Černá Hora a Srbsko.

Lim pramení pod vrcholem Maglič v oblasti Kuči na východě Černé Hory, v těsné blízkosti albánských hranic pod názvem "Vrmoša". Jeho pramen je jen pár kilometrů od pramene řeky Tara, ale obě řeky směřují opačným směrem, Tara teče na severozápad a Vrmoša na východ a již po několika kilometrech přechází do Albánie (albánsky Lumi i Vermoshit). Protéká pohořím Prokletije a vesnicí Vermosh, aby znovu vstoupil do Černé Hory pod názvem Grnčar. V městečku Gusinje přibírá říčku Vruje z pravé strany, pak pokračuje jako "Ljuča" ještě pár kilometrů do Plavského jezera, kde vytváří malou deltu. Po té jeho tok pokračuje směrem na sever pod vysokými horami zvanými Visitor, zbývajících 197 km pod názvem Lim. Prochází obcí Murino, pokračující přibližně na sever přes místa Vasojevići, Gornji Kolašin, Donji Kolašin a Komarani, soutěskou Tivran a městy Andrijevica, Berane, Bijelo Polje, Resnik a Nedakusi, a vstupuje na území Srbska mezi obcemi Dobrakovo a Gostun. Lim získává jako pravé přítoky Lješnicu (mezi obcemi Poda a Skakavac) a Bistricu (v blízkosti hranic) a jako levý přítok v blízkosti Bijelo Polje řeku Ljuboviđu.

Srbsko a Bosna a Hercegovina.

V hraniční oblasti se Lim vytváří dlouhou soutěsku "Kumanička Klisura", a to mezi horami Lisa (v Černé Hoře) a Ozren (v Srbsku). Pokračuje mezi horami Jadovnik, Pobijenik a Zlatar, pak vede přes severní části oblasti Sandžak (nebo Raška oblast). Proti proudu od Priboje je řeka přehrazena vodní elektrárnou Potpeć, čímž vytváří stejnojmennou přehradu, "Potpeć". Následují vesnice Garčanica, Lučice a města Brodarevo, Prijepolje, Pribojska Banja a Priboj. Za Pribojem se stáčí k severozápadu a vstupuje na území Bosny a Hercegoviny, ale jen na několik kilometrů, když teče zpět do Srbska a pak znovu do Bosny v Rudo. V Bosně a Hercegovině Lim teče mezi pohořími Bić, Javorje a Vučevica z jihu a horou Varda ze severu před tím, než se vlévá do Drinu u obce Međeđa. Nejnižší část řeky je zatopena přehradou Višegrad, vytvářející vodní elektrárnu Višegrad na řece Drina.

Charakteristika.

Lim patří do povodí Černého moře přes Drinu, Savu a Dunaj. Jeho povodí pokrývá plochu 5 963 km. Řeka není splavná.  Přibírá mnoho menších toků v Černé Hoře a Bosně a Hercegovině, nicméně nejdůležitější jsou jeho dva pravé přítoky v Srbsku, a to řeka Uvac a řeka Mileševa.  Existují tři hypotézy o původu jejího jména:

Polimlje.

Úrodnému údolí řeky se říká Polimlje (Полимље), což znamená "údolí Limu". Představuje oblast kolem údolí řeky. Skládá se z několika soutěsek a sníženin. Údolí je rozděleno do tří velkých částí: černohorské, Stari Vlah a bosenské.  Jde o důležitý zemědělský region, a to zejména díky pěstování ovoce a chovu zvířat. Je také důležitou trasou pro silnici, železnici ze Srbska do Černé Hory a k pobřeží Jaderského moře, kde se nachází nejvýznamnější železniční trať Bělehrad–Bar. Průmysl není významný (menší průmyslová centra jsou Berane, Bijelo Polje a Prijepolje), výjimkou je silně industrializované město Priboj. Většinu využití řeky tvoří výroba elektřiny v Srbsku s postavenou elektrárnou Potpeć a několika dalšími elektrárnami na hlavním přítoku Limu, na Uvacu. Navzdory potenciálu celá oblast Lim není rozvinutá a po celá desetiletí probíhá masivní vylidňování.

Hraniční spor.

Po rozpadu Jugoslávie v letech 1991/92 začala řeka Lim několikrát překračovat hranici Srbska a Bosny. Několik srbských vesnic zůstalo fyzicky odříznuto od zbytku území republiky. Vlády v Bělehradě a Sarajevu navrhly výměnu území, ale nebylo dosaženo žádné dohody.

Tragédie na řece Lim.

Dne 4. dubna 2004 kolem 10 hodiny večerní autobus vezoucí bulharské turisty (34 studentů a 16 dospělých) zpátky do svého města Svištov z výletu do Dubrovníku spadl a potopil se do řeky u srbské vesnice Gostun v blízkosti hranice s Černou Horou. Řidič ztratil kontrolu nad autobusem během zatáčení na horské silnici. Dvanáct dětí zemřelo a dalších 38 lidí bylo za pomoci místních obyvatel zachráněno.

Lim (černohorský a srbsky: Лим, "Lim") je řeka, která protéká územím Černé Hory, Albánie, Srbska a Bosny a Hercegoviny. Její délka je 220 km a je pravostranným a nejdelším přítokem řeky Drina.

The Lim (Bosnian, Montenegrin and Serbian: Лим / "Lim", ) is a river flowing through Montenegro, Serbia and Bosnia and Herzegovina. long, it is the right and the longest tributary of the Drina.


Život a kariéra.

Narodil se v Neosho, Missouri Jamesi Scottovi Sr. a Molly Thomas Scott, oba bývalí otroci. V roce 1901 se jeho rodina přestěhovala do Kartága, Missouri, kde navštěvoval Lincoln High School. V roce 1902 začal pracovat v hudebním obchodě Charlese L. Dumarse, nejprve umýval okna, pak začal hrát na klavír včetně jeho vlastních kusů. Poptávka po jeho hudbě přesvědčila Dumarse, aby vytiskl první z Scottových publikovaných kompozic "A Summer Breeze - March and Two Step" v roce 1903. Do roku 1904 byly vydány a dobře prodávány dvě další skladby od Scotta, "Fascinator March" a "On the Pike March", ale nestačilo to, aby se Dumars udržel v podnikání a brzy společnost přestala vydávat. V roce 1904 James Scott napsal "On the Pike", který se odkazuje na polovinu St. Louis světového veletrhu 1904.  Ragtimoví historici Rudi Blesh a Harriet Janis uvádějí, že Scott šel do St. Louis, Missouri v roce 1905 při hledání svého idolu Scotta Joplina. Našel Joplina a zeptal se, jestli by si poslechl jednu z jeho kompozic. Po vyslechnutí ragtimu ho Joplin představil svému vydavateli Johnovi Stillwellovi Starkovi a doporučil mu, aby skladbu vydal. Stark ji publikoval o rok později jako "Frog Legs Rag". To se rychle stalo hitem a bylo druhé v prodeji v katalogu Stark za Joplinovou vlastní "Maple Leaf Rag". Scott se stal pravidelným přispěvatelem do katalogu Stark do roku 1922.  V roce 1914 se Scott přestěhoval do Kansas City, Missouri, kde se oženil s Norou Johnsonovou, učil hudbu a doprovázel němé filmy jako varhaník a aranžér v divadle Panama. Ti, kteří ho znali, si připomínají, že divadelní dílo je velkou částí jeho činnosti. Jeho bratranec Patsy Thomas si vzpomíná: "Každý ho nazval" Malým profesorem ". Vždycky kráčel rychle, díval se na zem - minul tě na ulici a nikdy tě neviděl - zdálo se, že je vždy hluboce zamyšlený."  Scott se v posledních letech svého života zabýval výukou, skladáním a vedením osmičlenné kapely, která hrála v různých pivních barech a kinech. S příchodem zvukových filmů však jeho bohatství kleslo. Ztratil divadelní práci, jeho žena zemřela bez dětí a jeho zdraví se zhoršilo. Přestěhoval se se svým bratrancem Ruth Callahanem do Kansas City v Kansasu a přesto, že trpěl chronickou vodnatelností, pokračoval v komponování a hraní na klavír. Scott zemřel v nemocnici Douglas 30. srpna 1938 ve věku 52 let a byl položen vedle své ženy na Westlawnském hřbitově.  Mezi nejznámější skladby Jamese Scotta patří "Climax Rag", "Frog Legs Rag", "Grace and Beauty", "Ophelia Rag" a "The Ragtime Oriole".

James Sylvester Scott (12. února 1885 − 30. srpna 1938) byl afroamerický skladatel ragtimeů a klavírista. Je považován za jednoho ze tří nejvýznamnějších skladatelů klasického ragtime, společně s Scottem Joplinem a Josephem Lambem.

James Sylvester Scott (February 12, 1885 – August 30, 1938) was an American ragtime composer and pianist, regarded as one of the three most important composers of classic ragtime, along with Scott Joplin and Joseph Lamb.


Životopis.

Původ a narození.

Juraj Jánošík se narodil v kysucké vsi Terchová, pravděpodobně na kopaničářské samotě U Jánošů. Byl pokřtěný v kostele Nejsvětější Trojice ve Varíně dne 25. ledna 1688. Jeho rodiči byli Martin Jánošík a Anna rozená Cesneková, kmotry Jakub Merjad a Barbara Krištofiková z Terchové. Podle stejné matriky měl Juraj sourozence Jana, Martina, Adama a Barbaru. Chlapců totožného jména a příjmení se však v matrice vyskytuje několik. Někteří vědci na základě jiných dobových dokumentů považují za správné datum Jánošíkova křtu 16. květen 1688, za jeho rodiče Michala Jánošíka a Barbaru rozenou Cingelovou, za kmotry Pavla Laurinčíka a Dorotu Bobanovou, všechny z Terchové. Podle této teorie měl Juraj staršího bratra Jana a mladší sestru Barbaru.

Vojenské angažmá (1706–1710).

Okolo roku 1706 Jánošík vstoupil do oddílů podporujících Františka II. Rákócziho, který se roku 1703 postavil do čela stavovského povstání proti Habsburkům. Jánošík strávil několik let v pěším pluku pod velením plukovníka Wilhelma Winklera (Viliam Vinkler). Zřejmě po rozhodující porážce kuruckého vojska v bitvě u Trenčína 30. srpna 1708 se vrátil do Terchové, ale již zanedlouho vstoupil do císařské armády – není známo, zda dobrovolně, či z přinucení. Byl posádkou na hradě v Bytči, kde byl tenkrát uvězněn zbojník Tomáš Uhorčík. Tvrzení některých historiků, že Uhorčíkovi pomohl k útěku, není ověřitelné a zakládá se pouze na zmínce v soudním protokolu, který uvádí, že Jánošík vězni „poskytl mnohá dobrodiní“. Z protokolu také vyplývá, že k Uhorčíkově útěku došlo až poté, co byl na podzim roku 1710 Jánošík z vojenské služby vykoupen rodiči a propuštěn.

Zboj (1711–1713).

Po Jánošíkově návratu do Terchové ho roku 1711 vyhledal Uhorčík a přizval ho k účasti na zboji. V říjnu se Jánošík s Uhorčíkovou družinou účastnil přepadení bohatého žilinského kupce Jana Šipoše pod hradem Strečno. Tomáš Uhorčík následně Jánošíkovi předal vedení skupiny, oženil se s dcerou jablunkovského ovčáka Stoligy a usadil se v Klenovci v Malohontské župě pod jménem Martin Mravec.  Družina pod Jánošíkovým vedením působila necelé dva roky. Její první akcí bylo přepadení židovských kupců ve Vsetíně v listopadu 1711. Během roku 1712 přepadla a okradla několik šlechticů, kupců a duchovních, ale také ženu faráře, vdovu po císařském důstojníkovi či statkářku. Zbojníci operovali v Trenčínské, Nitranské, Turčanské, Liptovské, Oravské, Zvolenské a Malohontské župě, ale také na východní Moravě, ve Slezsku a pravděpodobně i v polském Podhalí.  Zbojnickou družinu nelze vnímat jako homogenní skupinu. Tu Jánošíkovu tvořili Slováci, Moravané a Poláci. Jedni členové v průběhu roku odcházeli, jiní přícházeli, některé zájemce o členství Jánošík odmítl. Takzvaní „horní chlapci“ zbojničili od jara do podzimu, kdy se kolem svátku svatého Michala (29. září) rozcházeli sloužit do vsí a na samoty zpravidla jako čeledínové s tím, že se na svatého Vojtěcha (23. dubna) na smluveném místě opět sejdou. Jánošík se přes podzim a zimu zpočátku ukrýval v Terchové, později v Kokavě nedaleko Klenovce, kde byl častým hostem u Uhorčíka alias Mravce.

Dopadení a soud.

Poprvé Jánošíka dopadli společně s Uhorčíkem v říjnu 1712, kdy byli uvězněni na zámku v Hrachově. Na svobodu se dostali díky intervenci Malohontského podžupana Pavla Lányiho, podporovatele kuruckého povstání. Definitivně byl Jánošík dopaden liptovskými hajduky v březnu 1713 společně s Uhorčíkem zřejmě v jeho chalupě v Klenovci a oba byli uvězněni na zámku Vranovo v Palúdzce u Liptovského Mikuláše.  Soudní proces se konal v Liptovském Mikuláši ve dnech 16. a 17. března 1713. Soudu předsedal liptovský podžupan Ladislav Okolicsányi, žalobcem byl Alexandr Čemický. Jánošík byl vyslýchán zástupci trenčínské a liptovské župy a konfrontován s některými ze svých okradených obětí. Kromě loupežných přepadení a spojení s kuruckými povstalci v polské emigraci byl obviněn z vraždy faráře Juraje Vrtíka z Domaniže. K některým bodům obžaloby se Jánošík přiznal, jiné – jako vraždu domanižského kněze – odmítl a k některým se nevyjádřil. Jeho obhájce ex offo Baltazar Palugyai pro něj požadoval milost s odůvodněním, že obžalovaný byl ke zboji sveden, nebyla mu dokázána jediná vražda, svou vinu přiznal a činů lituje. Prokurátor však trval na prokázaném zbojnictví i vraždě, přičemž obojí bylo podle tehdejších zákonů hrdelním zločinem. Juraj Jánošík byl podroben lehkému i těžkému útrpnému právu a po zapsání dodatečných přiznání odsouzen k trestu smrti zavěšením na hák za levý bok. "Poneváč predepsaný obžalovaný Juro Janošak, zavrhnuvše prikázaní jak božské tak též i zákon krajinský, predo dvema roky dal se na zbojstvo a vudcem aneb hajtmanem takovým se učinil, který s tovariši svými na cestách zastavujíce mnohých lidí o statek, áno i jako se z jeho vlastného vyznania zdá, jeho tovariši kdy on též bol prítomný, pána patera z Domaníže prostrelili a bezbožne zamordovali. Tak též i jinších, jako jest predepsané, zlých skutkuv se dopustil. Potom pre takové veliké zlé účinky a prikázaní prestúpení má byť na hák na levém boku prehnatý a tak na príklad jinších takovich zločincov má byť zavesený."Lze předpokládat, že rozsudek byl vykonán na městském popravišti Šibeničky. Datum popravy není známo. Někteří vědci za něj považují následující den 18. března (Melicherčík, Kočiš), jiní, že poprava proběhla podle dobových zvyklostí ještě 17. března, aby odsouzený po předchozím těžkém mučení nezemřel a neunikl tak spravedlivému trestu (Sroka). Podle polského historika Stanisława Dzięciołowského byl Jánošík pravděpodobně pohřben buď u zdi hřbitova v Liptovském Mikuláši, nebo na kuruckém hřbitově v nedalekých Čemicích.

Prameny.

Prakticky jedinými dochovanými prameny o životě legendárního zbojníka jsou protokoly ze soudních řízení s Jurajem Jánošíkem a Tomášem Uhorčíkem, matrika křtů z farnosti ve Varíně, žádost o propuštění z císařské vojenské služby a několik dalších doplňujících dokumentů. Z nich lze poskládat jen velmi omezený obrázek o životě a působení člověka, jehož obraz národního hrdiny začal být budován teprve sto let po jeho smrti slovenskými obrozenci a během 20. století utvrzován socialistickými historiky. Vzhledem k často nekritickému přejímání konstruktů a tezí jednotlivých historiků, které často ignorovaly dobový kontext, případně nezakrytě sloužily některé z ideologií, je s osobou Juraje Jánošíka spojeno poměrně mnoho domněnek, které nemají v pramenných materiálech žádnou oporu.

Legenda.

Podle slovenského lidového podání byl Juro Jánošík obdařen magickými předměty (kouzelná valaška, čarovný opasek), které mu dodávaly nadpřirozené schopnosti. Okrádal především šlechtice, trestal panské dráby a ze svého lupu vyděloval část pro chudé, tedy "bohatým bral a chudým dával". Pro svůj odpor k vrchnosti byl slovenskými obrozenci představován jako romantický hrdina bojující za slovenský národ proti maďarskému útlaku. Socialističtí badatelé jej vnímali jako bojovníka proti feudálnímu útlaku. Podle podhalských pověstí působil legendární zbojník i v Polsku, kde jeho popularitu značně zvýšil televizní seriál a později film "Janosik", které v 70. letech 20. století natočil režisér Jerzy Passendorfer.

Umělecké zpracování.

Numismatický námět.

V roce 1947 byla vydána v Československu dvoukoruna s portrétem Jánošíka.

Juraj Jánošík či "Juro Jánošak", polsky ', maďarsky'(1688 Terchová – 17. března 1713 Liptovský Mikuláš) byl slavný slovenský zbojník.

Juraj Jánošík (first name also "Juro" or " Jurko", ; baptised January 25, 1688, died March 17, 1713) was a Slovak highwayman. Jánošík has been the main character of many Slovak novels, poems and films. According to the legend, he robbed nobles and gave the loot to the poor, a deed often attributed to the famous Robin Hood. The legend is known in neighboring Poland (under the name Jerzy Janoszik or Janiczek / Janicek) and the Czech Republic. The actual robber had little to do with the modern legend, whose content partly reflects the ubiquitous folk myths of a hero taking from the rich and giving to the poor. However, the legend was also shaped in important ways by the activists and writers in the 19th century when Jánošík became the key highwayman character in stories that spread in the north counties of the Kingdom of Hungary (much in present Slovakia) and among the local Gorals tourists in the Podhale region north of the Tatras. The image of Jánošík as a symbol of resistance to oppression was reinforced when poems about him became part of the Slovak and Czech middle and high school literature curriculum, and then again with the numerous films that propagated his modern legend in the 20th century. During the anti-Nazi Slovak National Uprising, one of the partisan groups bore his name.


Morfologie a vývojový cyklus.

Dospělé tasemnice jsou dorsoventrálně zploštělé a jejich tělo je tvořeno skolexem (hlavička) a pouze třemi proglotidy (články) o celkové délce 2−7 mm. Poslední článek je největší a obsahuje plně vyvinutou dělohu s vajíčky. Skolex je vybaven čtyřmi přísavkami a jednou řadou háčků. Dospělci "E. granulosus" jsou uchyceni pomocí skolexu na sliznici tenkého střeva definitivního hostitele (pes). Dospělci přijímají živiny ze střevního obsahu přes tegument. Počet dospělců v tenkém střevě definitivního hostitele je většinou ve stovkách. Přítomnost dospělců ve střevě psa způsobuje jen omezenou lokální imunitní reakci ve střevě a samotná infekce psů je tak zcela bez klinických projevů. Vajíčka z terminálních článků "E. granulosus" se uvolňují kontinuálně do prostředí spolu s trusem. Vajíčka jsou kulatá o velikosti 32–40 μm, morfologicky neodlišitelná od vajíček rodu "Taenia". Uvnitř vajíčka je larva zvaná „onkosféra“ se šesti háčky obklopená radiálně žíhanou vrstvou označovanou jako „embryofor“. U infikovaných psů mohou vajíčka ulpívat na srsti nebo se při samočištění psů mohou dostat např. na tlamu či jazyk psů. Vajíčka v prostředí kontaminují travnatý porost a půdu v místech kálení či pohybu nakažených psů. Mezihostitel (nejčastěji ovce) se nakazí pozřením vajíček na pastvě. V tenkém střevě se z vajíček líhne larva (onkosféra), jež penetruje střevní stěnu a krevním oběhem je zanesena do orgánů – u ovcí nejčastěji do jater nebo plic. V játrech uchycená onkosféra dá vzniknout měchýřkovité cystě (hydatida). Z vnitřní tzv. zárodečné vrstvy se oddělují menší dceřiné cysty, jež se uvolňují do tekutého vnitřního prostoru cysty. V dceřiných cystách se formují zárodky malých tasemnic, tzv. protoskolexy. Dochází zde k nepohlavnímu rozmnožování. Z jednoho vajíčka, respektive jedné onkosféry se tak vyvine jedna cysta ale s mnoha protoskolexy. Cysty rostou pomalu a mohou dosáhnout značných rozměrů – nejčastěji mezi 1–15 cm, avšak cysty o průměru 20 cm a více nejsou výjimkou. Zralá cysta je bělavé barvy s tenkou stěnou, obsahuje tekutinu se stovkami až tisíci volných protoskolexů (označuje se „hydatický písek“). Definitivní hostitel se nakazí pozřením orgánů s těmito cystami. V případě domácích zvířat jde o zkrmování orgánů z poraženého dobytka psům. U volně žijících zvířat jde o klasický cyklus býložravec–predátor.

Vybrané biologické vlastnosti.

Velikost genomu "E. granulosus" se pohybuje okolo 150 MBp. Počet genů se odhaduje mezi 10 300 až 11 300. Zajímavostí u tasemnic rodu "Echinococcus" je přítomnost nediferencovaných tzv. zárodečných buněk, jež jsou jakousi obdobou kmenových buněk u savců. Zárodečné buňky jsou přítomny jak uvnitř vajíčka v onkosféře, tak v zárodečné vrstvě cysty a zárodku protoskolexu. Hrají významnou roli v metamorfóze z onkosféry v cystu, ale i při samotném růstu cysty a tvorbě protoskolexů. Překvapivý byl i objev protinádorového působení mucinových peptidů "E. granulosus". Tyto mucinové peptidy stimulují Th1-imunitní odpověď a činnost NK-buněk. Tato studie naznačuje, že nové vakcíny proti nádorům by se mohly připravovat z látek produkovaných parazity.

Systematika v rámci druhu "E. granulosus".

Bylo popsáno celkem 11 různých genotypů "E. granulosus". Jednotlivé genotypy se od sebe liší hostitelským spektrem a rozšířením. Morfologické rozdíly jsou minimální. Nejrozšířenějším genotypem měchožila zhoubného je genotyp 1 (G1, také označovaný jako "E. granulosus" sensu stricto). Globálně je G1 zodpovědný za 88 % případů CE u lidí. Genotypy G6 a G7 jsou původci 11 % případů CE u lidí. Ostatní genotypy byly hlášeny jako původci onemocnění zcela sporadicky nebo u nich není žádný zoonotický potenciál.  Fylogenetické studie však vedly k vyčlenění některých genotypů "E. granulosus" do samostaných druhů. Všechny druhy způsobující CE se dnes označují jako "Echinococcus granulosus" sensu lato. Genotypy 1 až 3 patří k druhu "E. granulosus" sensu stricto. Koňský genotyp G4 patří k druhu "E. equinus". Africký kmen objevený u lvů se nyní označuje jako "E. felidis". U velbloudího genotypu G6 a prasečího G7 byla prokázána blízká příbuznost s jelením G8 a G10. Dle některých autorů se tak na základě fylogenetických analýz řadí genotypy G6, G7, G8 a G10 do nového druhu "Echinococcus canadensis". Jiní autoři se kloní k rozdělení do dvou druhů: "E. intermedius" (G6/G7) a "E. canadensis" (G8/G10). Lymbery et al. (2015) navrhuje členění do tří druhů: "E. intermedius" (G6/G7), "Echinococcus borealis" (G8) a "E. canadensis" (G10). Systematika v rámci genotypů G6, G7, G8 a G10 tak zůstává dosud nevyřešena. Genotyp G9 popsaný u pacientů s CE v Polsku byl později identifikován jako G7 a samotná existence G9 tak byla zpochybněna. V roce 2016 byl z jednoho pacienta s CE v Etiopii izolován zcela nový genotyp označovaný jako G. Má se za to, že se jedná o jakýsi přechod mezi "E. granulosus" sensu stricto (G1-G3) a lvím kmenen "E. felidis" a pravděpodobně se vyskytuje pouze u volně žijících zvířat. Přehled genotypů "E. granulosus", jejich hostitelů a geografické rozšíření je shrnuto v tabulce níže.

Epidemiologie.

Typy cyklů.

Vývojový cyklus měchožila zhoubného existuje ve dvou hlavních formách. Domestikovaný cyklus, ve kterém je definitivním hostitelem pes domácí a mezihostitelem domácí kopytnatci. V sylvatickém cyklu je definitivním hostitelem volně žijící psovitá šelma a mezihostitelem volně žijící kopytnatci. Jednotlivé formy cyklů se mohou prolínat. Například domestikovaný cyklus v podobě pes–ovce je rozšířen v řadě oblastí s intenzivním pastevectvím. Ovšem v Austrálii se od ovcí často nakazí i volně žijící psi dingo, kteří potom mohou šířit tasemnici do volné přírody na klokany. Naopak u sylvatického cyklu známého např. ze Skandinávie (genotypy 8 a 10), kde echinokok koluje výhradně mezi vlky a soby polárními, může sporadicky dojít k infekci loveckých psů. Největší riziko z hlediska přenosu CE na člověka představuje domestikovaný cyklus pes–ovce.

Faktory ovlivňující přenos.

U domestikovaného cyklu pes–ovce hraje z hlediska přenosu zcela zásadní roli zkrmování vnitřností porážených infikovaných ovcí psům. V rozvojových zemích, ale i na venkově některých vyspělých zemí (např. ve Středomoří) se domácí přežvýkavci často porážejí přímo v hospodářstvích, kde se chovají, a to bez jakékoli veterinární prohlídky. Vnitřnosti porážených zvířat se buď používají cíleně ke zkrmení psům, nebo se nechávají ležet volně na zemi a jsou tak psům dostupné. Sociokulturní faktory, jako jsou např. náboženské rituály nebo kulturní tradice, také přispívají k šíření parazita. Například ve studii v Kosovu bylo prokázáno, že muslimský svátek obětování zvyšuje incidenci echinokokózy u tamních psů. V Kosovu na venkově jsou během tohoto svátku tradičně poráženy starší ovce, kozy či skot přímo v domácnostech. Orgány z poraženého dobytka jsou pak zkrmovány domácím psům. Velmi silná korelace mezi zimním zkrmováním vnitřností psům a vysokou promořeností psů echinokokem byla pozorována v Tibetu. Rovněž incidence CE u lidí může někdy být ovlivněna etnickou příslušností.  Vnější faktory, jako je vlhkost a teplota, mají vliv pouze na délku přežívání a infektivitu vajíček "E. granulosus" v prostředí, ale nijak neregulují populaci parazita. Vajíčka v dostatečně vlhkém prostředí přežívají několik týdnů až měsíců bez ohledu na teplotu. Při vyschnutí však ihned hynou, respektive ztrácejí infekceschopnost. Vajíčka "E. granulosus" se s trusem infikovaných psů mohou dostat do půdy, vody nebo na travnatý porost. K šíření vajíček v prostředí by mohli přispívat i ptáci, brouci a mouchy. Například mouchy bzučivky, které často sedají na trus zvířat, mohou pravděpodobně mechanicky přenášet vajíčka na další travnatý porost, ovocné plody a zeleninu. Člověk se nakazí perorálně (ústy) při nedostatečné hygieně, konzumací neumyté zeleniny a ovoce či pitím vody kontaminované vajíčky. Rovněž se uvádí přímý kontakt se psem. Vajíčka měchožila totiž často ulpívají na srsti psa v oblasti řitě, stehen, tlamy či končetin.

Rozšíření.

Výskyt "E. granulosus" byl dokumentován minimálně ve 100 zemích na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy. Nicméně problém CE u lidí se týká především zemí s vysokým endemickým výskytem. Mezi tyto oblasti patří oblast Středozemního moře, Rusko, Blízký východ, Čína, severní a východní část Afriky a jižní polovina Latinské Ameriky. Incidence CE v některých evropských zemích se pohybuje od méně než jednoho případu po více než 8 případů na 100 000 obyvatel ročně. Rizikové faktory a demografické údaje ve vztahu k CE se liší mezi studiemi. Například v Lotyšsku bylo mezi lety 2002 a 2012 diagnostikováno celkem 93 pacientů s CE. Z toho 73 % byly ženy ve věku 56–65 let, 72 % pacientů pocházelo z venkova, 56 % vlastnilo psa a 35 % chovalo dobytek. V Jordánsku a Kyrgyzstánu byla jako rizikový faktor uváděna pitná voda. Naopak ve Walesu nebyl prokázán žádný vztah mezi přítomností psa či farmařením a onemocněním CE u lidí.

Výskyt v ČR.

"E. granulosus" se na území ČR vyskytuje sporadicky a zejména o výskytu u zvířat není mnoho informací. Údaje o výskytu u psů a volně žijících psovitých chybějí. Dle údajů z veterinárních prohlídek provedených v letech 2005–2007 byly cysty "E. granulosus" v ČR evidovány celkem u 6 kusů skotu, 267 prasat a 33 ovcí. S ohledem na počet porážených zvířat za rok (skot cca 200 000, prasata 2 600 000, ovce a kozy 10 000) se jedná o zanedbatelný výskyt. V 70. letech 20. století byl dokumentován jeden případ cystické echinokokózy u kamzíka horského v Lužických horách. V období 1987–2014 Národní referenční laboratoř pro tkáňové helmintózy vyšetřila serologicky na přítomnost protilátek proti "E. granulosus" celkem 23 078 lidí, přičemž nákaza byla potvrzena u 81 pacientů. Z toho 31 pacientů s CE bylo české národnosti. U většiny pacientů se cysty lokalizovaly v játrech. Pouze u několika z těchto případů uváděli pacienti v anamnéze, že nikdy nevycestovali do zahraničí, a tudíž se mohlo jednat o autochtonní infekci.

Klinické příznaky.

U definitivních hostitelů s dospělými tasemnicemi ve střevě se nevyskytují žádné klinické projevy, a to ani při vysokých počtech (tisíce) tasemnic. Měchožil zhoubný je tak nebezpečný pouze ve formě larvocysty (hydatida) v orgánech mezihostitele (kopytnatci a člověk).

Klinické příznaky u lidí.

Inkubační doba cystické echinokokózy (CE) se pohybuje od 1 roku do 20 let. Nemoc je proto diagnostikována mnohem častěji u dospělých než u mladistvých a dětí. Vzhledem k délce života člověka v porovnaní s kopytnatci mohou larvocysty u lidí dorůstat daleko větších rozměrů než u zvířat. Nejčastěji jsou diagnostikovány cysty velikosti 1–15 cm. Byly dokumentovány i cysty o průměru větším než 20 cm. Největší zdokumentovaná cysta u člověka na světě měřila 45 × 35 × 25 cm. U většiny pacientů (40–80 %) bývají cysty solitérní – tedy jedna cysta v jednom orgánu. Mnohočetné cysty vznikající při uchycení více onkosfér v těle jsou ojedinělé. Nejčastěji zasaženým orgánem jsou játra (69–74 % případů) a dále plíce (18–22 % případů). Průměrný poměr infekcí jater a plic je 2,5 : 1. Záchyt cyst v jiných orgánech je méně častý. Cysty byly zjištěny např. v dutině břišní a pánevní (<5,2 %), ledvinách (<3,7 %), slezině (<3,3 %), svalech a kůži (<2,2 %), mediastinu (<1,1 %), mozku (<0,9 %), kostech (<0,6 %) a vaječnících (<0,2 %).  Klinický obraz nemoci závisí na velikosti a lokalizaci cysty a stavu pacienta. Asymptomatický průběh je nejčastější v prvních několika letech infekce. Studie z Argentiny ukazují, že u lidí s cystou do průměru 4–7,5 cm nejsou zpravidla žádné klinické potíže. Proto také bývají cysty u zdravých nosičů diagnostikovány jako náhodný nález při ultrazvukovém či tomografickém vyšetření. Po překonání bezpříznakové fáze se CE projevuje v závislosti na lokalizaci cyst. Cysty v játrech se manifestují bolestí v nadbříšku, zvětšením jater, cholestázou, biliární cirhózou, portální hypertenzí a ascitem. Při prasknutí cysty může dojít k anafylaktickému šoku nebo vzniku sekundární CE – tzn. dojde k rozesetí protoskolexů do dalších orgánů a vzniku dalších cyst. Dle studie z Lotyšska si většina diagnostikovaných pacientů s CE stěžovala na bolesti nebo napětí břicha, nevolnost, žloutenku a svědění kůže. Plicní forma CE se projevuje nejčastěji chronickým kašlem, vykašláváním, dušností, hemoptýzou, zánětem pohrudnice, zánětem plic či vznikem abscesů. Cysty v mozku způsobují neurologické příznaky, jako jsou bolesti hlavy, epileptické záchvaty a kóma.

Klinické příznaky u zvířat.

Vzhledem k relativně krátké době života dorůstají cysty u ovcí velikosti ping-pongového míčku, u koní pak míčku tenisového. V oblastech s endemickým výskytem může být prevalence u ovcí až 98%. Cysty se lokalizují přibližně ve stejném poměru v játrech a plicích u ovcí, převážně v játrech u koní a převážně v plicích u skotu. S ohledem na malou velikost cyst nedochází u ovcí k žádným výrazným klinickým projevům. Dle OIE může u infikovaného dobytka docházet ke snížení hmotnostních přírůstků a produkce mléka, kvality vlny a reprodukčních parametrů. Ztráty pro chovatele souvisejí i s konfiskací orgánů na jatkách.

Diagnostika.

Diagnostika u lidí.

Cystická echinokokóza u lidí se diagnostikuje pomocí zobrazovacích a serologických metod. Ze zobrazovacích metod jde především o ultrasonografické a rentgenové vyšetření, výpočetní tomografii a magnetickou rezonanci. V oblastech s vysokým endemickým výskytem dochází k záchytu cyst často jako náhodného nálezu při ultrazvukovém či rentgenovém vyšetření hrudníku a dutiny břišní indikovaném z jiných důvodů. WHO klasifikuje charakter cyst při ultrazvukovém vyšetření na kategorie aktivní cysty, přechodné stadium a cysty neaktivní. Další standardní vyšetřovací metodou je serologie, která slouží k potvrzení nálezů ze zobrazovacích metod. S využitím nativního nebo rekombinantního antigenu lze detekovat specifické protilátky (IgG) v séru pacientů metodou ELISA nebo metodou Western blot. Senzitivita i specificita metody s rekombinantním 32kDa antigenem je vyšší než s nativním antigenem. Problém nativního antigenu spočívá především ve zkřížené reakci s protilátkami proti příbuznému "E. multilocularis".

Diagnostika u psů.

Psi a volně žijící psovité šelmy vylučují zralé články s vajíčky nebo již volná vajíčka echinokoka trusem. Přítomnost vajíček "E. granulosus" v trusu je však velmi kolísavá. Navíc vajíčka nelze morfologicky odlišit od příbuzného rodu "Taenia". Proto klasické koprologické vyšetření s izolací vajíček ze vzorku trusu a jejich mikroskopickou identifikací není průkazné a informativní.<br> V minulosti byla jako standardní diagnostický postup používána pitva psů nebo klystýrování psů. Při pitvě se suspektním psům odebírá tenké střevo, které se promývá. Vzhledem k malé velikosti tasemnic je indikováno mikroskopické vyšetření seškrabů ze sliznice. Specificita tohoto patologického vyšetření je až 100 % v oblastech, kde se nevyskytuje "E. multilocularis". V případě výskytu obou druhů na daném území a pro genotypové určení je nutné použít molekulární metody. Sensitivita pitvy je vysoká (až 97 %), u slabých infekcí však klesá a hrozí riziko falešně negativního nálezu. Z intravitálních metod je desítky let používaným postupem tzv. pročištění střev silným projímadlem, kdy je ze střeva vypuzena i část tasemnic. Vyšetřovaní psi jsou umístěni na plastikové podložky (zpravidla velký igelitový pytel) a podává se jim silné rostlinné či chemické (soli) projímadlo. Zpravidla do 30–60 min dochází k evakuaci střevního obsahu, který se následně mikroskopicky vyšetří. Nevýhodou je, že u některých psů dochází k nedostatečnému projímacímu efektu. Krom toho na některé jedince může mít projímadlo i vedlejší toxické účinky. Kvůli vysokému riziku infekce člověka platí jak pro pitevní vyšetření, tak pro metodu s projímadlem přísné bezpečnostně-hygienické zásady (ochranné oděvy, rukavice a roušky).  Z moderních metod se nejčastěji používají koproantigen ELISA anebo koproPCR. Při metodě koproantigen ELISA se ve vzorku trusu detekuje přítomnost specifických antigenů "E. granulosus" pomocí imuno-enzymatické reakce. Obdobně lze prokázat v trusu i přítomnost DNA metodou PCR. V neposlední řadě lze stanovit specifické protilátky proti "E. granulosus" v séru infikovaných psů. Serologické vyšetření psů má z uvedených metod nejnižší citlivost.

Diagnostika u domácích přežvýkavců.

Cysty měchožila u ovcí, koz a skotu jsou diagnostikovány při veterinární jateční prohlídce, při které se mimo jiné játra a plíce kontrolují zrakem, palpačně a naříznutím. Malé cysty mohou být přehlédnuty. Alternativou může být vyšetření živých zvířat ultrazvukem. To se však provádí jen v endemických oblastech při cíleném screeningu.

Terapie.

Při léčbě cystické echinokokózy u lidí se uplatňují 4 základní postupy: chirurgické odstranění cysty, metoda PAIR (drenáž cysty), anthelmintika nebo pouhé pozorování pacienta. Chirurgické odstranění je poměrně efektivní, s minimem recidiv. Ne vždy je však chirurgický přístup možný. Navíc vždy existuje malé riziko prasknutí cysty spojené s rozesetím protoskolexů po těle pacienta. Při metodě PAIR (zkratka anglických výrazů: "Punction", "Aspiration", "Injection", "Reaspiration") se cysta napíchne kanylou přes kůži pod kontrolou ultrazvuku a odsaje se tekutý obsah s protoskolexy. Dovnitř se poté aplikuje 95% ethanol (nebo silně koncentrovaný roztok soli), jenž zahubí protoskolexy a buňky zárodečné vrstvy cysty. Ethanol se následně odsaje a cysta se nakonec promyje fyziologickým roztokem. Výhodou drenáže cysty je neinvazivnost (není třeba operace). Drenáž je kontraindikována v případě cyst v mozku, srdci nebo páteři, u cyst menších než 5 cm, cyst ležících v blízkosti velkého rozvětvení žlučovodů. Jak chirurgickou, tak drenážní metodu lze podpořit anthelmintickou léčbou. Samostatně se anthelmintika podávají pouze tehdy, pokud nelze aplikovat chirurgii ani drenáž. V těchto případech je doporučována dlouhodobá aplikace albenadazolu (10–15 mg/kg) nebo mebendazolu (40–50 mg/kg) po dobu minimálně 3–6 měsíců. Samostatná anthelmintická terapie však má pouhou asi 30% úspěšnost a vysoký podíl recidiv.  Domácí přežvýkavci se neléčí. U psů stačí jednorázová aplikace prazikvantelu.

Prevence a eradikace.

Prevence a eradikace měchožila zhoubného stojí na několika opatřeních. V prvé řadě je to vzdělávání lidí, zejména chovatelů dobytka v endemických oblastech. Cílem je snížit nebo zcela omezit domácí porážky přežvýkavců bez veterinárních prohlídek a především zamezit zkrmovaní čerstvých orgánů psům. Dále sem patří pravidelné odčervování psů (prazikvantel). Existuje i vakcína pro ovce se zhruba 90% účinností. Důležitý je rovněž diagnostický monitoring dobytka a pasteveckých psů. Na těchto pilířích je postavena eradikace "E. granulosus" v chovech dobytka na národní či lokální úrovni. Mezi země s úspěšnou eradikací CE patří Island, Nový Zéland a Tasmánie. Tyto státy mají status země dočasně prosté "E. granulosus". Nicméně i 30 let po eradikaci CE v Tasmánii jsou zde stále hlášeny ojedinělé nálezy cyst u skotu. Částečně úspěšný ozdravovací program proběhl v Uruguayi a jednom regionu Argentiny. V ostatních zemích ozdravovací programy zatím selhávají.  V oblastech s endemickým výskytem platí vysoké bezpečnostní požadavky pro lidi manipulující se s kadávery psů a psovitých šelem, jejich střevy či trusem. Ochranné oděvy, gumové rukavice a holínky i roušky jsou nutností zejména při klystýrování psů a manipulaci s kadávery a trusem psů. Dekontaminaci kadáverů, střev a trusu lze provést hlubokým mrazením při teplotách −80 °C minimálně po dobu 48 hodin nebo při −70 °C minimálně po dobu 96 hodin. Vajíčka "E. granulosus" jsou stále infekční při −20 °C. Inaktivaci vajíček lze provést vysokou teplotou, a to při 60–80 °C po dobu minimálně 5 minut. Jako preventivní opatření se uvádí i tepelná úprava vnitřností z ovcí a koz před zkrmením psům. Minimální doba varu vnitřností nutná k devitalizaci protoskolexů je 30 minut.  Při cestování se psy vyžaduje řada států jako ochranu před zavlečením parazita jejich odčervení širokospektrálními anthelmintiky a prazikvantelem. Povinná dehelmintizace platí pro import psů např. na Island, do Tasmánie či Norska. Hlavním smyslem takového opatření je právě ochrana území před zavlečením "E. granulosus" a "E. multilocularis".

Příbuzný druh.

Příbuzným druhem je měchožil bublinatý ("Echinococcus multilocularis"), lidově „liščí tasemnice“, jenž způsobuje alveolární formu echinokokózy u lidí.

Měchožil zhoubný ("Echinococcus granulosus") je drobná 2–7 mm dlouhá tasemnice z čeledi Taeniidae s dvojhostitelským cyklem, která parazituje ve střevech psovitých šelem, ale nevyvolává klinické onemocnění. Mezihostitelem jsou kopytníci, u kterých tvoří měchýřovité larvocysty o průměru 1–15 cm. "E. granulosus" se vyskytuje kosmopolitně, mezi oblasti s vysokým endemickým výskytem patří například oblast Středomoří, Blízký východ, jižní polovina Latinské Ameriky. Člověk se může nakazit vajíčky "E. granulosus" jako náhodný mezihostitel. Infekce člověka tasemnicí "E. granulosus" je chronická s inkubační dobou několika let. Toto závažné onemocnění charakterizované přítomností velkých cyst v játrech, plicích nebo jiných orgánech se nazývá cystická echinokokóza (zkratka CE) či cystická hydatidóza. Původně se druh členil na genotypy, dnes se rozlišuje 5 samostatných druhů: "E. granulosus" sensu stricto, "E. equinus", "E. ortleppi", "E. canadensis" a "E. felidis". Okolo 88 % případů CE u lidí je způsobeno genotypem 1 ("E. granulosus" s. s.), jenž cirkuluje mezi psy a ovcemi. Zbylých 12 % případů u lidí způsobuje "E. canadensis" (genotypy 6 a 7).<br>

Echinococcus granulosus, also called the hydatid worm, hyper tape-worm or dog tapeworm, is a cyclophyllid cestode that dwells in the small intestine of canids as an adult, but which has important intermediate hosts such as livestock and humans, where it causes cystic echinococcosis, also known as hydatid disease. The adult tapeworm ranges in length from 3 mm to 6 mm and has three proglottids ("segments") when intact—an immature proglottid, mature proglottid and a gravid proglottid. The average number of eggs per gravid proglottid is 823. Like all cyclophyllideans, "E. granulosus" has four suckers on its scolex ("head"), and "E. granulosus" also has a rostellum with hooks. Several strains of "E. granulosus" have been identified, and all but two are noted to be infective in humans.


Život.

Narodila se 16. května 1931 v Praze do rodiny sekulárních židovských maloobchodníků Karla a Markéty Bradyových, která žila v Novém Městě na Moravě. Měla o tři roky staršího bratra Jiřího. Ke konci roku 1940 byla Hanina matka zatčena gestapem a krátce vězněna v Jihlavě, poté převezena do ženského koncentračního tábora v Ravensbrücku. V září následujícího roku si gestapo přišlo i pro Hanina otce.  Poté, co ztratila oba rodiče, se jí a jejího bratra ujal strýc Ludvík, který pro svůj árijský původ nebyl terčem nacistických deportací (přesto však tím, že pomáhal Židům, značně riskoval). Dne 14. května 1942, krátce před jejími jedenáctými narozeninami, přišla Haně obsílka, že se musí dostavit do deportačního centra v Třebíči, odkud byla po čtyřech dnech čekání spolu se svým bratrem a ostatními transportována do terezínského ghetta.  V Hlavní pevnosti, v tzv. „dětském domově L410“ strávila další dva roky. Občas pomáhala s lehkými pracovními úkoly, navštěvovala tamní lekce šití. Z tehdejšího období se po ní zachovalo 5 kreseb (viz dále). Později, kdy byly v ghettu povoleny vycházky, se mohla stýkat se svým bratrem, ke kterému se ještě více přimkla.  Dne 23. října 1944 byla transportována do koncentračního tábora v Osvětimi - Březince. Jeden z důstojníků (podle Jiřího Bradyho přímo doktor Mengele) jí při rozřazování určil stranu, která končila v plynových komorách (její smrt v den příjezdu potvrdily i některé z Haniných spoluvězeňkyň, které Osvětim přežily). Její bratr Osvětim přežil a později pomohl dát dohromady detaily ze života své sestry.

Hanin kufřík.

V roce 1999, kdy se v Japonsku o holocaustu příliš nemluvilo, byla v Tokiu zorganizována beseda na toto téma; ta iniciovala vznik hnutí (převážně dětí) s cílem nezapomenout na hrůzy 2. světové války, nazvaného "Mladá křídla". Ke konci roku 2000 byl jako jedna z památek muzea holocaustu z Osvětimi do Tokia přivezen právě kufřík Hany Bradyové s popisem (její jméno, datum narození atd.); později se podařilo vypátrat i pět obrázků, které namalovala v Terezíně. Ředitelka muzea, Fumiko Išioka (), se rozhodla zjistit příběh majitelky tohoto kufříku. Průběh jejího téměř ročního pátrání sepsala producentka Karen Levine v knize "Hanin kufřík - Příběh dívky, která se nevrátila".  Anotace knihy „Hanin kufřík“ od Karen Levineové: „Příběh sourozenců Hanky a Jiřího Bradyových, kteří se po deportaci rodičů rázem octli sami v Novém Městě na Moravě. Ovšem po několika měsících i je – desetileté židovské děti odvezli do terezínského ghetta. Jiří nakonec díky mnoha šťastným náhodám válku přežil, v osmačtyřicátém před komunisty utekl do Kanady, kde se postupem času vypracoval na respektovaného podnikatele. Až desítky let po válce ho kontaktovala Fumiko Išioka, zakladatelka tokijského centra pro zkoumání holocaustu, která pátrala po původu kufru se jménem Hanna. Ta po několika letech pátrání našla Jiřího a zrekonstruovala i osud jeho mladší sestry.“  Po několika letech dcera Jiřího Bradyho, Lara Brady, zjistila, že kufřík, který byl mezitím vystavován po celém světě, zřejmě není pravý. Vypadal trochu jinak a především výrazně zachovaleji, než na fotkách, které dodalo muzeum v Osvětimi. Na přímý dotaz pak ředitelství muzea odpovědělo, že Hanin kufřík byl mezi předměty zničenými v roce 1984 při požáru výstavy v anglickém Birminghamu. Na základě inventárních fotografií pak byla vyrobena replika (na nový podobný kufr byly namalovány shodné nápisy), kterou muzeum později zapůjčilo do Japonska.

Hana Bradyová (16. května 1931 Praha – 23. října 1944 Osvětim - Březinka) (v poněmčené formě Hanna Brady, též dívka, která se nevrátila) byla židovská dívka, která zahynula v koncentračním táboře v Osvětimi – Březince. Její památka se stala symbolem židovské perzekuce 2. světové války a 1,5 milionu obětí z řad židovských dětí.

Hanička "Hana" Brady (born Hana Bradyová; 16 May 1931 – 23 October 1944) was a Czechoslovakian Jewish girl murdered in the gas chambers at German concentration camp at Auschwitz, located in the occupied territory of Poland, during the Holocaust. She is the subject of the 2002 non-fiction children's book "Hana's Suitcase", written by Karen Levine.


Historie.

Obraz vznikl v období let 1657-1659. Roku 1742 ho koupil saský kurfiřt August III., v následujících letech byl považován za dílo Rembrandtovo nebo dílo provedené v jeho stylu. Jako Vermeerovo dílo ho opět rozpoznal G. F. Waagen v roce 1858. Za druhé světové války byla "Dívka u okna čtoucí dopis" a plátno "U kuplířky" spolu s dalšími uměleckými díly z Drážďan ukryty a roku 1945 je Rudá armáda vyvezla do Moskvy. Když po válce vyvstal problém návratu drážďanských uměleckých skvostů, ministr kultury SSSR požádal NDR, aby jako výraz vděčnosti dvě díla zůstala v SSSR: "Dívka čtoucí dopis" a jedno z Giorgionových pláten. Tento návrh však byl odmítnut a nakonec se roku 1955 všechna díla vrátila do Drážďan.

Dívka u okna čtoucí dopis.

Obraz (olej na plátně, výška 83 cm, šířka 64,5 cm) znázorňuje místnost, v níž u otevřeného okna stojí dívka a čte list. Postava je zachycena z profilu, její tvář však se odráží v okenních tabulkách. V popředí se nachází stůl, na němž je prostřena a nařasena bohatě zdobená pokrývka – turecký koberec (koberce jako tento byly příliš cenné, než aby se pokládaly na podlahu), na kterém je postavena mísa s ovocem – broskvemi a jablky. Mísa je díky svému modrobílému dekoru snadno identifikovatelná jako čínský porcelán. Stejně jako koberec vypovídá o zámožnosti domu; teprve v 50. letech 17. století bylo do Nizozemí ve velkém množství importováno z Číny podobné zboží a od té doby se objevuje i v nizozemském umění. Na pravé straně výjevu visí zelená drapérie, zavěšená na tyči probíhající těsně pod horním okrajem obrazu. Další závěs červené barvy je zavěšen u okna.

Inspirace, významy, symboly.

Obraz náleží do skupiny Vermeerových děl, které vznikly před koncem 50. let 17. století, tedy na počátku zralého období jeho tvorby. Tyto obrazy ("Voják a smějící se dívka", "Děvečka se džbánem mléka" a "Dívka čtoucí dopis") představují scény odehrávající se v téže místnosti, stejný je i stůl a židle, rovněž oděv dívek na prvním a třetím obraze je identický. Malíř pokaždé umístil postavu do rohu místnosti, v níž se na levé straně nachází okno, jež je zdrojem světla. Tuto kompozici čerpal Vermeer u Pietera de Hoocha (např. "Pijící žena se dvěma muži a služkou").  Badatelé připouštějí, že dívka čte dopis milostný, který je současně vstupem do citového vztahu porušujícího manželský slib. Ukazuje na to ovoce, položené na stole, jenž je připomínkou Evina hříchu. Kromě toho rentgenová analýza ukázala, že v původní verzi díla Vermeer na stěně umístil obraz s Kupidem, který sám později zamaloval. Symbolický význam může mít i otevřené okno: žena prahne po kontaktu s vnějším světem, od kterého je v souladu se soudobými pravidly izolována.  Motiv dopisu se v tvorbě malíře bude ještě často opakovat – kromě tohoto obrazu, který je prvním v řadě, jsou to "Dáma se služkou a dopisem", "Milostný dopis" a "Hodina hudby".

Dívka u okna čtoucí dopis (nizozemsky "Brieflezend Meisje bij het Venster") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1657-1659. Na spodu obrazu se zachovaly stopy malířovy signatury. Obraz se nachází v Gemäldegalerie Alte Meister v Zwingeru v Drážďanech.

Girl Reading a Letter at an Open Window (Dutch: "Brieflezend meisje bij het venster") is an oil painting by Dutch Golden Age painter Johannes Vermeer. Completed in approximately 1657–59, the painting is on display at the Gemäldegalerie in Dresden. For many years, the attribution of the painting—which features a young Dutch woman reading a letter before an open window—was lost, with first Rembrandt and then Pieter de Hooch being credited for the work before it was properly identified in 1880. After World War II, the painting was briefly in possession of the Soviet Union. Apparently well-preserved, the painting may have been altered after the painter's death.


Poloha.

Město leží v údolí Dunaje, na soutoku řeky Kremže a Dunaje, na východním konci romantického údolí Wachau a na hranici tzv. Waldviertelu ("Lesní čtvrti") směrem na západ a Weinviertelu, ("Vinné čtvrti") směrem na východ.

Historie.

Pravěk a starověk.

První písemná zmínka o Kremži (jako "Urbs Cremisia") je z roku 995 a odkazuje k římskému původu. Osídlení na území města je však daleko starší. Roku 2005 byl v Kremži na Strážním vrchu ("Wachtberg") nalezen dětský hrob z mladšího paleolitu (starý 27.000 let), obsahující kostry dvou kojenců, překryté lopatkou mamuta a s bohatými milodary. Spolu s Willendorfskou Venuší, která byla nalezena asi o 25 km západněji, jde o jeden z nejstarších archeologických nálezů na území Rakouska.

Středověk.

Přibližně od roku 1000 se na území města usídlili kupci, na jejichž ochranu zde byl vystavěn strážní hrad a roku 1014 založen farní chrám, jehož patronem je svatý Vít. Ve středověku byla Kremže důležitým řemeslnickým a obchodním centrem, především obchodu se solí. Zásadní význam pro rozvoj města mělo období vlády českého krále Přemysla Otakara II., kdy byly ve stylu rané gotiky dobudovány kostely dominikánů (místní část Kremže) a ve Steinu minoritů, který byl prvním klášterem tohoto řádu, založeným severně od Alp. Honosné domy si zde začali stavět městští či dvorští úředníci. Nejvýznamnější a nejlépe dochovaný věžový dům Gozzoburg patřil královskému soudci Gozzovi. Uvnitř jsou k vidění raně gotické klenby a nástěnné malby, mezi nimi i nejstarší známé zobrazení moravské orlice, znaku Markrabství Moravského a českého lva, znaku Českého království. Dalším vrcholem rozkvětu středověkého města bylo období vlády císaře Fridricha III. ve 3. čtvrtině 15. století, kdy město získalo soudní pravomoc a znak. Z této doby se dochoval městský špitál s Fridrichovým emblémem AEIOV vytesaným nad vchodem.

Raný novověk.

V 16. století zde proběhla náboženská reformace a celé město bylo protestantským centrem kraje. Proti tomu povolal hrabě Michael Althan roku 1616 jezuity, jejichž klášter po zrušení převzali piaristé, kteří dodnes vedou zdejší piaristické gymnasium. Již roku 1612 se ve městě na obranu protireformace usídlili také kapucíni. Klášter kapucínů zvaný "Und" slouží od svého zrušení v r. 1783 jako vinařské centrum, v kostele je stylová vinárna.  Koncem třicetileté války v roce 1645 město dobyla švédská armáda pod vedením vojevůdce, generála a polního maršála Lennarta Torstensona (1603–1651) při tažení na Vídeň. 11. listopadu roku 1805 se nedaleko Kremže pod hradem Dürnstein střetla císařská vojska s napoleonskou armádou pod vedením generála Mortiera.

19.-20. století.

Na okraji území byla počátkem 19. století objevena ložiska uhlí, nad nimiž byl po roce 1850 zbudován hnědouhelný důl, který se rozsahem nemohl rovnat severočeským ani slezským dolům, ale patřil k ojedinělým v Rakousku. Roku 1872 byla Kremže napojena na rakouskou železniční síť.  Za Třetí říše byla Kremže připojením okolních obcí výrazně zvětšena a také díky průmyslu se formálně stala metropolí Dolnodunajské župy, v jejímž rámci se z ní stal městský okres. Po druhé světové válce se proto stala statutárním městem. Město utrpělo bombardováním 6. dubna 1945, kdy bylo zničeno nádraží a zahynulo 106 místních občanů, jejich památce byl v minoritském kostele ve Steinu zbudován památník.

Současnost.

V současné době je město Kremže památkovou rezervací a spolu s celou "Kulturlandschaft Wachau" součástí Světového dědictví UNESCO. Roku 1992 byla v budově někdejší Tabákové režie založena Dolnorakouská univerzita postgraduálního studia, při ní v roce 2005 vystavěn univerzitní kampus pro tři fakulty, z nichž největší je fakulta medicíny. Pod univerzitou byla v 80. letech 20. století k budovám vězení z roku 1850 (někdejšího kláštera redemptoristů) zbudována jedna z největších a nejmodernějších věznic v Rakousku, zahrnující také uměleckořemeslné dílny a vězeňskou prodejnu pro veřejnost.  Město je tradičním střediskem zemědělské a vinařské produkce celé oblasti. Profituje zejména z pěstování bílého vína odrůdy Veltlínské zelené a v posledních letech také Chardonnay v údolí Wachau, jež reprezentují desítky vinařů a centrální vinné sklepy (Kloster Und) v budově někdejšího kostela a kláštera kapucínů. Další specialitou je palírna ovocných destilátů "Bailloni", proslulá zejména produkcí meruňkových destilátů (40%), likérů (30%), sirupů a marmelád. Významnou složkou příjmů města je turistický ruch, včetně vyhlídkové lodní dopravy po Dunaji z Kremsu do Melku.

Kremže (německy Krems an der Donau) je páté největší město Dolních Rakous, přibližně 70 kilometrů západně od Vídně. Je statutárním městem a správním střediskem (nikoli však součástí) okresu Kremže-venkov. Kremže má univerzitu a věznici. Žije zde obyvatel.

Krems an der Donau (; ) is a town of 23,992 inhabitants in Austria, in the federal state of Lower Austria. It is the fifth-largest city of Lower Austria and is approximately west of Vienna. Krems is a city with its own statute (or "Statutarstadt"), and therefore it is both a municipality and a district.


Výskyt.

Druh pochází pravděpodobně z karibských Antil, Střední Ameriky a severu Jižní Ameriky. V současnosti se vyskytuje také v Asii, Oceánii a Africe.  Roste přirozeně ve výše položených oblastech kolem 1.000 m n. m., nejvíce v Peru a Bolívii.

Popis.

Láhevník ostnitý je malý, vzpřímený, ale zároveň i bohatě rozvětvený, stálezelený strom. Dosahuje výšky 3-10 metrů. Vyznačuje se hladkou, tmavě hnědou kůrou, která se u starších stromů může měnit ve vrásčitou. Větve mají sametově plstnatý povrch. Obrůstají 3-7 cm širokými a 8-16 cm dlouhými lesklými, zelenými listy, které se směrem ke špičce se zužují.  Strom kvete na jaře po dobu až 6 týdnů. Tmavě hnědé nebo purpurové třílaločné květy vyrůstají po dvou nebo větším počtu.  Plod je 20-30 cm dlouhý a připomíná protáhlou šišku. Může vážit až 0,5 kg. Povrch plodu je pokrytý měkkými ostny. Nejprve má zelenou barvu, která se po dozrání mění ve žlutozelenou a následně hnědou. Dužina plodu je mírně nakyslá a má krémovou konzistenci. Její chuť připomíná kombinaci jahod s banánem. Semena, která se v dužině nacházejí, jsou jedovatá a před konzumací je nutné je odstranit.

Význam.

Rostlina byla v Jižní Americe známa již v předkolumbovském období. Domorodci ji užívali jako lék, protože jednotlivé části stromu se údajně vyznačují různými léčivými vlastnostmi. Nejširšího využití se dostalo kůře a listům, z obojího místní obyvatelé připravovali odvary.  Láhevník se zároveň pěstuje kvůli chutným a výživným plodům označovaným jako "gunabana". Ovoce se obvykle konzumuje syrové, buď samotné nebo v ovocných salátech. Může se použít i jako surovina pro výrobu různých sladkých pokrmů: zmrzliny, marmelády, sladkého pečiva nebo ovocných šťáv a koktejlů. Patří ale mezi hodně citlivé plody, které není možné příliš dlouho uchovávat. Při jejich dopravě je třeba zvýšené opatrnosti, protože se velmi snadno otlačí a následně se rychle kazí.

Biologické působení.

Toxicita.

Annonacin, který je obsažen v semenech, je známý neurotoxin, který může vyvolávat degenerativní onemocnění mozku odpovídající Parkinsonově chorobě. Akutní toxicita nebyla prokázána.

Terapeutické využití.

V rámci pokusů na zdravých zvířatech byl Isholaou a kol. nastíněn možný analgetický a protizánětlivý efekt.  Při experimentu in vitro v rámci tzv. farmaceutického screeningu byly prokázány i další možné účinky. Problém je, že účinnost in vitro nemusí být, a ve farmaceutickém screeningu je to spíše pravidlem, doprovázena účinností in vivo extraktu, přečištěné látky nebo syntetizované látky. Jedná se například o následující zjištění:

Použití v tradiční medicíně.

Listy a semena se dlouho používaly jako prostředky proti (mj.) parazitům, vysokému krevnímu tlaku a rakovině. Semena jsou podání emetika. Semena i odvary z listů se používají proti vším a květy se používají jako antispazmodikum, pektorálium a ke zmírnění kataru. Listy se používají jako sudoriferum, antispazmodikum, emetikum a jako prostředek k vyvolání spánku, lokálně slouží k hojení ran. Z listů, kořene a kůry se připravuje čaj užívaný pro uklidnění a proti kašli, chřipce a astmatu. V Amazonii se používá ke stabilizaci krevního cukru při cukrovce. V Karibiku se věří, že položení listů rostliny na postel pod spící osobu s horečkou do následujícího rána horečku odstraní. Odvary z listů se používají jako obklady proti zánětům a nateklým nohám. Zralý plod má mít antiskorbutické a antiparazitární účinky. Dužina se používá jako obklad proti roztočům z čeledi Trombiculidae. Nezralý usušený plod se používá proti průjmu. Existuje mnoho dalších použití rostliny.

Externí odkazy.

Láhevník ostnitý ("Annona muricata"), česky též anona ostnitá, anona měkkoostenná, láhevník měkkoostenný nebo láhevník ostnitý, je ovocný strom z čeledi láhevníkovité. Plod nebo případně i celá rostlina se lidově nazývá quanabana, gunabana, guanaban, velký či ostnitý corossol, ostnitý cachiman, graviola nebo soursop.

Soursop (also graviola, guyabano, and in Latin America, guanábana) is the fruit of Annona muricata, a broadleaf, flowering, evergreen tree. The exact origin is unknown; it is native to the tropical regions of the Americas and the Caribbean and is widely propagated. It is in the same genus, "Annona", as cherimoya and is in the Annonaceae family.


Historie.

Slavným a úspěšným se klub stal až po znovuzaložení roku 1996. Až poté získal první titul ve nejvyšší běloruské lize. V roce 1999 se poprvé probojoval do evropských pohárů a o dva roky později do hlavní soutěže Poháru UEFA. V ročníku 2008/09 prošel přes tři předkola Ligy mistrů, když postupně vyřadil Valur, RSC Anderlecht a Levski Sofia čímž se stal historicky prvním klubem z Běloruska, který se probojoval do hlavní fáze Ligy mistrů. Skupinu, ve které narazil na věhlasné soupeře Real Madrid, Juventus FC a FK Zenit Sankt-Petěrburg, zakončil klub se ziskem tří bodů na posledním místě.  Následující dva ročníky vedly po vypadnutí ze 3. předkola k následnému postupu do základních skupin Evropské ligy. V prvním případě se ještě postup do 3. kola i přes zisk sedmi bodů nepodařil a tým skončil ve skupině třetí. O poznání lepšího výsledků dosáhli hráči běloruského mistra o rok později, kdy se jim podařilo postoupit ze skupiny obsazené Dynamem Kyjev či holandským AZ Alkmaar. Ve třetím kole pak po dvou remízách vypadl klub s Paris Saint-Germain FC. V právě probíhající sezoně se klub podruhé v historii probojoval do základní skupiny Ligy mistrů. Ve třech po sobě jdoucích předkolech vyřadil mistry svých zemí Linfield FC, FK Ekranas i rakouský SK Sturm Graz. Do základní skupiny mu pak los v Nyonu přisoudil soupeře FC Barcelona, AC Milán a českého mistra FC Viktoria Plzeň. Na své soupeře však nestačil a ve skupině skončil poslední se dvěma body a skóre 2:14.

Soupiska.

"Aktuální k 3. květenu 2020"

Postavení klubu v jednotlivých sezonách.

"Od znovuzaložení klubu roku 1996"

FK BATE Borisov (: ФК БАТЭ Барысаў), je běloruský fotbalový klub sídlící ve městě Borisov. Působí v nejvyšší běloruské soutěži Vasšaja liga, kde v posledních 13 sezonách vždy získal mistrovský titul. Celkem má na kontě 15 běloruských titulů, což ho řadí první pozici (druhé FK Dinamo Minsk 7x) historické tabulky. FK BATE patří k předním a nejtradičnějším klubům Běloruska.

FC BATE Borisov (, ;, "FK BATE Borisov" ) is a professional Belarusian football team from the city of Barysaw. The club competes in the Belarusian Premier League, of which they are the league's most successful club with 15 titles, including 13 won consecutively. The club has also won four Belarusian Cups and four Belarusian Super Cups.


Před operací.

Na konci roku 1944 ustupovala německá armáda na obou frontách, ale stále nebyla definitivně poražena. 8. února překročili Sověti řeku Odra pouze 70 kilometrů od Berlína. Jak se východní a západní fronta přibližovaly, Spojenci na západě začali uvažovat, jak by mohli pomoci Rudé armádě v postupu svým bombardovacím letectvem. Cílem bylo bombardování Berlína a několika dalších východoněmeckých měst v součinnosti s postupem sovětských vojsk, aby tak způsobily zmatek mezi německými jednotkami a uprchlíky z východní fronty a narušily jejich zásobování ze západu.  Zpráva zvláštní britské komise s názvem "German Strategy and Capacity to Resist" (Německá strategie a možnosti odporu), která byla připravena výlučně pro Winstona Churchilla, předpověděla, že Německo by se mohlo zhroutit již kolem poloviny dubna, pokud Sověti dokážou obsadit jejich východní pozice. Zpráva zároveň varovala, že by Němci mohli vzdorovat až do listopadu, pokud Sověti nedokážou obsadit Slezsko. Proto by mohla jakákoliv pomoc východnímu fronty zkrátit válku.  Plány na rozsáhlý a intenzivní útok na Berlín a další východoněmecká města analyzovali Spojenci pod krycím názvem "Operace Thunderclap" v polovině roku 1944, ale nakonec ho odložili na 16. srpna. Do té doby byly tyto plány znovu projednány a Spojenci rozhodli o méně rozsáhlé operaci.  22. ledna poslal komodor RAF Sidney Osborne Bufton zprávu zástupci náčelníka leteckého štábu siru Normanu Bottomleymu, ve které uváděl, že zdánlivý koordinovaný letecký útok RAF na pomoc sovětské ofenzivě by mohl mít ničivý efekt na morálku Němců. 25. ledna poté, co Společná zpravodajská služba (Joint Intelligence Committee) usoudila, že Němci přesouvají desítky divizí ze západní fronty na východní, vyjádřila této myšlence podporu s tím, že zastavení přesunu těchto jednotek je důležitou prioritou. Arthur Harris, v britském tisku přezdívaný také "bombardér" Harris, známý jako horlivý zastánce plošného bombardování, navrhoval koordinovaný útok na města Saská Kamenice, Lipsko a Drážďany. Toho večera se Churchill ptal ministra letectva Archibalda Sinclaira na plány pro uskutečnění těchto návrhů, přičemž nezmínil odpověď náčelníka leteckého štábu sira Charlese Portaita, který odpověděl: "„Měli bychom použít dostupnou sílu na jeden velký útok na Berlín a útoky na Drážďany, Lipsko a Saská Kamenice, případně jakékoliv jiné město, kde by těžké bombardování způsobilo nejen chaos v evakuaci z východu, ale překazilo by také pohyb německých jednotek ze západu.“" Nicméně zmínil, že letectvo vyčleněné na takové nálety by nemělo být staženo z aktuálních úkolů ničení ropných rafinerií, továren na výrobu proudových letadel a ponorkových doků. Churchill nebyl spokojen s takovou odpovědí a 26. ledna napsal Sinclairovi: "„Ptal jsem se (minulou noc), zda Berlín a bezpochyby i další velká města v Německu by neměla být nyní považována za důležitý terč... Prosím napište mi zítra, co se bude dít.“"  4. února, během jaltské konference, nastolil sovětský generál Alexej Antonov otázku narušení přesunu německých jednotek ze západní fronty leteckým bombardováním dopravních křižovatek Berlína a Lipska. Portait, který byl v Jaltě, proto požádal Bottomleyho, aby mu zaslal seznam cílů, které by mohli prodiskutovat se Sověty. Tento seznam obsahoval ropné rafinerie, továrny na výrobu tanků a letadel. Rovněž zde byla i města Berlín a Drážďany. Britský tlumočník později tvrdil, že Antonov a Stalin žádali Spojence o bombardování Drážďan, ale v oficiálních záznamech z konference se taková zmínka nenachází. Je proto možné, že šlo pouze o propagandu v rámci studené války.

Význam města.

Drážďany byly sedmým největším německým městem a podle záznamů RAF byly největším zatím nebombardovaným zastavěným územím. Taylor napsal, že podle oficiální příručky z roku 1942 bylo město "„jedním z nejdůležitějších průmyslových center Třetí říše“" a v roce 1944 nejdůležitějším výrobcem zbraní. Nacházelo se zde 127 středně velkých a velkých továren a dílen, které zásobovaly německou armádu vojenskou technikou. Významnost tohoto města z vojenského hlediska však nemusela být pro Německo až tak velká, jak se domnívali plánovači bombardování.  Jako reakci na mezinárodní obavy z bombardování napsalo americké letectvo zprávu, která byla utajena až do prosince 1978. Psalo se v ní, že v Drážďanech bylo 110 továren a 50 000 dělníků. Podle této zprávy se ve městě nacházely fabriky na výrobu leteckých komponentů, továrny na výrobu jedovatých plynů (Chemische Fabrik Goye and Company), protiletadlová a dělostřelecká továrna Lehman, továrna na výrobu optických zařízení Zeiss Ikon a také továrny na výrobu elektrických a rentgenových přístrojů (Koch & Sterz), převodovek a diferenciálů (Saxoniswerke) a elektroměrů (Gebrüder Bassler). Ve zprávě se také psalo, že se zde nacházely kasárna, stanové tábory a muniční sklady.  Americké letectvo také tvrdilo, že dvě z drážďanských dopravních tepen mají vojenský význam: severo-jižní z Německa do Československa a východo-západní podél hranic s Českem. Město bylo křižovatkou na dopravní trase Berlín – Praha – Vídeň, Mnichov – Vratislav a Hamburk – Lipsko. Americký plukovník Harold E. Cook, který byl jako zajatec vězněn v Drážďanech, později vypověděl, že Drážďany byly ozbrojeným táborem s tisíci německých jednotek, tanků a dělostřelectva a mílemi nákladních aut naložených zásobami určenými na podporu německých jednotek na východní frontě.  V náletech však Spojenci neútočili na hlavní průmyslové oblasti na periferiích města, které se rozkládaly na míle daleko. Podle Donalda Millera by ekonomické škody mohly být mnohem větší, pokud by se bombardéry zaměřily na periferie, kde byla soustředěna většina drážďanského průmyslu.

Průběh a důsledky operace.

Obrana města.

Původně byla kolem Drážďan rozmístěna silná protiletecká obrana. Ta však nebyla za celou dobu výrazněji využita, proto byly postupně baterie částečně přesunuty na východní frontu, kde se používaly proti tankům, a částečně posílily protiletecké obrany např. v Berlíně, Halle a měst v Porúří. Protiletecká obrana Říše v prostoru Drážďan tak v únoru 1945 nedosahovala vysokého stupně účinnosti.

Nálety.

16. října 1944 došlo k velké ofenzívě sovětských vojsk. Velká část uprchlíků před Rudou armádou se skryla právě v Drážďanech, jež před válkou čítaly 630 000 obyvatel. V noci z 13. na 14. února 1945 na město zaútočilo 805 bombardérů, z nichž 796 bylo lancasterů. Na město svrhly 2660 tn pum, z nichž necelých 45 % bylo zápalných. První vlna čelila nepříznivému počasí, a tak byl útok vyhodnocen jen jako středně úspěšný; druhé vlně o tři hodiny později již nic nebránilo v přesném zaměření značek.  V důsledku vysoce koncentrovaného bombardování v krátkém časovém intervalu se vytvořila ohňová bouře, jejímž následkem shořelo centrum města. Následující den si drážďanské seřaďovací nádraží za cíl vzal i jeden svaz 461 B-17 Flying Fortress USAAF, doprovázených 316 stíhacími letouny North American P-51 Mustang. Cíl bombardovalo ale jen 311 z nich; část v důsledku navigačních chyb omylem bombardovala Prahu, nálet prožil i Most apod. O den později bombardovalo Drážďany dalších 210 amerických létajících pevností, které se odklonily od svých primárních cílů.

Důsledky.

V důsledku náletu a svržení cca 3900 tun pum bylo zničeno 34 km2 zástavby a mezi civilním obyvatelstvem byly způsobeny vysoké, dodnes přesně neznámé ztráty. Podle závěrečné policejní zprávy z března 1945 byly nalezeny ostatky 18 375 mrtvých a celkový počet obětí byl odhadnut na 25 tisíc. Tento fakt již roku 1966 veřejně akceptoval i kontroverzní historik David Irving, autor knihy "Zkáza Drážďan" vydané v roce 1963.

Hodnocení operace.

Řada autorů poválečného období se v odhadu počtu obětí přikláněla k počtu do 35 tisíc jako nejvíc odpovídajícímu skutečnosti, což korespondovalo i s tvrzeními vlády Německé demokratické republiky. Komise německých historiků, zřízená v roce 2004 městem Drážďany za účelem objasnění počtu obětí na životech, dospěla v říjnu 2008 k předběžnému určení známého počtu ztracených životů v hodnotě okolo 18 000, s tím, že jejich počet nepřekročil 25 000.  Odpůrci akce argumentují, že vojenský přínos náletu nebyl příliš velký a naprosto neospravedlňuje barbarství akce, kterou označují za jeden z nejtěžších spojeneckých válečných zločinů. Podle nich se Spojenci prostě rozhodli kobercovým bombardováním zlikvidovat město plné civilních obyvatel, uprchlíků před frontou a nuceně nasazených zahraničních dělníků. Město, které bylo nejen hlavním městem Saska, ale též jeden z vrcholů barokního stavitelství v Evropě. Odpůrci poukazují i na to, že sami západní Spojenci ještě v průběhu války v roce 1939 označovali mnohem méně rozsáhlé bombardování měst ze strany Německa a Sovětského svazu za barbarské válečné zločiny. Na architektonické památky sice nebrala ani jedna strana ohledy, ovšem až na jednu německou bombardovací ofenzívu se památky jako takové cílem nestaly.  Britský historik druhé světové války Frederick Taylor však upozorňuje na skutečnost, že zdůrazňováním urbanistického a architektonického dědictví města je odsouván do pozadí význam města pro vojenský průmysl a jeho role uzlu dopravní infrastruktury. Drážďany byly díky velkému komunikačnímu uzlu a 110 továrním budovám s více než 50 000 dělníky regulérním vojenským cílem. Argument o kobercovém bombardování navíc nutně naráží na fakt, že akci Bomber Command vedly značkovací stroje – v první vlně stroje No. 5 Group, pro druhou cíle označili slavní Pathfinders. První vlně částečně bránily nízké mraky, druhá vlna již bombardovala přesně na značky. USAAF na tom ale byla hůře. Tu samou noc navíc dalších 368 strojů Bomber Command útočilo na Böhlen.  Faktem je, že i sám jinak nekompromisní Churchill byl akcí otřesen natolik, že v memorandu náčelníkovi leteckého štábu a komisi náčelníků štábů z 28. března zpochybnil přiměřenost zvolených prostředků a označil podobné konání za "„pouhý akt teroru a svévolného ničení“" ("„mere acts of terror and wanton destruction“"). Po upozornění Sira Archibalda Sinclaira, že to byl nakonec i on sám, kdo 26. ledna 1945 požadoval zničení měst ve východním Německu, své memorandum stáhl a v novém již pečlivěji vážil svá slova. Roli jistě sehrála i rozdílná optika půlky února a konce března 1945.  Pokud jde o vojenské hledisko celé akce, Spojenci nečelili většímu odporu, protože Luftwaffe ho již v této době nebyla schopna. Navíc všechny blízké a dostupné síly Luftwaffe zůstaly po celou dobu náletu nečinné na letištích, neboť měly nedostatek pohonných hmot a dále plnily jiné úkoly. Spojenecké ztráty tak byly minimální.

Kulturní odkazy.

V satirickém vědeckofantastickém románu "Jatka č. 5, aneb, Křížová výprava dětí – povinný tanec se smrtí" (1969) zachytil Kurt Vonnegut některé události, které prožíval jako válečný zajatec v Drážďanech během náletu a krátce po něm. Připomíná 135 000 obětí zápalných bomb a popisuje "„naprostou zkázu“" a "„nepochopitelný masakr“". Němci jej spolu s dalšími válečnými zajatci poslali shromažďovat mrtvé do masových hrobů, "„ale těl bylo příliš mnoho na pohřbení. Namísto toho Němci poslali skupiny s plamenomety. Všechny ostatky byly spáleny na popel.“"  Do úvodu určeného zvláště pro vydání knihy v roce 1976 napsal: Odkaz na válečného zajatce v Drážďanech Kurta Vonneguta nalezneme v Hellerově románu "Zavíráme". Jedna z postav – Lew Rabinowitz, který také byl válečným zajatcem v Drážďanech – několikrát zmiňuje, že tam znal muže jménem Vonnegut, se kterým pracoval.

Bombardování Drážďan byl britsko-americký vzdušný útok, který provedly Royal Air Force (RAF) a americké United States Army Air Forces (USAAF) 13.–15. února 1945 během druhé světové války. Ve čtyřech náletech shodilo 769 těžkých bombardérů britské RAF a 527 strojů USAAF přes 3 900 tun výbušných a zápalných pum (napalmových M69) na Drážďany, hlavní město Saska, spolkové země nacistického Německa. Skrz Drážďany tehdy postupně procházeli uprchlíci utíkající před postupujícími sovětskými vojsky. Následná ohnivá bouře zničila plochu 6,5 km2 městského centra.

The bombing of Dresden was a British-American aerial bombing attack on the city of Dresden, the capital of the German state of Saxony, during World War II. In four raids between 13 and 15 February 1945, 722 heavy bombers of the British Royal Air Force (RAF) and 527 of the United States Army Air Forces (USAAF) dropped more than 3,900 tons of high-explosive bombs and incendiary devices on the city. The bombing and the resulting firestorm destroyed more than of the city centre. An estimated 22,700 to 25,000 people were killed. Three more USAAF air raids followed, two occurring on 2 March aimed at the city's railway marshalling yard and one smaller raid on 17 April aimed at industrial areas.


Osobní život.

Darja Domračevová se narodila v roce 1986 v Bělorusku v rodině architektů. Má staršího bratra. Po čtyřech letech se s rodiči odstěhovala do města Ňagaň nedaleko Chanty-Mansijsku v Rusku. V mládí se kromě biatlonu věnovala tanci a basketbalu. Vystudovala akademické gymnázium a na Tjumeňské státní univerzitě absolvovala kurzy v oboru managementu sportu. V roce 2009 získala diplom vyššího vzdělání „Ekonomika a management cestovního ruchu“ v běloruské státní Vysoké škole ekonomické.  Přestože žila v Rusku, udržovala si vztah s rodným Běloruskem, například trávila všechny své dovolené v Minsku. Zpět do Běloruska se přestěhovala v roce 2004. Zde dostala nabídku od hlavního trenéra týmu žen a tuto nabídku s radostí přijala, protože si vždy přála reprezentovat svou rodnou zem. Po půl roce se podařilo zaregistrovat jí do běloruské reprezentace – rozhodujícím faktorem byl běloruský rodný list.

Sportovní výsledky.

Sezona 2007–2008 nebyla pro Domračevovou příliš úspěšná: trpěla zdravotními problémy, musela vynechat důležitou část předsezónní přípravy, což mělo vliv na její výsledky.  Na mistrovství světa 2011 v Chanty-Mansijsku obsadila třetí místo v ženském štafetovém závodě a druhé místo v závodě s hromadným startem. Další úspěchy přišly na mistrovství světa 2012 v Ruhpoldingu, kde vybojovala stříbrnou medaili ve sprintu a zvítězila ve stíhacím závodě. Na mistrovství světa 2013 v Novém Městě na Moravě přidala zlatou medaili v závodě s hromadným startem. Na světovém šampionátu 2017 v Hochfilzenu získala stříbrnou medaili ze stíhacího závodu, když do závodu vstupovala z 27. pozice po sprintu.  V současnosti patří mezi nejlepší sportovce Běloruska. V sezoně 2014/2015 se stala nejlepší biatlonistkou sezony a poprvé v kariéře vyhrála velký křišťálový glóbus.  16. července 2016 se provdala za norského biatlonistu Ole Einara Bjørndalena. 1. října 2016 se jim narodila dcera Xenia. Do závodů světového poháru se vrátila 6. ledna 2017 sprintem v německém Oberhofu.  25. června 2018 oficiálně oznámila konec své sportovní kariéry. Nadále se chce více věnovat své rodině. Spolu s Bjørndalenem získali celkem dvanáct zlatých olympijských medailí a dvaadvacet titulů z mistrovství světa.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

"Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči 2014 se nezapočítávají."

Světový pohár.

Sezóna 2006/07 Sezóna 2007/08 Sezóna 2008/09 Sezóna 2009/10 Sezóna 2010/11 Sezóna 2011/12 Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15 Sezóna 2015/16  "Nestartovala"  Sezóna 2016/17 Sezóna 2017/18

Vítězství v závodech světového poháru.

Individuální vítězství v závodech světového poháru:

Darja Vladimirovna Domračevová (,, * 3. srpna 1986, Minsk, Sovětský svaz, dnes Bělorusko), je bývalá běloruská biatlonistka a trojnásobná olympijská vítězka ze zimních olympijských her 2014 v Soči. Poprvé se výrazněji prosadila na mistrovství světa 2008 v Östersundu, kde získala se smíšenou štafetou stříbrnou medaili.

Dárya Vladímirovna Dómracheva (, ; born 3 August 1986) is a retired Belarusian biathlete and coach who competed in the Biathlon World Cup from 2006 to 2018. She won a gold medal in the 4×6 km relay and a silver medal in the mass start competition at the 2018 Winter Olympics, three gold medals in the pursuit, individual, and mass start competitions at the 2014 Winter Olympics, and a bronze medal in the individual competition at the 2010 Winter Olympics. She was a Biathlon World Cup overall winner for the 2014–15 season.


Taxonomie.

Astrilda vlnkovaného poprvé popsal Carl Linné v roce 1758 ve svém desátém vydání "Systema naturae". Pod binomickým jménem "Loxia astrild" jej zařadil mezi křivky, z rodu pěnkavovitých. Později byl zařazen do čeledi astrildovitých, rodu "Estrilda". Býval zaměňován s astrildem černobrvým ("Estrilda nigriloris"), taxonomie je ale v současné době rozlišuje. Bývá uváděno patnáct poddruhů, některé zdroje ale uvádí až sedmnáct. Ty se liší především areálem výskytu.

Výskyt.

Přirozený areál výskytu astrildů vlnkovaných tvoří jižní Afrika a ostrovy Mauricius a Svatá Helena. Díky lidem se ale dostali i do Ameriky, Oceánie a Středomoří. Obývá bažinaté kraje, břehy řek a potoků zarostlé vysokou trávou a keři. V zemědělsky obdělávaných oblastech se zdržuje i v blízkosti lidí.

Vzhled.

Astrild vlnkovaný je menší pták, dosahuje velikosti okolo 11,5 cm a rozpětí křídel 12–14 cm. Hmotnost dospělce je asi 9 g. Pohlavní dimorfismus je nepatrný. Charakteristickým znakem tohoto druhu je červená páska, táhnoucí se od zářivě červeného zobáku přes oči až po zátylek. Samotné oko je hnědé  Samci mají napříč pruhovaná záda šedohnědé barvy, zatím co zbytek těla je rudohnědý s výraznými tmavšími pruhy. Na křídlech mají růžovou. Břicho je šedohnědé. Samičky jsou zbarvené podobně, ale růžová plocha na křídlech je menší a méně výrazná. Všechna mláďata se podobají samicím v dospělosti, až časem naberou správné barvy a je možné určit jejich pohlaví.

Hnízdění.

Období hnízdění začíná postavením hnízda hruškovitého tvaru, které se staví buďto přímo na zemi nebo v trávě. Samička do něj snese 4-6 čistě bílých vajíček, na kterých střídavě sedí oba rodiče. Asi za dva týdny se vylíhnout slepá a holá mláďata, která asi tři týdny nato opustí hnízdo. Do té době jsou krmena převážně nejrůznějším drobným hmyzem. Často se stává, že ve volné přírodě naklade do hnízd astrildů vlnkovaných ještě jeden druh hnízdního parazita — vdovka černobílá. Její mláďata pak vyrůstají s těmi původními, dokud nevyletí z hnízda.

Chov v zajetí.

Astrild vlnkovaný se hodí pro voliérový chov, přičemž voliéra by měla být prostorná a umístěná uvnitř domu v teplé místnosti bez průvanu. Nemají problém vyjít s jinými menšími ptáky v jedné voliéře, ale v době hnízdění je dobré oddělit jednotlivé páry do samostatných voliér, protože různé druhy astrildů se mezi sebou mohou křížit a vzniká tak nežádoucí výsledek.  Jedná se o lehko ochočitelný a klidný druh, který ale vyžaduje hodně pohybu a většinu dne se pohybuje. Hodí se i pro začátečníky, nejen pro svoji povahu ale i díky tomu, že jsou to dobří rodiče, kteří se umí o svá mláďata postarat a nemají problém ani s vychováváním cizích.

Astrild vlnkovaný ("Estrilda astrild") je malý pěvec obývající jižní Afriku a ostrovy Mauricius a Svatá Helena. Lidmi byl ale zavlečen i do Ameriky, Oceánie a Středomoří. Živí se převážně semeny trav, někdy i bobulemi a malým hmyzem. Mezi chovateli okrasných ptáků se jedná o populární druh.

The common waxbill ("Estrilda astrild"), also known as the St Helena waxbill, is a small passerine bird belonging to the estrildid finch family. It is native to sub-Saharan Africa but has been introduced to many other regions of the world and now has an estimated global extent of occurrence of 10,000,000 km. It is popular and easy to keep in captivity.


Vývoj.

První testy systému ""Freya"" byly provedeny na počátku roku 1937 s tím, že první dodávku operačně nasaditelného radaru dostane "Kriegsmarine" v roce 1938 od společnosti GEMA. Freya podporovala ranou verzi identifikátoru přítel / nepřítel (IFF). Letadla vybavená FuG 25a ""Erstling"" IFF systémem mohla být úspěšně dotazována na vzdálenost přes 100 km.  Radar "Freya" byl vyspělejší než jeho britský protějšek Chain Home. Byl provozován na vlnové délce 1.2 m (250 MHz), zatímco Chain Home používal délku 12 m. To umožňovalo německým uživatelům použít mnohem menší anténní systém. A také nabídlo vyšší rozlišení, které umožnilo detekovat menší cíle.  Vzhledem k složitosti konstrukce bylo v provozu pouze osm stanic systému "Freya", když začala válka. Britský Chain Home byl sice méně pokročilý a více náchylný k chybám, ale byl také jednodušší, což znamenalo, že byl kompletně připraven na Bitvu o Británii.

Nasazení a provoz.

"Freya" byla často používána ve shodě s primárním německým radarem "Würzburg Riese" ("Würzburský obr"); "Freya" vyhledala cíle na dlouhé vzdálenosti a pak je „předala“ k dalšímu sledování Würzburgu.  Později v průběhu války byla "Freya" provozována v pásmu od 2.5 do 2.3 m (120 až 130 MHz), s šířkou impulsu tři mikrosekundy.  To mělo za následek maximální dosah jen 160 km, což bylo horší než Chain Home. Navíc nebylo možné přesně určit nadmořskou výšku.  Freya byla poprvé úspěšně využita 18. prosince 1939, kdy dvě stanice detekovaly blížící se denní nálet na Wilhelmshaven provedený 22 bombardéry RAF Vickers Wellington na vzdálenost 113 km. Pouze polovina Wellingtonů se vrátila do Británie nepoškozena po napadení německými stíhači. Tři německé stíhačky byly sestřeleny a dalších 12 strojů bylo poškozeno během bitvy. Výkon systému Freya "Luftwaffe" natolik ohromil, že nechalo na jaře roku 1940 nainstalovat jedenáct stanic "Freya" k hlídání německé západní hranice. Po invazi do Francie v roce 1940 byly další stanice postaveny podél pobřeží Atlantiku. Když Británie spustila své bombardovací kampaně, nařídil Hermann Göring plukovníkovi Josefu Kammhuberovi instalaci účinné protivzdušné obrany. Byla tedy vytvořena tzv. Kammhuberova linie, do které byly začleněny další stanice systému.

Britská rozvědka.

Jedním z prvních, kdo poskytl informace britské zpravodajské službě, byl mladý dánský letecký poručík Thomas Sneum. Ten, riskuje vlastní život, vyfotografoval radarové zařízení na dánském ostrově Fano v roce 1941. Negativy přivezl do Británie během dramatického letu, který byl předlohou k novele Kena Folletta s názvem "Hornet Flight".

Freya byl radar včasné výstrahy provozovaný Německem během druhé světové války. Pojmenován byl podle severské bohyně "Freyji". Během války bylo postaveno přes tisíc jednotlivých stanic. Námořní verze provozovaná na mírně odlišné vlnové délce byla vyvinuta jako "Seetakt".

Freya was an early warning radar deployed by Germany during World War II; it was named after the Norse Goddess "Freyja". During the war, over a thousand stations were built. A naval version operating on a slightly different wavelength was also developed as the "Seetakt".


Příprava.

Oxid beryllnatý utvořený při vysokých teplotách (>800 °C) je netečný, ale může být snadno vytěsněn hydrogenfluoridem amonným (NHHF) nebo horkým roztokem koncentrované kyseliny sírové (HSO) a sulfidem amonným. Oxid beryllnatý se extrahuje tepelným rozkladem přirozeně se vyskytujících minerálů jako beryl nebo bertrandit. Komerčně jsou běžně dostupné materiály čistoty vyšší než 99%.

Vlastnosti a využití.

Oxid beryllnatý kombinuje vynikající elektrické izolační vlastnosti spolu s vysokou tepelnou vodivostí. Je také vysoce resistentní proti korozi. Vysoká toxicita práškového oxidu berylnatého při vdechování a vysoké náklady na výrobu však omezují jeho použití mimo aplikace, které nevyužívají uvedené jedinečné vlastnosti.  Oxid beryllnatý je jednou z nejdražších surovin používaných při výrobě keramiky především díky nákladům spojeným k zamezení toxických účinků prachu při manipulaci během výroby.  V elektronických aplikacích se BeO nejčastěji používá jako elektronický podklad při výrobě účinných chladičů pro svou vysokou tepelnou vodivost a vysoký elektrický odpor. Materiál se využívá především ve vysokonapěťových elektrických zařízeních nebo přístrojích s vysokou hustotou elektronických obvodů jako jsou počítače s vysokou výpočetní rychlostí.  Vzhledem k tomu, že BeO je propustný pro mikrovlnné záření, může být použit pro okna nebo antény mikrovlnných komunikačních systémů a mikrovlnných trub. Podobně, protože je propustný pro rentgenové záření, může být použit při výrobě oken u těchto přístrojů a technologií využívajících vysoce energetické záření (rentgeny, vysoce účinné lasery...).  BeO má specifické vlastnosti, které jsou atraktivní pro jaderně energetické aplikace, jako je nízký záchytný průřez pro neutrony s vysokou schopností jejich moderování. V praxi je značně hodnocen pro použití při vysokoteplotní plynem chlazené reaktory, žádné aplikace v civilních jaderných reaktorech však nejsou známy.  Nízká hustota BeO jej činí atraktivním pro letecké a vojenské aplikace jako jsou gyroskopy a zbraně. Odolnost vůči roztaveným kovům umožňuje jeho použití jako žáruvzdorného materiálu v hutních aplikacích, například pro tavení kovů vzácných zemin.

Bezpečnost.

Oxid beryllnatý je karcinogenní, především pokud se přijme s potravou nebo je inhalován do plic, kdy může způsobit chronickou nemoc tzv. beryliózu. Vdechování jemných částic způsobuje systémovou, zejména respirační chorobu, výše zmíněnou beryliózu, jejíž závažnost souvisí spíše než s délkou expozice s dobou, kdy se onemocnění poprvé projeví.

Oxid beryllnatý (BeO) je bílý, zejména při vdechnutí prudce jedovatý prášek, nebo čirá, ve vodě nerozpustná krystalická látka. Má tvrdost 9 podle Mohse, stejně jako korund-safír, tedy oxid hlinitý (AlO), kterému je některými svými vlastnostmi podoben, je drahokam. Nachází se však v přírodě vzácně (ve Švédsku), jmenuje se bromellit. Lze jej získat z beryllia zapálením v kyslíku nebo žíháním beryllnatých sloučenin, které snadno odštěpují kyselinový zbytek, například z dusičnanu beryllnatého. Slitiny oxidu beryllnatého, které jsou velmi stabilní, mají keramické vlastnosti. Je totiž velmi odolný vůči žáru, a je polymorfní. Oxid beryllnatý byl původně anglicky nazýván jako "glucina". Je to pro sladkou chuť ve vodě rozpustných sloučenin beryllia, podle které poznavali přítomnost tohoto prvku první, o jeho vysoké toxicitě nepoučení badatelé.

Beryllium oxide (BeO), also known as beryllia, is an inorganic compound with the formula BeO. This colourless solid is a notable electrical insulator with a higher thermal conductivity than any other non-metal except diamond, and exceeds that of most metals. As an amorphous solid, beryllium oxide is white. Its high melting point leads to its use as a refractory material. It occurs in nature as the mineral bromellite. Historically and in materials science, beryllium oxide was called glucina or glucinium oxide.


Hráčská kariéra.

Klubová kariéra.

V roce 1982 byl draftován z celkově prvního místa týmem Buffalo Sabres. Hned v další sezóně začal pravidelně v NHL hrávat a brzy si vysloužil pověst ofenzivně laděného obránce, když zaznamenal 66 bodů a byl nominován do All Star týmu nováčků. V Buffalu působil do roku 1990 a v žádné své sezóně neklesl pod 60 bodů v základní části. S týmem Buffala však nepřekročil hranici druhého kola play-off. V roce 1990 byl vyměněn do Winnipeg Jets, kde jeho produktivita ještě stoupla a v sezóně 1992/1993 dosáhl své maximum - 97 bodů. V následujících letech byl několikrát součástí hráčských výměn mezi týmy NHL. Ve Stanley Cupu se nejdále dostal s Washington Capitals, se nimiž se v sezóně 1997/1998 probojoval až do finále, tam jeho tým podlehl Detroit Red Wings. V této sezóně také překonal hranici tisíce bodů v NHL. Začátkem roku 2000 se stal mezi hráči narozenými v USA tím, který nastoupil k nejvíce utkáním v NHL. Tento rekord mu vydržel téměř 7 let. Přechodně mu patřil také primát nejproduktivnějšího Američana. Patřil k nejlepším obráncům nejen své doby, i když nikdy nezískal Norrisovu trofej pro nejlepšího obránce sezóny. Měl ve své době obrovskou konkurenci mezi špičkovými obránci (o trofej se v letech 1985 až 1997 dělili Paul Coffey, Ray Bourque, Chris Chelios a Brian Leetch). Mezi hráči, který nikdy nezískali Stanley Cup, odehrál v NHL nejvíce utkání.

Reprezentační kariéra.

Byl dlouholetým reprezentantem USA. Již v roce 1984 hrál na Kanadském poháru, ve stejné soutěži reprezentoval i v roce 1987 a na Světovém poháru 1996 pomohl Američanům vybojovat historické celkové vítězství. Další cenné umístění dosáhl s týmem USA na Zimních olympijských hrách 2002, kde podlehli až ve finále Kanadě. Také si zahrál na šesti turnajích mistrovství světa, bez zisku medaile, nejvýše byl v roce 2001 s týmem čtvrtý.

Úspěchy a ocenění.

Týmové  Individuální

Rekordy.

Rekordy hráčů narozených v USA

Phillip Francis Housley (* 9. března 1964) je bývalý americký hokejista, který hrával v National Hockey League a v historických tabulkách patří k nejlepším hráčům narozeným v USA. V současnosti pracuje pro Americkou juniorskou i dospělou reprezentaci na pozici asistenta trenéra.

Phillip Francis Housley (born March 9, 1964) is an American professional ice hockey coach and former player. He is currently an assistant coach for the Arizona Coyotes of the National Hockey League (NHL). Housley was the head coach of the NHL's Buffalo Sabres from 2017 until 2019.


Penetrativní pozice.

Tyto pozice zahrnují zasouvání penisu nebo jiných falických předmětů (např. připínací gumové náhražky – penetrujícím partnerem může být tedy i žena) do pochvy nebo řitního otvoru.

Penetrující partner nahoře, přistupující zepředu.

Tyto pozice se primárně používají při vaginálním styku, lze je však používat i při análním sexu. Základní pozice se nazývá misionářská. V ní leží přijímající partner na zádech s roztaženýma nohama. Penetrující partner leží nahoře nad ním, tváří v tvář. Jsou možné tyto variace:

Penetrace zezadu.

Přijímající partner nahoře.

Vsedě a vkleče.

Ve stoje.

Většinu z těchto pozic lze použít jak pro vaginální, tak pro anální penetraci. V základní podobě pozice stojí oba partneři tváří v tvář. Jsou možné tyto variace:

Pozice specifické pro anální sex.

Většinu poloh penetrativního sexu (viz výše) lze přizpůsobit análnímu sexu, zvláště ty, kde se penetruje zezadu. I jiné původně vaginální sexuální praktiky, například prstění, lze přizpůsobit pro anální sex. Některé pozice ale není možné přímo přizpůsobit, vzhledem k odlišnému úhlu pro průnik do vaginy a do řitního otvoru. Následující pozice jsou vhodné pro anální sex.

Méně obvyklé pozice.

Tyto polohy jsou inovativnější a asi ne tak široce známé nebo praktikované, jako ty uvedené výše.

Využití nábytku nebo zvláštního přístroje.

Většina sexuálních aktů se typicky provádí v posteli nebo na jiné prosté platformě. Rozšířením škály dostupné podpory se zvětší také škála možných pozic. Pro tento účel lze využít běžný nábytek. Existují také různé formy erotického nábytku nebo jiných přístrojů, jako jsou speciální houpačka nebo trapézy, které lze použít k ještě exotičtějším sexuálním polohám.

Pozice pro posílení nebo omezení plodnosti.

Otěhotnění je potenciálním výsledkem jakékoli formy sexu mezi plodnou ženou a plodným mužem, kdy přijde sperma do kontaktu s vaginální oblastí (typicky vaginální sex, ale otěhotnět lze i při digitálním sexu s ejakulátem na prstech, anebo když je sperma na těle a přenese se do vaginální oblasti). Orální sex sám o sobě nikdy nevede k otěhotnění. Avšak při neopatrnosti se může stát, že k otěhotnění dojde tak, že se sperma na rukách nebo na těle dostane do vaginální oblasti. Existují názory, že určité sexuální pozice dávají lepší výsledky než jiné – ovšem žádná pozice není účinnou antikoncepcí.

Tento seznam sexuálních pozic zahrnuje popis různých forem pohlavního styku a jiných sexuálních aktivit mezi lidmi. Pohlavní akty se obecně popisují pozicí, kterou účastníci při těchto aktech zaujímají. Alfred Kinsey používal jako kategorie šest primárních pozic. Protože počet pozic, které lze používat při sexu, je v zásadě neomezený, tento seznam není vyčerpávající.

A sex position is a position of the body that people use for sexual intercourse or other sexual activities. Sexual acts are generally described by the positions the participants adopt in order to perform those acts. Though sexual intercourse generally involves penetration of the body of one person by another, sex positions commonly involve penetrative or non-penetrative sexual activities.


Autoreferenční výpovědi.

Znak se vyznačuje právě tím, že k něčemu odkazuje (něco označuje, znamená, vyjadřuje, symbolizuje). Jazykové výpovědi mohou odkazovat k nejrůznějším skutečnostem nebo představám a ve zvláštním případě i k sobě samým: Uvedený příklad je tautologicky pravdivý, následující dva tautologicky nepravdivé:  Ve filosofii jazyka se rozlišuje mezi rovinou jazykovou (výpovědi o něčem) a metajazykovou (výpovědi o výpovědích) a autoreferenci lze potom také popsat jako směšování těchto dvou rovin. Ukazovací zájmeno „toto“ běžně znamená odkaz na něco, nač například ukazuji prstem (jazyková rovina). V uvedených příkladech se mu však rozumí jako odkazu na výpověď samu – a tedy jako výpovědi metajazykové.

Příbuzné jevy.

Belgický malíř René Magritte se proslavil obrazem, na němž je namalována dýmka a pod ní nápis: „Toto není dýmka.“ Paradox lze vyložit například tak, že „toto“ je obraz a nikoli dýmka, účinek obrazu se však zakládá na tom, že divák zde paradox cítí.  S autoreferencí souvisí slavný paradox lháře, člověka, který říká „já lžu“: pokud lže, je výpověď pravdivá – a tedy nelže, kdežto pokud nelže, je výpověď nepravdivá – a tedy lže. I zde se ovšem směšuje vlastní „předmět“ jeho výpovědi (to, o čem lže či nelže) s výpovědí o této (nevyslovené) výpovědi.  Před lety bylo na roletě obchodu v pražské Kaprově ulici zvenčí napsáno: „Tato mlékárna není nikdy zavřená.“ Nejvíce utajované dokumenty tajných služeb se prý označují poznámkou: „Před otevřením zničit“. Problémy s autoreferencí mohou nastat v právu, autoreferencí jsou i rekurze v počítačovém kódu  Širokou oblast obdobných a často paradoxních jevů zpracoval Douglas Hofstadter ve slavné knize "Gödel, Escher, Bach".

Autoreference je přímý nebo nepřímý odkaz ("reference") k sobě samému. Mohl by označovat i člověka, který hovoří sám o sobě, ale užívá se obvykle o výpovědích, jež se vztahují samy k sobě. Příkladem je i článek Wikipedie o Wikipedii.

Self-reference occurs in natural or formal languages when a sentence, idea or formula refers to itself. The reference may be expressed either directly—through some intermediate sentence or formula—or by means of some encoding. In philosophy, it also refers to the ability of a subject to speak of or refer to itself, that is, to have the kind of thought expressed by the first person nominative singular pronoun "I" in English.


Hráčská kariéra.

Byl vybrán po 1 kole draftu (celkově 18) jako druhý z New Jersey Devils. Před vstupem do NHL strávil několik sezón v Yorkton Terriers. Do Devils byl povolán na začátku sezóny 1983–84. V NHL si rychle získal diváky díky kvůli jeho odvážné a obětavé hře. Daneyko byl také známý kvůli chybějícím předním zubům, které ztratil poté, co byl zasažen do úst pukem. Jeho úsměv byl dobře známý nejen příznivcům Devils, ale všem hokejových fanoušků po celém světě. Je známý jako hráč který strávil celou svojí kariéru v NHL s New Jersey. Daneyko nasbíral více než 2200 trestných minut. Daneyko nebyl nikdy znám jako vysoce bodovaní obránce a vytvořil tím rekord 255 zápasů bez střelené branky. Nicméně, Daneyko neměřil své kvality střelenými góly ale svojí obranou činností. Daneyko byl používán především jako stínící obránce před brankou.  V roce 1990 Daneyko bojoval s alkoholismem, ale generální manažer Lou Lamoriello a majitel dr. John McMullen stáli při něm a poslali ho do léčebny. Daneyko se vrátil a v roce 2000 vyhrál Bill Masterton Memorial Trophy (cena se uděluje hlavně hráčům, kteří prošli těžkými životními zkouškami nebo prokázali velkou vytrvalost). V tomto případě se udělovala hlavně kvůli vytrvalosti. Spolu se Scottem Stevensem, byli součástí tvrdé obrany. Tato dvojice spolu vyhrála tři Stanley Cupy (1994–1995, 1999–2000 a 2002–03).  Před odchodem do důchodu si nadělil dárek v podobě třetího Stanley Cupu. Daneyko dostal svůj tým do finále kde v 7 zápase vyhráli nad Mighty Ducks of Anaheim (dnes Anaheim Ducks).  V říjnu 2009 začal soutěžit v párovém krasobruslení.

Osobní život.

Daneyko byl rezidentem North Caldwell, New Jersey. V současné době žije se svou dcerou Taylor Lyn a synem Shanem v New Jersey.

Kenneth Stephen Daneyko (* 17. května 1964, Windsor (Ontario), Kanada) je bývalý kanadský hokejový obránce ukrajinského původu. Celou svou kariéru v NHL (1983–2003) hrál za New Jersey Devils kde získal 3 Stanley Cupy. Fanoušci Devils mu přezdívali "Mr. Devil". V současné době drží rekord odehraných her za Ďábly (1283 her). Dnes pracuje jako komentátor na sportovní stanici MSG Plus. Je také stálým analytikem zápasu týmu New Jersey Devils.

Kenneth Stephen Daneyko (born April 17, 1964) is a Canadian-American former professional ice hockey defenceman who played his entire career (1983–2003) with the New Jersey Devils of the National Hockey League, winning three Stanley Cup championships with the team. He has been nicknamed "Mr. Devil" by Devils fans, as he currently holds the franchise record for games played as a Devil with 1,283 games. Daneyko now provides colour analysis alongside Steve Cangialosi during broadcasts of Devils games on MSG Plus.


Životopis.

Narodila se v Leningradě. Profesionálně debutovala v operetě v roce 1944. Po ročním studiu u Věry Garinové vyhrála v roce 1952 soutěž pořádanou Velkým divadlem v Moskvě (s Rachmaninovovou písní "Nesmutni" (') a Verdiho árií'z opery "Aida"). O rok později se stala členkou souboru Velkého divadla.  9. května 1960 poprvé vystoupila v Národním divadle v Sarajevu jako Aida. V následujícím roce debutovala opět jako Aida v Metropolitní opeře v New Yorku, další rok pak poprvé zpívala v Královské opeře v Londýně znovu v této roli. Vedle Birgit Nilssonové a Franka Corelliho vystoupila poprvé na scéně milánské La Scaly jako Liu v Pucciniho "Turandot".  Vynikla v ruských operních rolích (zejména jako Taťána v "Evženu Oněginovi" a Líza v "Pikové dámě"), zpívala ale také již zmíněnou Aidu, Violettu v "Traviatě", Tosku, Čo-čo san v Madam Butterfly, Leonoru ve Fideliovi nebo Cherubína ve "Figarově svatbě.  Účinkovala při světových premiérách některých děl Dmitrije Šostakoviče a Benjamina Brittena, který speciálně pro ni napsal sopránový part "Válečného rekviem" z roku 1962.  V roce 1955 se v Praze při festivalu Pražské jaro seznámila s violoncellistou Mstislavem Rostropovičem, za kterého se ještě téhož roku vdala a do konce jeho života v roce 2007 zůstali spolu. Pravidelně ji doprovázel na klavír nebo jako dirigent. Společně se přátelili s Dmitrijem Šostakovičem, z jejich spolupráce pochází výjimečná nahrávka "Lady Macbeth Mcenského újezdu" pro společnost EMI. Rodinným přítelem byl také spisovatel Alexandr Solženicyn, který podle Roberta Conquesta na jejich chatě napsal po roce 1968 většinu svého románu "Souostroví Gulag".  V roce 1974 pár požádal sovětskou vládu o svolení opustit zemi. Usadili se střídavě v Americe a Paříži. V roce 1982 zpívala naposledy v Paříži Taťánu a opustila pěveckou dráhu. V roce 1987 režírovala inscenaci "Carské nevěsty" Rimského-Korsakova. V roce 1984 vyšly její paměti s titulem "Galina: A Russian Story" (Galina: Ruský příběh). V 90. letech se vrátila do Ruska, kde založila v roce 2002 operní školu a divadlo – Operní centrum Galiny Višněvské.  V roce 2007 ztvárnila ve filmu "Alexandra" roli ženy, která navštívila Čečensko v době války, aby se setkala se svým vnukem.

Nahrávky.

Její umění je zachyceno na mnoha nahrávkách, jako byly zejména Čajkovského "Evžen Oněgin" (1956 a 1970), Brittenovo "Válečné rekviem" (s Peterem Pearsem and Dietrichem Fischerem-Dieskauem, dirigováno skladatelem, 1963), Musorgského "Boris Godunov" (1970 a 1987), Pucciniho "Tosce" (1976), Čajkovského "Piková dáma" (1976), Šostakovičova "Lady Macbeth Mcenského újezdu" (1978), Čajkovského "Iolanta" (s Nicolaiem Geddou, 1984) nebo Prokofjevova "Vojně a míru" (1986). Nahrála také písňové cykly "Písně a tance smrti" Musorgského (1961 a 1976) a "The Poet's Echo" (1968) Brittena.

Ocenění.

Šlo o držitelku mnoha ocenění, např.:

Galina Pavlovna Višněvskaja, česky též Višněvská (, 25. října 1926, Leningrad, Sovětský svaz – 11. prosince 2012 Moskva), byla ruská operní pěvkyně, sopranistka.

Galina Pavlovna Vishnevskaya (née Ivanova, ; 25 October 192611 December 2012) was a Russian soprano opera singer and recitalist who was named a People's Artist of the USSR in 1966. She was the wife of cellist Mstislav Rostropovich, and mother to their two daughters, Olga and Elena Rostropovich.