosféře, snad dle obou autoru dokonce bez konvektivních pohybů. Tato situace by totiž neumožňovala podstatné promíchání hmoty atmosféry, odtud její neobvyklé chemické složení, chybějící konvekce v atmosféře hvězdy je totiž pro teorii zářivé difuze klíčová. Výše zmíněná zářivá difuze může oddělovat různé druhy atomů do různých výšek atmosféry hvězdy tím, že v bezkonvekční vrstvě mají těžší prvky díky gravitační síle snahu klesat dolů, k centru hvězdy a naopak, pokud mají jiné chemické prvky náležející počet absorpčních čar a hran ležící v blízkosti maxima zářivého toku, dochází k pohybu těchto prvků opačným směrem nahoru, k povrchu hvězdy. Rychlost zářivé difuse se pohybuje v řádech cm/s. Samotná difuze chemických prvků může být způsobena větším počtem fyzikálních mechanismů, např. gradientem hustoty jednotlivých prvků, teplotním, tlakovým gradientem i silami vnějšími jako je síla gravitační, elektrická, magnetická, nebo zářivá. Ještě shrňme princip oddělování jednotlivých prvků podle Michauda, který spočívá v dlouhodobém působení zářivé síly mající původ z "neizotropního pole záření" a "izotropní emise záření" konkrétního chemického prvku, tato zářivá síla spolupůsobí se "silou gravitační".

Předchozí a překonané teorie.

Předchozí autoři nabízeli i jiná vysvětlení chemické abnormality CP hvězd, jako např. Burbidge (1955) teorie o jaderné reakci na povrchu hvězdy, Fowler (1965) uvažoval také o jaderných reakcích, ale uvnitř hvězdy, to, že se ale chemická pekularita pozoruje ne uvnitř, nýbrž na povrchu hvězdy vysvětloval Fowler jakýmsi procesem „ bagrování“, kterým se výsledné produkty těchto jaderných reakcí měly dostat na povrch hvězdy. Jiní fyzikové ve snaze vysvětlit CP anomálii předkládali další teorie např. o výbuchu blízké supernovy, dopadu planetek, nebo magnetické akreci.

Spektrální typ B.

Rtuť-manganové hvězdy.

Podle Prestonovy klasifikace typu CP3, charakteristika – pomalá rotace, úzké spektrální čáry, bez časových změn, silné spektrální čáry ionizovaného Mn a Hg. K této skupině hvězd si uveďme velmi zajímavý současný objev týkající se otázky počasí v atmosférách hvězd u konkrétní hvězdy, jíž je nejjasnější hvězda souhvězdí Andromedy a zároveň i nejjasnější hvězda skupiny rtuť-manganových hvězd, "Alfa Andromedae – Sirrah". Konkrétně se jedná o spektroskopickou dvojhvězdu s orbitální periodou 96,7 dne, vzdálenou od Země 97 světelných let. Tato hvězda ve své atmosféře vykazuje chemicky anomálně zvýšený obsah rtuti, manganu, vzácného kovového prvku gallia, tajícího v lidské dlani, které se chemicky značně podobá hliníku (Mendělejevovo „ eka-aluminium „) a europia, kovu ze skupiny tzv. vzácných zemin. Jiné chemické prvky jsou naopak zastoupeny v koncentracích nižších, než je obvyklé. Oleg Kochukhov a jeho tým, z Univerzity v Upsale, který studoval povrch této hvězdy 7 let, v červnu 2007 označil Sirah za první hvězdu, na které se vyskytují jevy, které odpovídají počasí v atmosférách planet. Nad povrchem této hvězdy se totiž formují, vznášejí a mění oblaka tvořená vysoce jedovatou rtutí. Studována byla čára jednou ionizované rtuti, vlnové délky 398,4 nm.

Hvězdy se zeslabeným héliem.

"(He-weak stars)", dle Prestona typu CP4, 5 – tato skupina charakterizovaná spektrem s čárami vodíku, spektrálního typu zřejmě B3 až B5 a hélia, které odpovídají spektrálnímu typu cca B8 se dále dělí podle spekter na tři podtypy:  Charakterizujme stručně tyto tři vyjmenované podskupiny:

Podskupina křemíková.

Výskyt nezvykle silných spektrálních čar křemíku, jednou ionizovaného. Pravděpodobně v této podskupině panuje fyzikální shodnost s analogickou podskupinou objektu spektrálního typu A. Často dochází k periodickým změnám jasnosti, spektra, a mnohdy i magnetického pole.

Podskupina titan-stronciová.

Zesílená spektrální čára titanu, jednou ionizovaného a stroncia, dále železa, ionizovaného taktéž jednou či dvakrát. Jako u předešlé skupiny dochází i zde k často k periodickým změnám v jasnosti objektů, jejich spektrech i intenzitě magnetického pole.

Fosfor-galliové (kryptonové) hvězdy.

Ve spektru přítomny silné čáry fosforu i gallia a kryptonu. Na rozdíl od předchozích podskupin bez periodických časových změn a měřitelného magnetického pole, ovšem existenci magnetického pole nelze úplně vyloučit, jak naznačují poslední přesná měření (rok 2009).

Hvězdy se zesíleným héliem.

"( He- strong stars )", dle Prestona typu CP6, 7 – u některých hvězd této skupiny byla nalezena emise v čáře vodíku H alfa, proto je musíme klasifikovat současně i jako Be hvězdy, i když je otázkou, kde přesně začíná a končí jejich vzájemná podobnost s běžnými „ nemagnetickými “ "Be hvězdami". Tato skupina je charakteristická periodičností změn jasnosti, spektra i magnetického pole.

Závěr.

Všechny otázky, fakta a souvislosti tykající se chemicky pekuliárních hvězd nebyly ani zdaleka vyčerpány, spíše naopak nás určitě do budoucna překvapí nejeden zajímavý objev týkající se této kategorie hvězd. Porozumění CP hvězdám, které tvoří "jeden kamínek" v pomyslné mozaice našeho poznání o hvězdách je pro nás důležité také proto, že nám pomáhá lépe proniknout do problematiky související se vznikem a vývojem hvězd v obecném slova smyslu.

Literatura.

HARMANEC, P. "Horké hvězdy." Brno : Hvězdárna a planetárium Mikuláše Koperníka, 1989. 15 s.  KULHÁNEK, P. a kolektiv. "Astronomie a fyzika -" nové obzory : Aldebaran Grouph for Astrophysics (AGA) 2010 GRÁF, T. MIKULÁŠEK, Z., ZVĚŘINA, P., KRTIČKA, J. "Chemicky pekuliární hvězdy – zmalované slečny" : Československý časopis pro fyziku, 2009, roč. 59, č. 5, s. 292–295.

Chemicky pekuliární hvězda (též pekuliární hvězda či CP hvězda) je v astrofyzice hvězda, která má neobvyklé (pekuliární) chemické složení svých povrchových vrstev, neboli atmosféry. Toto složení zjišťujeme převážně spektroskopicky, ze vzhledu barevného spektra hvězdy.

In astrophysics, chemically peculiar stars (CP stars) are stars with distinctly unusual metal abundances, at least in their surface layers.


Dětství a dospívání.

Narodila se v Lancasteru v Pensylvánii jako starší dcera vysokoškolského administrátora Davida Behrse a učitelky na prvním stupni, Maureen Behrsové. Má o šest let mladší sestru. V roce 1989 se rodina přestěhovala do Lynchburgu ve Virginii a zde Behrs také vyrůstala. Ve věku čtyř let začala vystupovat v divadle a během dospívání hrála ve fotbalovém týmu. Studovala na střední škole E.C. Glass High School.  V patnácti letech se se svou rodinou přestěhovala do Marin County v Kalifornii. V roce 2001 začala navštěvovat střední školu Tamalpais High School a byla přijata do velmi oceňovaného školního divadelního programu. Poté studovala na American Conservatory Theater v San Franciscu a vystupovala v muzikálu "Dangling Conversations: The Music of Simon and Garfunkel" a ve hrách "Korczak’s Children" a "A Bright Room Called Day". Její studijní program také zahrnoval klasický zpěv.  V roce 2004 se přestěhovala do Los Angeles, kde studovala herectví na UCLA School of Theater, Film and Television. V roce 2005 ztvárnila Sandy Dumbrowski v "Pomádě" v divadle Ray of Light Theatre a byla zvolena Miss Marin County 2006. V posledním ročníku na škole začala chodit na konkurzy a v roce 2008 absolvovala s titulem v kritických studiích. Po absolvování jí bylo uděleno ocenění Young Musician's Foundation Vocal Scholarship.

Herecká kariéra.

Její první role přišla ve filmu "", který natáčela od března 2009 sedm týdnů v kanadském Vancouveru. Tento film je sedmým pokračováním filmové série "Prci, prci, prcičky". Dále se objevila v nezávislé komedii "Adventures of Serial Buddies", která pojednává o nešikovné skupině sériových vrahů a kromě ní ve filmu hrají Christopher Lloyd, Kathie Lee Gifford a Artie Lange. Na konci roku 2010 natočila další nezávislý snímek, s názvem "Route 30, Too!".  V roce 2011 se objevila v malých rolích v seriálech "Námořní vyšetřovací služba L. A." a "Castle na zabití". Ve stejném roce pracovala také jako chůva v Geffen Playhouse ve Westwoodu, když se ucházela o roli v sitcomu "2 Socky" a roli nakonec získala po sedmi konkurzových kolech. V sitcomu ztvárňuje Caroline Channing, bohatou dívku z Manhattanu, která je nucena stát se servírkou v brooklynském bufetu po té, co je její otec odsouzen za finanční podvody a je jim odebrán veškerý majetek. Její postava je absolventkou Whartonovy školy, která spolu s cynickou servírkou jménem Max (Kat Dennings) začne podnikat. Seriál produkují komička Whitney Cummings a producent seriálu "Sex ve městě", Michael Patrick King. V březnu 2015 získal seriál pátou sérii.  V roce 2013 se objevila v televizní reality show "It's a Brad, Brad World" a také byla jednou z předávajících na Academy of Country Music Awards. Namluvila roli Carrie Williams v animovaném filmu "Univerzita pro příšerky", což je prequel k filmu "Příšerky s.r.o." z roku 2001. V roce 2015 se objevila po boku Sally Field a Maxe Greenfielda v nezávislé komedii "Hello, My Name Is Doris".

Osobní život.

Byla zasnoubená s hercem Michaelem Gladisem. Společně se objevili v krátkém filmu "The Argument", které napsala a režírovala komediální dvojice Holtand-Steele pro webovou stránku Funny or Die. Dvojice se vzala dne 21. července 2018 na ranči Moose Creek v Idaho.

Beth Behrs (* 26. prosince 1985 Lancaster, Pensylvánie) je americká herečka. Její nejznámější rolí je Caroline Channing v sitcomu "2 Socky".

Elizabeth Ann Behrs (born December 26, 1985) is an American actress and writer best known for her starring role as Caroline Channing in the CBS comedy series "2 Broke Girls". The show ran for six seasons and earned Behrs praise and nominations for the Teen and the People's Choice Awards. Having made her screen debut in the 2009 comedy film "", she later ventured into television roles. After "2 Broke Girls", Behrs returned to feature films with the 2015 productions "Chasing Eagle Rock" and "Hello, My Name Is Doris". She voiced Carrie Williams in the animated film "Monsters University" (2013) and Moochie in the television series "". In 2018, she was cast as Gemma Johnson in the CBS sitcom "The Neighborhood".


Život.

Před první světovou válkou.

Narodil se 6. dubna 1856, čtyři roky po nástupu Napoleona III. na trůn v jihofrancouzském Carcassonne. Do prestižní francouzské vojenské akademie ("École Spéciale Militaire") v Saint-Cyru vstoupil v roce 1875. Školu vystudoval 1. října 1877 jako třetí nejlepší žák ročníku. Sloužil v Alžírsku a zúčastnil se také tažení na jihu Tuniska. Současně měl hodnost podporučíka ("Sous-lieutenant") pěchoty. Mezi lety 1883 a 1885 studoval na vyšší francouzské vojenské škole – na "Válečné akademii" ("École supérieure de guerre"). V říjnu 1882 byl povýšen na poručíka ("Lieutenant"), v roce 1887 do hodnosti kapitána ("Capitaine") a o deset let později v roce 1897 byl jmenován šéfem praporu. Po vypuknutí nechvalně známé Dreyfusovy aféry v roce 1900 si ho francouzský ministr války generál André vybral jako svého poradce a stali se dobrými přáteli. Ve funkci poradce zůstal až do roku 1907. Od února 1901 do února 1904 byl ředitelem akademie ("École Militaire d'Infanterie") v Saint-Maixent-l'École. Rok po svém jmenování ředitelem akademie byl povýšen na podplukovníka ("Lieutenant-colonel"). Od roku 1904 do roku 1906 byl zároveň velitelem vojenské stráže Poslanecké sněmovny v Palais Bourbon. Poté byl od 7. března 1907 do 27. března 1911 velitelem pěchoty ministerstva války. V roce 1908 se stal brigádním generálem ("Général de brigade"). Od 27. března 1911 velel 12. pěší divizi ("12e division d'infanterie"), součásti 6. armádní skupiny ("6e corps d'armée") a od 1. října 1913 byl převelen do vedení 4. pěší divize ("4e division d'infanterie").

První světová válka.

Za první světové války patřil k nejstarším francouzským generálům. 2. září 1913 nahradil generála Ruffeyho sesazeného generálem Joffrem ve velení 3. armády ("IIIe Armée") v Ardenách a v této funkci vydržel až do 22. července 1915, kdy ho generál Joffre také sesadil. Zároveň dne 1. listopadu 1913 byl jmenován velitelem 8. armádního sboru ("8e corps d’armée") v Bourges. Spolu s touto armádou se také zúčastnil první bitvy na Marně a podařilo se mu odrazit německý útok. Jeho podíl na francouzském vítězství byl stejný jako podíl maršála Focha a generála Gallieniho. Na západní frontě se také zúčastnil bitvy u Verdunu. V říjnu 1915 byl z politických důvodů odeslán s francouzskou orientální armádou ("Armée française d'Orient") do Soluně, kam dorazil 5. října 1915. A o rok později v lednu 1916 převzal velení všech spojeneckých armád na bojišti v Makedonii. S jeho souhlasem vyhlásil velitel francouzské posádky města Korçë Henry Descoin autonomní Albánskou republiku Korçë s Themistoklem Gërmenjimem v čele. V listopadu 1916 se mu podařilo po bitvě u makedonského Monastiru toto město dobýt. Kvůli neúspěšné ofenzivě byl 14. prosince 1917 zbaven funkce novým francouzským premiérem Clemenceauem a ve funkci nahrazen generálem Guillaumatem. Sarrail totiž "nedokázal vytvořit ducha vzájemné důvěry mezi mnohonárodnostními jednotkami". Do konce války zbýval necelý rok a Sarrail tak během ní již nezaujal žádné významnější místo a do jejího průběhu nezasáhl.

Po první světová válce.

Do zálohy přešel ještě před skončením první světové války 6. dubna 1914.  Jeho političtí přátelé pro něj ale přes jeho penzionování získali výhodné místo v roce 1924, kdy byl odeslán jako významný vojenský činitel do Sýrie. Tam se také zúčastnil potlačování syrské revoluce o rok později, v roce 1925 a nařídil ostřelování Damašku.  Zemřel o pět let později v den pohřbu maršála Focha 23. března 1929 v úplném ústraní a byl pohřben v pařížské Invalidovně.

Posmrtné pocty.

Byly po něm pojmenovány ulice v Remeši, Le Havre, Rouen, Bagneux, Saint-Just-en-Chaussée, Créteil, Montauban, La Rochelle, Saintes, Roubaix, Châlons-en-Champagne, Besançon, Paříži a v Saint-Dizier, bulváry Montpellier a v Lunel, místa v Alžíru, Bordeaux a v Nantes-Rezé, dok v Lyonu, škola v Pont-Sainte-Marie a má postavenou také sochu u Verdunu.

Maurice Paul Emmanuel Sarrail (6. dubna 1856, Carcassonne – 23. březen 1929, Paříž) byl francouzský generál z dob první světové války.

Maurice Paul Emmanuel Sarrail (6 April 1856 – 23 March 1929) was a French general of the First World War. Sarrail's openly socialist political connections made him a rarity amongst the Catholics, conservatives and monarchists who dominated the French Army officer corps under the Third Republic before the war, and were the main reason why he was appointed to command at Salonika.


Jednotky.

Křižáčtí vojáci.

Křižáci se verbují v kasárnách a ke svému zrekrutování potřebují příslušné zbraně, proto může trvat déle než u Arabů, než se postaví evropské vojsko. Jsou celkem nenároční na peníze a je jich celkem více, než arabských žoldnéřů. Některé doplňkové evropské jednotky je mohou verbovat ještě v spolku techniků, sídle razičů nebo katedrále.  Evropský lučištník je lehkou levnou střeleckou jednotkou. Jeho výhodou je především jeho rychlost a cena. Nemá žádné brnění, a proto moc nevydrží. Je ideální obrannou jednotkou v kombinaci se střelci s kuší. Je účinný zejména proti jednotkám, které nemají brnění. Je schopný kopat vodní příkop.  Kopiník je levná pěší jednotka která se dá použít do první linie. Je celkem rychlý a v obranném nebo útočném postoji se může sám od sebe rozběhnout. Jeho sprint hráč nemůže ovládat. Jeho síla spočívá v kvantitě. Nemá brnění, proto skoro nic nevydrží. Je schopný lézt na žebříky a kopat vodní příkop.  Voják s palcátem je ideální jednotka pro frontální útok. Díky své lehké zbroji je odolnější než Kopiník, zejména vůči lukostřelcům. Je výjimečně rychlý a dává velké poškození. Je schopný lézt na žebříky a kopat vodní příkop.  Střelec s kuší je ideální obranná střelecká jednotka. Díky své zbroji je velmi pomalý a jeho kuše se pomalu nabíjí. Za to však jeho střely jsou velmi přesné a účinné i proti obrněným jednotkám. Dost vydrží a dá velkou práci ho z hradeb sestřelit. K útoku se vůbec nehodí, protože nejspíš zemře ještě dříve, než stihne vystřelit. Neleze na žebříky ani nekope vodní příkop.  Halapartník je jednotka určená k obraně hradu, díky svému brnění hodně vydrží, ale halapartna není ideálním útočným nástrojem, kterým by se způsobovalo velké poškození. Je rychlý jako střelec s kuší a může kopat vodní příkop, neleze však na žebříky.  Elitní jednotka každého vojska. Je nejpomalejší jednotka ze hry, jeho útok je však zdrcující a také hodně vydrží. Hodí se k obraně ale i k útoku. Nekope vodní příkop ani není schopný vylézt na žebřík.  Rytíř na koni velmi rychlá a odolná jednotka. Kvůli svému koni není schopný vylézt ani na hradby, natož na žebřík a kopat příkop. Nevyleze proto ani na sídlo lorda a nehodí se proto jako hlavní jednotka pro úplnou likvidaci nepřítele. Hodí se spíše pro záškodnické útoky na nepřátelskou ekonomiku.  Technici jsou jednotky sloužící ke stavbě obléhacích strojů. Nemají brnění, proto nic nevydrží a při napadení se vůbec nebrání. Je schopný kopat vodní příkop a neleze na žebříky.  Tato levná jednotka nese žebřík, po kterém mohou některé jednotky vylézt na nepřátelské hradby. Je velmi rychlý, ale nic nevydrží a není schopný vykopat vodní příkop.  Raziči jsou jednotky určené k obléhání nepřátelského hradu. Vykopou tunel až k nepřátelským hradbám, kde následně svůj tunel strhnou a tak hradby poškozují. Jsou relativně rychlí, ale než zmizí pod zemí jsou při kopání tunelu zranitelní. Díky svému krumpáči se dají použít jako slabá útoční jednotka.  Mnich je pomalá a levná jednotka, moc toho nevydrží a ani nemá velký útok, přesto ve větším množství se s ním dá zaútočit. Hráči ho většinou najímají ve chvílích, kdy je jejich hrad ve smrtelné křeči, kdy nejsou zbraně a na žoldáky nejsou peníze, jako poslední obrannou linii.

Arabští žoldáci.

Na rozdíl od evropských jednotek Arabové nepotřebují ke svému najmutí zbraně. Jediným kritériem pro jejich nájem jsou peníze. Žoldáky používají všichni arabští hrdinové a v omezené míře někteří křižáci. Arabské jednotky nejsou z valné většiny přesným ekvivalentem svých evropských protějšků. Všechny jsou k mání ve stanovišti žoldnéřů.  Jednotka na první pohled stejná jako evropský lučištník. Liší se jen tím, že nekope vodní příkop. Je také o trochu odolnější (vydrží například ránu z balisty na věžích nebo z kuše, zatímco evropský lučištník ani jednu) a střílí rychleji.  Střelec z praku je nejlevnější střelec ve hře. Má malý dostřel a způsobuje malá zranění, přesto ve větším počtu dokáže napáchat velké škody. Podobně jako lučištníci je účinný proti jednotkám, které nemají brnění.  Otrok je nejlevnější pěší jednotka ve hře. Je ozbrojen hořící pochodní a používá se ve větším počtu při útoku na nepřátelské budovy, které zapálí. Když má nepřítel mnoho hořlavých bodů blízko sebe, tak mu stačí zapálit jednu a oheň mu zničí celý hrad. Jsou velmi zranitelní především vůči lučištníkům. Jako jediné arabské jednotky jsou schopny vykopat vodní příkop.  Nájemný vrah je taktickou útočnou jednotkou. V blízkosti nepřátel se dokáže částečně zneviditelnit a uniknout nepřátelské pozornosti. Používá kotevní háky, díky kterým vyšplhá na nepřátelské hradby a otevře brány.  Stěžejní jednotka arabského pěšího útoku. Nemá těžké brnění jako evropský rytíř, proto je i o něco rychlejší, ale je více zranitelný, zejména vůči střelcům z kuše. Výhodný když je málo železa.  Jediný útočný střelec ve hře. Díky svému oři je lučištník na koni velmi rychlý a na rozdíl od všech ostatních střelců dokáže střílet za jízdy. Je také odolnější než ostatní lučištníci. Velmi efektivní při větším množství, když jich máte hodně, dokážou nepřátelský hrad doslova "vystřílet".  Nejdražší jednotka ve hře. Je velmi pomalý a má malý dostřel. Na své nepřátele vrhá láhve s řeckým ohněm, čímž je velmi účinnou zbraní při obraně hradu.

Lord.

Lord je hlavní osobou v hradu. Během bojových misí, nebo momentálního ohrožení je jeho místo na svém sídle. V dobách míru, nebo mapách jen pro stavění se lord potuluje kolem usedlosti po celé mapě. Jde ho označit a nařídit mu, aby se přesunul, kam chce hráč. Rovněž může bojovat a žádná jednotka se mu sama o sobě nemůže rovnat, vůči početní přesile je však zranitelný. V běžných bojových misích jde každému hráči o to, zabít nepřátelského hrdinu a nenechat si zabít svého. Lordova smrt většinou znamená konec hry (pokud tvůrcem mapy není nastaveno jinak).

Hrdinové.

Stronghold crusader původně obsahuje osm počítačových soupeřů, tři Araby a pět křižáků. Někteří z nich byli již v ostatních verzích Strongholdu. Kromě nich se ještě na internetu dají sehnat i bonusoví králové a kteří se musejí do hry instalovat. Každý z hrdinů staví jiný hrad a každý hrdina může stavět svůj hrad v různých modifikacích, verbuje jiné bojovníky a používá odlišnou strategii.

Křižáci.

Zde je přehled a charakteristika křižáckých velitelů. Oproti Arabům jsou křižáci více různorodí, protože evropských jednotek je více než arabských. Někteří křižáci jsou schopni využívat arabské žoldnéře.

Krysa.

Krysa je nejlehčím protivníkem ve hře. Jeho malý hrad neobsahuje téměř žádné věže. Jako jediný soupeř může mít otevřený vstup do hradu pomocí schodů. Vyrábí a útočí jen kopiníky a evropské lučištníky a není schopen používat obléhací stroje ani arabské žoldnéře. Jeho výhodou jsou relativně malé intervaly mezi jednotlivými útoky a pokud je v nepřátelském týmu více Krys, může být hráč pod útokem v jednom kuse. Díky také malé pořizovací ceně svých jednotek je Krysa schopen udržet pohromadě větší množství peněz. Těží jen dřevo a kámen a nestaví žádné stavby, kterými by si zvedal popularitu, či donucovací prostředky, aby jeho lid více pracoval.

Had.

Hadův je středně silný soupeř známý z minulých dílů Stronghold. Jeho hrad velmi připomíná větší verzi hradu Krysy, obklopenou vodním příkopem. Had je spíše než opravdový soupeř především nebezpečný záškodník, který je schopen využívat v omezené míře arabské žoldnéře, a to arabské lučištníky, střelce z praku a především arabské otroky, které Had vysílá na sebevražedné mise, které ochromí ekonomiku soupeře a srazí ho na kolena. Z křižáckých jednotek vyrábí kopiníky a evropské lučištníky, inženýry a muže s žebříky, je také schopen používat obléhací zbraně, a to katapult. Jeho nebezpečnost spočívá především v jeho zákeřných útocích jeho otroků, proto je nejnebezpečnější v týmu, kde má silnější spojence, kteří ho ochraňují. Jeho frontální útoky, byť za podpory obléhacích zbraní, jsou proti mohutným opevněním takřka bezzubé. Další jeho nevýhodou je, že neudrží pohromadě své peníze. Těží dřevo, kámen, příležitostně dehet (ale jen k prodeji, není schopný jej použít k obraně svého hradu). Stejně jako Krysa nestaví stavby ovlivňující popularitu ani pracovní výkonnost obyvatel.

Prase.

Další starý známý z předchozích Strongholdů – Prase. Prase se dá soudit jako středně obtížný soupeř. Vyrábí jen evropské vojáky s palcátem a střelce z kuše, čímž má vyvážené vojsko pro útok i obranu. V jeho hradu se už dá najít několik velkých věží, schopných nést obranné stroje. Prase jich ovšem nevyužívá, proto útočníkovy obléhací stroje jsou před obránci v bezpečí. Hrad chrání nízká zeď bez cimbuří, která je snadná k překonání. Není schopný využívat Araby. Těží dřevo, kámen, železo, ze kterého vyrábí zbraně a dehet na prodej. Stejně jako Krysa a Had tak ani Prase nastaví budovy k ovlivnění popularity ani k ovlivnění pracovního tempa svých poddaných.

Vlk.

Vlk, Lupus, Krásný tesák... nejstrašlivější ze všech lordů ve hře, a taky nejtěžší ze všech ostatních. Obrana jeho hradu využívá vše, co lze použít, tedy pasti s kůly, rozmazaný dehet, připravený spálit útočící vojsko. Staví tři velikosti hradu, které se dají vidět ještě v různých modifikacích, a to lehký, střední a těžký. Lehký hrad má průměrně silné hradby, srovnatelné se Lvím srdcem, či Saladinem. Střední hrad je snad nejtěžší dobýt, má obranu naprosto vyváženou v silnější verzi, než lehký hrad. Achillovou patou těžkého hradu je paradoxně jeho velikost. Hrad je tak velký, že rozmístit jednotky k jeho obraně spolkne spoustu vojáků, peněz, ale hlavně času, proto klíčem k úspěchu zdolat tento hrad je soupeřova rychlost. Vlk verbuje do svého vojska rytíře, halapartníky, evropské lučištníky, střelce s kuší, z Arabů pak arabské lučištníky a lučištníky na koni. Z obléhacích strojů využívá katapulty a obléhací praky, kolem hradu mívá rozmístěny zápalné balisty. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Staví si ve svém městě náboženské stavby a hospody kvůli popularitě a šibenice kvůli výkonnosti svého lidu, je to krutovládce.

Lví srdce.

Richard Lví srdce je novinkou ve Stronghold Crusader. Patří mezi těžké protivníky. Verbuje evropské lučištníky, halapartny a rytíře a nemůže používat arabské žoldnéře. Jeho hrad je obdélníkového tvaru a na svých velkých věžích mívá balisty a praky, také rád používá techniky s vroucím olejem, což je smrtící zbraň, pokud ji útočník podcení, nebo přehlédne. Jeho nevýhodu je, že nevyrábí střelce s kuší a na svých hradbách a věžích moc lučištníků také nemá (obvykle prak), jeho hlavní obranná linie je až sídlo uvnitř hradu. Těží dřevo, kámen, železo a příležitostně dehet (ale jen na prodej, nepoužívá ho k obraně hradu, podobně jako Had). Ve městě staví náboženské stavby a zahrady kvůli popularitě, zahrady však snižují produktivitu práce jeho poddaných.

Král Filip.

Král Filip je středně silný protivník, o něco silnější než Had. Nepoužívá arabské žoldáky. Verbuje do svých řad evropské lučištníky, kopiníky, inženýry a rytíře na koních. Z obléhacích strojů používá katapult. Podobně jako útok Hada nebo Krysy se i Filipův útok jeho kopiníků dá celkem snadno odrazit, avšak jeho rytíři na koních jsou velmi odolní a dokáží napáchat velké škody na ekonomice. Jeho hrad se vzhledem podobá hradu Lvího srdce, na věžích mívá zásadně balisty. Těží dřevo, kámen a železo. V hradu si staví náboženské stavby a zahrady, které mu zvyšují popularitu, ale nemá tak velkou produktivitu práce svých dělníků.

Císař Bedřich.

Fridrich I. Barbarossa je velmi silný soupeř, nejpodobnější Vlkovi ze všech ostatních hrdinů. Jeho hrad je velký s obrannými stroji na vrcholech a vodním příkopem. Verbuje do svého vojska rytíře, halapartníky, evropské lučištníky, střelce s kušemi a rytíře na koních. Na rozdíl o Vlka není schopen najímat arabské žoldnéře. Je celkem slušný hospodář, má vždy k dispozici dost peněz i ostatních zásob. Jeho velkou nevýhodou je malá rychlost v budování armády. Pokud se na něj zaútočí rychle, většinou se neubrání a jeho naditá pokladnice nabízí jeho přemožiteli bohatou kořist. Pokud se mu však dá dost času na vybudování obrany, je jeho dobývání velmi obtížné. Jeho útok se nijak neliší od útoku Vlka či Lvího srdce. Těží dřevo, kámen, dehet a železo. Staví v hradu náboženské stavby a hospody kvůli popularitě, nestaví však zahrady ani šibenice, čímž by nějak ovlivňoval produktivitu práce svých lidí.

Šerif.

Tento lord je středně těžký protivník, je podobný Praseti. Jeho hrad je rozdělen na sídlo a vlastní město, zatímco sídlo je velmi silně opevněno, město je opevněno slabě. Šerif verbuje jak Araby tak i křižáky, vojáky s palcátem, střelce s kuší a inženýry, z Arabů pak arabské otroky, arabské lučištníky, nájemné vrahy a vrhače ohně. Používá obléhací stroje, především katapult. Těží dřevo, kámen, železo a dehet, který rozmazává kolem svého hradu. Ve městě si staví náboženské stavby a hospody kvůli popularitě, a šibenice kvůli produktivitě práce.

Maršál.

Maršál je další středně silný, až těžký protivník. Jeho obrana je podobná Králi Filipovi, kdežto útok se neliší od Vlka, Lvího srdce, či Bedřicha. Verbuje si evropské lučištníky, rytíře a rytíře na koních. Maršálův hrad nemá na svých věžích obranné stroje ale mnoho lučištníků. Těží dřevo, kámen a železo.

Opat.

Opat je zajímavý hrdina, jako jediný v celé hře používá k boji mnichy, a to i jako svou hlavní jednotku. Mniši, kteří se rekrutují k katedrále nejsou nijak silnou, rychlou, ani odolnou jednotkou, zato jsou výjimečně levní a nevyžadují žádné zbraně, díky tomu Opat je schopen šetřit své peníze. Kromě nich Opat staví už jen evropské lučištníky. Jeho město je poměrně veliké, na věžích nechybí balisty a vodní příkop. To však nevyváží nepřítomnost lepších jednotek a to dělá z Opata velmi lehkého soupeře. Ve městě si staví hlavně náboženské stavby, dále hospody a některé verze jeho hradu mají v ulicích šibenice.

Arabové.

Na rozdíl od křižáků Arabové nemohou používat v boji tolik různých taktik, jako jejich evropské protějšky, především proto, že mají téměř jen jedinou jednotku použitelnou pro frontální útok a to arabského bojovníka. Proto jsou útoky arabských vládců skoro všechny stejné, přesto jsou tu některé aspekty, typické pro každého arabského hrdinu.

Sultán.

Sultán patří mezi nejlehčí arabské soupeře. Jeho malý hrad je stavěný do kruhu a mívá jednu, dvě, nebo taky žádnou vysokou věž. Verbuje do svého vojska arabské bojovníky, střelce z praku, v omezené míře arabské lučištníky. Sultán je dobrým hospodářem, i přes velkou pořizovací cenu arabské armády i fakt, že nevyrábí žádné jídlo, ale vše musí kupovat si dokáže udržet své peníze. Nepoužívá obléhací stroje. Těží dřevo a kámen. Ve svém hradu si potrpí na zahrady, které mu udržují popularitu, ale snižují produktivitu práce jeho dělníků. Nikdy není schopen zasypat nebo vykopat vodní příkop.

Kalíf.

Kalíf patří mezi středně silné soupeře, je silnější než Sultán. Kalífová záliba je v ohni, ve svém repertoáru má všechny myslitelné jednotky pracující s ohněm, otroky, vrhače ohně, zápalné balisty, techniky s vroucím olejem, z ostatních jednotek verbuje arabské bojovníky a arabské lučištníky. Jeho hrad je obdélníkového tvaru a mnoha vysokými strážními věžemi, kolem kterého je rozmazán dehet, který Kalífovi dovoluje odrazit zbrklý útok nepřítele. Není dobrým hospodářem, jeho peníze se vždy velmi rychle rozkutálí. Stejně jako Had je i Kalíf nebezpečný díky zákeřným útokům svých otroků. Z obléhacích strojů používá katapult a zápalnou balistu. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Z budov na ovlivnění popularity staví hospody a jinak šibenice.

Saladin.

Saladin už se zařazuje mezi silné soupeře, srovnatelné se Lvím srdcem, Vlkem, či Bedřichem. Staví si veliký hrad s kruhovými věžemi, kde jsou přítomny balisty a praky. Z arabských jednotek rekrutuje arabské bojovníky, nájemné vrahy, arabské lučištníky, lučištníky na koni, vrhače ohně a v omezené míře otroky, které využívá jen na kopání vodního příkopu. Otroky téměř nepoužívá k boji a jeho útoky Kalífova nebo Hadova stylu jsou velmi vzácné. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Jako jeden z mála arabských pánů vyrábí ze železa meče a štíty, podobně jako křižáčtí hrdinové, není však schopen postavit kasárny, aby evropské vojáky rekrutoval, proto zbraně vyrábí jen k prodeji. Ze staveb ovlivňujících popularitu staví hospody, dále pak zahrady, díky tomu nemá ze svých dělníků velkou produktivitu práce.

Emír.

Emír je těžký protivník podobný Saladinovi. Jako jediný Arab staví kasárny a rekrutuje evropské lučištníky, z arabských jednotek verbuje arabské lučištníky, arabské bojovníky, lučištníky na koni a vrhače ohně. Jeho hrad je do tvaru osmiúhelníku, který má v rozích velké kruhové věže s praky. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Ve svém hradu má hospody a zahrady, které mu udržují popularitu, ale také snižují pracovní tempo jeho lidu.

Wazir.

Wazir je těžký soupeř, podobný Saladinovi a svým vzhledem je to Kalífův „bratr“. Má hrad ve tvaru hvězdy s vysokými strážními věžemi a kruhovými věžemi bez obranných nástrojů a okolí hradu je vymazáno dehtem. Verbuje arabské bojovníky, arabské lučištníky, lučištníky na koni, vrhače ohně, inženýry a otroky, které podobně jako Saladin k boji příliš nepoužívá. Ve svém hradu si staví hospody kvůli popularitě, zároveň však má také šibenice, kterými nutí svůj lid, aby více pracoval.

Nizar.

Nejzvláštnější a nejodlišnější z arabských hrdinů. Jako jediný z nich nepoužívá k boji arabské bojovníky, místo nich má jako hlavní jednotku nájemného vraha. Tato skutečnost z něj dělá jen středně silného soupeře a jeho útoky podobně jako u Hada jsou spíše záškodnického charakteru, i když Nizarovy útoky vás dokáží poměrně překvapit díky tomu, že nájemní vrahové jsou velmi nevypočitatelní. Verbuje arabské lučištníky, nájemné vrahy a otroky. Jeho hrad se o všech ostatních hradu ve hře velmi liší, protože téměř nemá hradby, místo nich Nizar kope kolem svého města veliké vodní příkopy, až se z města stane ostrov spojený s ostatní pevninou jen jednou, či více branami, před které dává často dřevěné pasti. Staví po městě několik strážných vysokých věží, ke kterým vedou samostatné schody. Těží dřevo, kámen, železo a dehet. Ve městě staví hospody a zahrady, které mu udržují popularitu a snižují pracovní nasazení jeho lidu.

Kampaně.

Stejně jako většina RTS her obsahuje i Stronghold crusader množství navzájem propojených kampaní. Odehrávají se během první, druhé a třetí křížové výpravy a popisují i konflikty mezi jednotlivými křižáckými státy.

První kampaň – Příjezd do Svaté země (Palestiny).

Kampaň sleduje postup první křížové výpravy. Mise jsou velmi různorodé a jsou určeny pro začátečníky a bojuje se s evropskými bojovníky.

Druhá kampaň – Saladinovo vítězství.

Tato kampaň sleduje vojenský postup sultána Saladina. Všechny mise v této kampani jsou útočné a zaměřené na dobývání. Kampaň je určena především na seznámení se s arabskými jednotkami.

Třetí kampaň – Královská křížová výprava.

Tato kampaň sleduje události po Saladinově dobytí Jeruzaléma a postup evropských králů při třetí křížové výpravě.

Čtvrtá kampaň – Křižácké státy.

Tato kampaň nekopíruje přesně historická tažení na Blízký východ. Odehrává se po třetí křížové výpravě a popisuje konflikty mezi jednotlivými křižáckými pány v Levantě. Zdejší mise se od těch předchozích velmi liší, protože ty už nejsou obranné ani zaměřené na ekonomiku, ale skutečné boje mezi hráčem a jeho počítačovými protivníky. Hráč musí vybudovat od základu svůj hrad, začít těžit, rozběhnout ekonomiku a vyrábět vojsko. Na mapě je přítomen hrad soupeře, který začal také od nuly a kterého je nutno zničit. V misích jsou poprvé odblokovány všechny stavby a hráč může bojovat jak s evropskými, tak arabskými jednotkami.

Stronghold Crusader je samostatný datadisk, rozšiřující hru od Firefly Studios z roku 2001 "Stronghold" a sám nevyžaduje instalaci původní Stronghold. Od svého předchůdce se liší tím, že se neodehrává v Evropě, ale na Blízkém východě během křížových výprav. Také přibylo několik arabských jednotek, budov a počítačových soupeřů. Hra obsahuje čtyři historické kampaně o celkem dvaceti scénářích, křížovou výpravu o padesáti provázaných bojových misích a mnoho map pro samostatný scénář. Dále také editor pro výrobu vlastních map a multiplayer. Pohled na mapu je z ptačí perspektivy a dá přiblížit, či upravit pohled ze čtyř směrů.

Stronghold: Crusader is the successor to Firefly Studios's 2001 real-time strategy video game "Stronghold". "Crusader" has much in common with the original "Stronghold", but differs from its predecessor in the fact that the game is no longer set in England, instead being set in the Middle East during the Crusades. The game features a multitude of new Arabian units that can be purchased in a new building, the mercenary post. Though the Arabian troops do not require any weapons to produce, they are rather expensive. The game was also released as "Stronghold Warchest". This version was a compendium of "Stronghold" and an enhanced version of "Stronghold: Crusader", containing additional characters and an additional Crusader Trail.


VAZ 2101.

V roce 1966 byla dohodnuta spolupráce mezi sovětskou vládou a automobilkou Fiat za účelem vybudování továrny a následné produkci vozu na základě licence. Jako místo pro novou továrnu bylo vybráno povolžské město Stavropol na Volze, pojmenované v roce 1964 po předsedovi italské komunistické strany Palmiru Togliattim. Za čtyři roky od podepsání smlouvy byla za pomoci italských odborníků dostavěna rozlehlá a moderní automobilka, která se již v druhé polovině 70. let stala hlavním producentem osobních automobilů v zemi.  Vůz se začal na domácím trhu prodávat od srpna roku 1970, světová premiéra proběhla na počátku roku 1971 na autosalonu v Bruselu. Zde byl presentován se jménem "Slavia", ovšem toto jméno rychle nahradilo známé označení Lada. Do Československa se vůz zpočátku dodával s názvem VAZ Žiguli, díky čemuž oblíbený model 2101 zdomácněl jako „žigulík“, ovšem již od roku 1972 se stejně jako ve všech ostatních exportních trzích užívá název Lada. Na Západě jako Lada 1200, ve Východním bloku jako Lada/VAZ 2101. Za třináct let výroby vzniklo celkem na 3 miliony exemplářů modelu 2101. V ČSSR, kde reprezentoval vyšší část nabídky nových automobilů, se prodalo 156 tisíc těchto vozů. Dovoz do západních zemí mohl probíhat až od roku 1974, kdy skončil prodej italského 124 náhradou za model 131.

Technika.

Za základ modelu 2101 byl vybrán Fiat 124, který byl v roce 1967 zvolen evropským autem roku. Od modelu 124 se však finální vůz v mnohém odlišoval, což bylo dáno nutností přizpůsobit automobil náročným podmínkám sovětských, potažmo ruských silnic především ve venkovských oblastech. Bylo nutné vyztužit samonosnou ocelovou karoserii, což se projevilo např. na tlustší střeše či silnějších sloupcích. Změnami prošel také podvozek. Poháněná zadní tuhá náprava byla odlehčená dvěma dvojicemi podélných ramen s panhardovou tyčí napříč. Vpředu zůstala nezávisle odpružená přední náprava. Vůz dostal také odolnější pérování a především brzdy, které byly na původním voze sice všechny kotoučové, které ovšem v náročných podmínkách ruských cest snadněji ztrácely účinnost, a proto se u zadních kol přistoupilo k nainstalování spolehlivějších bubnových brzd.  Zcela odlišným od modelu 124 byl také motor, kterým byl podélně uložený čtyřválec OHC o objemu 1 198 cm. Výkon 44 kW (60 koní) byl přenášen čtyřstupňovou manuální převodovku na zadní kola. 955 kg těžký vůz dosahoval maximální rychlosti lehce přes 140 km/h. Pětimístný automobil s karoserii sedan nabízel úložný prostor 380 litrů.

VAZ 21011.

V letech 1974 až 1981 se vyráběl modernizovaný model 21011 na základě 2101, jehož výroba probíhala souběžně. Mimo SSSR se model prodával jako Lada 1300. Největší odlišností bylo použití upraveného čtyřválce s objemem zvětšeným na 1 294 cm a výkonem 49 kW, díky čemuž se maximální rychlost zvýšila na 145 km/h. Lehké změny se dotkly také exteriéru. Na předním čele vozu přibyly dvě dvojice horizontálně orientovaných otvorů pro přívod vzduchu a změněna byla také maska chladiče. Klasické nárazníky byly doplněny pryžovou lištou. Přibylo také nové větrání na bocích karoserie a zadní světla. V interiéru se změnilo barevné tónování přístrojového panelu z černé na světle šedou a palubní deska dostala plastový dekor imitující dřevo. Klakson se přesunul na volant.

VAZ 21013.

VAZ 21013 jinak zvaná Lada 1200 S byla exportní verzí pro Německo. Tato Lada vypadala téměř shodně jako 21011, ovšem byla vybavena motorem 1200. Od původního VAZu 2101 je 1200 S odlišovala zejména zadními světlomety. Zadní světlomety byly hlavní poznávacím znakem, že se jedná o 1200 S, čili Special. Světla byla obdélníková a vodorovná místo původních ve tvaru stříšky. Interiér byl v černé kůži. Lada 1200 S měla chrómovanou přední mřížku chladiče, chromované byly také nárazníky. Lada 1200 S dokázala jet bez problémů rychlostí 145 km/h. Nejvíce byla Lada 1200 S rozšířená v bílé barvě a ve variantě sedan. Model VAZ 21013 byl vyráběn v letech 1977 - 1988.

VAZ 2102.

Od roku 1972 se vyrábělo také kombi VAZ 2102, které bylo až na karoserii shodné se standardním 2101. Jednalo se o první automobil s karoserií kombi vyráběný v automobilce VAZ. Jako základ opět posloužil licenčně poskytnutý Fiat 124, nyní s karoserií kombi jménem Familiare, na němž proběhly stejné změny jako u původního modelu 2101.  Praktický pětidveřový vůz byl na rozdíl od sedanu o 14 mm delší, o 18 mm vyšší a o 40 kg těžší. Palivová nádrž měla o 6 litrů větší objem a plnila se na rozdíl od výchozího modelu zleva. Automobil dosahoval průměrně maximální rychlosti 135 km/h. Jelikož měl vůz sklápěcí zadní sedadlo, mohl se zavazadlový prostor zvětšit až na 1 450 litrů. Hrana zadních výklopných dveří byla v jedné rovině s podlahou, což usnadňovalo užívání úložného prostoru zejména při manipulaci s těžšími břemeny. Také kombi se prodávalo od roku 1978 i se silnější variantou motoru 1,3 litru jako VAZ 21021 (Lada 1300 Combi). Již o rok dříve se dalo na některých trzích pořídit i s 1,5 litrovým motorem z modelu 2103, díky čemuž dostalo název 1500 Combi. Zajímavostí je elektromobil VAZ 2801 Elektro ("Электро"), který vznikl v sérii pouhých 47 exemplářů.  Model kombi přežil mateřský typ 2101 o necelé 2 roky, přestal se vyrábět v roce 1985, kdy jej nahradil modernější VAZ 2104. Jeho produkce se první rok překrývala se starším 2102, kterého se za 13 let vyrobilo přes 650 000 kusů.

VAZ 2101 je sovětský automobil nižší střední třídy vyráběný v letech 1970 až 1983. Jednalo se o první model vyráběný ve Volžském automobilovém závodě (VAZ).

The VAZ-2101 ""Zhiguli"", commonly nicknamed ""Kopeyka"" (for the smallest coin, 1/100 of the "Ruble"), is a compact sedan car ("small class, passenger car, model 1" in Soviet classification) produced by the Soviet manufacturer AvtoVAZ and introduced in 1970, the company's first product.


Popis.

Rostlina je velmi dlouhověkou, opadavou dřevitou liánou, která dorůstá až do výšky 7m (někdy 8–10m). Mladé letorosty bývají načervenalé nebo nahnědlé, lysé nebo krátce ochlupené. Listy srdčité, ostře špičaté, zelené u samčích rostlin někdy barevné (růžové nebo bílé) nebo s barevnými částmi. Květy s pěti bílými okvětními lístky, méně často světle červenými s množstvím tyčinek nebo pestíků. Plody jsou kulovité nebo podlouhle vejčité, 2-2,5 centimetry široké, lysé.  Je nejodolnějším druhem rodu aktinidie, snáší až -40 C° během zimy ačkoliv je poněkud náchylná k poškození pozdními jarními mrazíky. Samčí rostliny mají některé listy nebo jejich části růžově nebo bíle zbarvené, samičí rostliny jsou zeleně olistěny. Slupka plodů je oproti plodům aktinídie lahodné ("Actinidia deliciosa") – kiwi, poměrně tenká.

Pěstování.

Druh je široce rozšířen jako okrasná zahradní a pokojová rostlina. Rostlina byla nalezena Charlesem Mariesem v Sapporo, na japonském ostrově Hokkaidó, v roce 1878. Rostliny byly zaslány školkám Veitch Nurseries, které ji rozšířily v Evropě.  Aktinídie kolomikta se pěstuje v chladných mírných oblastech jako okrasná rostlina, z velké části pro náhodně barevně zbarvené růžové a bílé olistění, ale také vzhledem k relativně malým (2-5 gramy) plodům podobným kiwi, lahodné chuti. Existuje celá řada pojmenovaných kultivarů pěstovaných pro plody v Rusku a Polsku, ačkoliv trvá roky než druh plodí. Druh aktinidie kolomikta je dvoudomá rostlina a je pro pěstování plodů třeba samčí i samičí rostliny.

Domácí zvířata.

Rostlina je atraktivní pro kočky, které ji shledávají atraktivnější než šantu kočičí nebo kozlík lékařský. Kočky tak mohou vážně poškodit rostliny. Pěstitel v Bostonu zjistil, všechny nově vysazené rostliny v jeho skleníku byly vždy rozkousány, než byla jako viník odhalena jeho kočka.

Actinidia kolomikta (japonsky: 深山木天蓼, ミヤママタタビ) (Rupr. et Maxim.) je druh rostlin z čeledi aktinidiovité. Je původní v mírném pásmu ve smíšených lesích Dálného východu, Koreje, Japonska a Číny. Bývá někdy nazývána mini-kiwi. Kvete v květnu až červnu, plody zrají v srpnu až září.

Actinidia kolomikta, the kolomikta or variegated-leaf hardy kiwi, is a species of flowering plant in the family Actinidiaceae, native to temperate mixed forests of the Russian Far East, Korea, Japan and China (Eastern Asiatic Region).