Historie zbrojnice.

Původ zbrojnice sahá k Albrechtu Udatnému, který v 15. století založil v Rezidenčním zámku vévodský zbrojní kabinet. Z něj se později stala zbrojnice, která byla úschovnou oblíbených zbraní, zejména zbraní určených k turnajům a příslušné výzbroje.  S cílem vytvořit cílenou sbírku uměleckých předmětů začal ale až kurfiřt August Saský v 16. století. Finanční prostředky pro rostoucí sbírku mu tehdy zajišťovala těžba stříbra v Krušných horách a rušení klášterů a kostelů v rámci reformace, stejně tak i vzkvétající saský obchod a prosperující zemědělství.  O lovecké zbraně a vybavení pak sbírku rozšířil Johan Georg I. Johan Georg III. ke sbírce připojil orientální zbraně, které vlastnil jako válečnou kořist z bitvy s Turky u Vídně v roce 1683. V této době byla sbírka rozšířena nicméně jen nepatrně. Saský kurfiřt a polský král August Silný se o sbírání zbraní příliš nezajímal. Ani za jeho vlády na přelomu 17. a 18. století se sbírka příliš nerozrostla. Nejvýznamnější předměty sbírky z dob Augusta Silného jsou kord Petra Velikého a korunovační roucho, které August nesl při své korunovaci na krále Polska.  Syn Augusta Silného, saský kurfiřt a polský král August III., nechal oproti svému otci sbírku výrazně rozšířit. Za jeho vlády byla totiž založena rozsáhlá sbírka střelných zbraní, jež dnes zahrnuje 3 000 kusů.  Roku 1831 se zbrojnice dostala pod státní správu a byla přejmenována na Královské historické muzeum. O rok později byla přesunuta do areálu Zwingeru. Aby bylo možné stěhovací práce zaplatit, muselo být mnoho zbraní prodáno, čímž se sbírka výrazně zmenšila. Další stěhování se uskutečnilo roku 1877, tentokrát do budovy Johannea poblíž Frauenkirche, kde zůstala zbrojnice až do 2. světové války.  Během 2. světové války byly historické zbraně z důvodů ochrany před nálety uschovány v pevnosti Königstein v Saském Švýcarsku a v několika zámcích v okolí Drážďan. Po válce nechala sovětská okupační správa odvézt zbraně do Leningradu. V roce 1958 se vrátila sbírka opět do Drážďan. Zbrojnice byla zpřístupněna pro veřejnost už roku 1959. Tehdy se nalézala ve východním křídle Semperovy galerie ve Zwingeru, kde zůstala až do září roku 2012. Od února 2013 je zbrojnice umístěna opět v Rezidenčním zámku, v tzv. Obřím sále, který má na délku 60 metrů a je největším prostorem zámku.

Turecká komnata.

Turecká komnata je součástí zbrojnice v Rezidenčním zámku. Do turecké komnaty nasbírali saští kurfiřtové v průběhu několika staletí orientální umělecká díla. Velká část těchto děl byla diplomatickými dary nebo cílenými nákupy. Jen relativně malou část představují válečné kořisti z různých bitev proti Osmanům. K nejvýznamnějším z více než 600 exponátů patří 20 metrů dlouhý, 8 metrů široký a 6 metrů vysoký hedvábný třístěžňový stan ze 17. století, jenž je vyrobený z bavlněné látky a zdobený aplikacemi ze saténu, bavlny a pozlacené kůže. Velká část objektů byla nashromážděna Augustem Silným. Návštěvníky jistě překvapí osm ručně vyřezávaných dřevěných koní v životní velikosti. Váži 150 kilo a každý z nich je unikátně ozdobený. Turecká komora patří k světově nejvýznamnějším sbírkám osmanského umění.

Zbrojnice v Drážďanech patří ke Státním uměleckým sbírkám Drážďany (Staatliche Kunstsammlungen Dresden) a řadí se ke světově nejproslulejším sbírkám zbraní, brnění a historických textilií. Až do 30. let 19. století nebyla zbrojnice uměleckou sbírkou, ale sloužila kurfiřstké reprezentaci. Teprve se zánikem saské monarchie po 1. světové válce nabyla sbírka svého historicko-uměleckého významu.

The Dresden Armoury or Dresden Armory (German: Rüstkammer), also known as the Dresden Historical Museum (German: "Historisches Museum Dresden"), is one of the world's largest collections of ceremonial weapons, armour and historical textiles. It is part of the Dresden State Art Collections and is located in Dresden Castle in Dresden.


Život.

Dětství a vzdělání.

Princezna Anastázie se narodila 23. prosince 1868 v královském paláci v Cetinje. Její rodné jméno bylo Stáňa, během studií v Carském Rusku byla ale přejmenována na Anastázii. Jejím původním jménem ji oslovovali blízcí přátelé a rodina. Zprvu byla Anastázie vzdělávána doma, ale později, stejně jako její sestry Milica, Elena a Marica, tak i ona byla poslána na studia do Smolného institutu pro urozené dívky v Petrohradu. Zde ji také postihla první velká rodinná tragédie – smrt sestry Maricy v roce 1885.

První manželství.

Anastáziin otec Nikola I. se později rozhodl, že v rámci diplomatického postavení Černé Hory zůstanou Anastázie s Milicou v Rusku. Obě sestry se po vystudování staly ve společnosti velmi oblíbené a do Anastázii si nakonec 16. dubna 1889 v Carském paláci v Petěrgofu vzal za ženu Jiří Maxmilianovič, 6. vévody z Leuchtenbergu a Eichstadtu, kníže Romanovský. Car Alexandr III. odkázal Anastázii nejen cenný majetek, ale také velké věno a na přání carevny Marie Fjodorovny také menší zimní rezidenci u Černého moře. Pár měl dvě děti:  Při pobytu v jejich zimním sídle byla Anastázie s Jiřím roku 1905 svědky vzpoury na křižníku Potěmkin a proto se na jaře rozhodli pro brzký návrat do Petěrgofu, kde zůstali přes celé ve své rezidenci "Villa Sergievskaia Datcha".  Anastáziino první manželství nebylo vůbec šťastné – Jiří Maxmilianovič, sedmatřicetiletý vdovec, měl z předchozího manželství s vévodkyní Terezou Petrovnou Oldenburskou již jednoho syna, Alexandra Georgijeviče, 7. vévodu z Leuchtenbergu a Eustadtu. A během sňatku s Anastázií pravidelně navštěvoval svou mladou francouzskou milenku, což před svou manželkou nijak netajil. Když byl také na dovolené ve francouzském městě Biarritz, prohlásil ke své zlosti rozhořčený car Alexandr III., že si "kníže Jiří tedy šel vykoupat své špinavé tělo ve vlnách oceánu! Hanba!". Celé manželství bylo popisováno jako "strhující a bouřlivé". Anastázie byla svým manželem urážena, rozzuřována a zesměšňována již od prvního dne jejich manželství. Nakonec se jí (je nutno podotknout velmi zklamané) podařilo dosáhnout 15. listopadu 1906 rozvodu. Jiří byl sice pohledný, ale také velmi hloupý a nezpůsobný. Anastázie po rozvodu psala dopis domů své matce Mileně, v němž se omlouvala, ale uvedla, že již nemohla za manžela mít člověka tak "nesnesitelně hloupé povahy". Rozvod zasáhl především Anastáziiného syna Sergeje.

Druhé manželství.

Po rozvodu našla Anastázie velkou oporu ve svém švagrovi, velkoknížeti Nikolaji Nikolajevičovi, kterého si také 29. dubna 1907 v Jaltě na Krymu ve věku 39 let vzala. Z tohoto skutku měli radost nejen Anastáziini rodiče v Černé Hoře, ale také především Marie Fjodorovna, carevna-vdova. Manželé si byli velice oddáni, přesto však nezplodili žádné děti. Oba byli hluboce věřící ortodoxní křesťané a zajímali se o mystiku.  Oba její manželé byli vnuky ruského cara Mikuláše I.

Politická aktivita.

Anastázie se, na rozdíl od své sestry Milicy, dosti angažovala v politických záležitostech Ruského impéria. Měla velký vliv na svého manžela (tuto vlastnost zdědila po matce). Jejich manželství velice změnilo povahu původně dosti popudlivého velkoknížete, který se stal víc rozvážným a dokonce jedním z předních carových rádců. Obě sestry měly velmi blízko k carské rodině, především k carevně Alexandře Fjodorovně.  Anastázie se společně s Milicou seznámily s Grigorijem Rasputinem, obávaným ruským mystikem. Rasputin nadchl obě sestry coby kněz a léčitel. Avšak později přestaly sestry jeho kacířským řečem a výhrůžkám věřit, už se jim ale nepodařilo odtrhnout Rasputina od carské rodiny.

Revoluce.

V březnu 1917 byl car svržen a v červenci 1918 bolševiky zavražděn i s manželkou a dětmi. Dynastie Romanovců tak ztratila ruský trůn. Anastázii se s manželem a některými dalšími členy carské rodiny podařilo uprchnout nejprve na Kavkaz, později do Jalty na Krymu, odkud v roce 1919 na palubě britské lodi HMS Marlborough odpluli do exilu nejprve do Itálie na dvůr Anastáziiny sestry Eleny, která zde byla co by manželka Viktora Emanuela III. královnou. Později odešli do Francie, kde Anastázie 25. listopadu 1935, 6 let po Nikolajovi, zemřela.  Je pochována po boku svého druhého manžela v hrobce pravoslavného chrámu archanděla Michaela ve francouzském městě Cannes.

Anastázie Petrović-Njegoš (23. prosince 1868, Cetinje – 25. listopadu 1935, Cap d'Antibes) byla rozená černohorská princezna, třetím potomkem černohorského knížete a později krále a jeho ženy, kněžny a královny Mileny Vukotić.

Princess Anastasia Petrović-Njegoš of Montenegro (4 January [O.S. 23 December] 1867 – 25 November 1935) was the daughter of King Nikola I Petrović-Njegoš of Montenegro (1841–1921) and his wife, Milena Vukotić (1847–1923). Through her second marriage, she became Grand Duchess Anastasia Nicholaievna Romanova of Russia. She and her sister "Militza" (Princess Milica), having married Russian royal brothers, were known colloquially as the "Montenegrin princesses" during the last days of Imperial Russia, and may have contributed to its downfall by the introduction of Grigori Rasputin to the Empress Alexandra.


Historie.

Řád založil dne 10. dubna 1875 japonský císař Meidži a původně byl udílen pouze japonským mužům v osmi třídách. Dne 4. ledna 1888 byla k řádu přidána devátá, speciální třída. V roce 1981 byl řád zpřístupněn cizím státním příslušníkům (ačkoliv několik cizinců jím bylo vyznamenáno již před druhou světovou válkou) a od roku 2003 může být udělen i ženám (do té doby byl ženám udílen Řád drahocenné koruny).  Až do reformy řádu v roce 2003 byl řád udílen v devíti třídách. Během reformy byly dvě nejnižší třídy řádu zrušeny a zároveň z nejvyšší třídy vznikl nový řád, Řád květů paulovnie, s jedinou třídou velkostuhy.

Pravidla udílení.

Řád je udílen za vynikající úspěchy na poli mezinárodních vztahů, za povznesení japonské kultury, za pokroky přinášející zvyšování blahobytu nebo za ochranu přírody. Před druhou světovou válkou byl udílen také za vojenskou službu.  Ačkoliv se jedná v hierarchii japonských řádů až o třetí nejvyšší řád, je nejvyšším pravidelně udíleným řádem, neboť nejvyšší řád, Řád chryzantémy, je vyhrazen pro zahraniční hlavy států a příslušníky královských rodin a druhý nejvyšší řád, Řád květů paulovnie, se většinou udílí politikům.  Administrativu řádu zajišťuje "Kancelář řádů vládní kanceláře" v čele s předsedou vlády Japonska. Udílen je jménem císaře a může být udělen i posmrtně.

Insignie.

Řádový odznak má tvar osmicípé hvězdy s červeným středovým kotoučem. V I. až IV. třídě je lem paprsků pozlacený, v V. třídě je u čtyř cípů pozlacený a u čtyř stříbrný a v VI. třídě je lem stříbrný. Každý cíp sestává ze třech bíle smaltovaných paprsků. Ke stuze je připojen pomocí přechodového prvku v podobě tří zeleně smaltovaných listů a fialově smaltovaných květů paulovnie. Řádový odznak VII. a VIII. třídy sestával ze stříbrné medaile ve tvaru tří listů a květů paulovnie, v případě VII. třídy smaltované.  Řádová hvězda má tvar stříbrné osmicípé hvězdy na které je položen řádový odznak.  Stuha je bílá s širokými červenými pruhy při okrajích.

Třídy.

Do roku 2003 byl řád udílen v devíti řádných třídách. Obvykle je řád udílen i s diplomem, který je ve výjimečných případech doplněn o osobní podpis císaře. Od roku 2003 je řád udílen v šesti řádných třídách.

Řád vycházejícího slunce (, "Kjokudžicu-šó", Hepburnův přepis "Kyokujitsu-shō") je japonský řád založený roku 1875 císařem Meidžim. Byl prvním národním řádem udíleným japonskou vládou. Vzhled řádu v podobě paprsků vycházejícího slunce symbolizuje energii tak silnou jakou má samotné vycházející slunce. Tato symbolika je pro Japonsko jakožto „zemi vycházejícího slunce“ důležitá.

The is a Japanese order, established in 1875 by Emperor Meiji. The Order was the first national decoration awarded by the Japanese government, created on 10 April 1875 by decree of the Council of State. The badge features rays of sunlight from the rising sun. The design of the Rising Sun symbolizes energy as powerful as the rising sun in parallel with the "rising sun" concept of Japan ("Land of the Rising Sun").


Poloha.

Celý Nepál leží ve velmi výhodné poloze. Z jedné strany je sousedem s Indií a z druhé strany s Čínou. V historii tedy hrálo Údolí Káthmándú úlohu důležitého obchodního centra na cestě spojující tyto dvě země. Zároveň však uzavřenost mezi horskými masívy dokázala tuto oblast uchránit před cizími vlivy, tudíž je její kultura plně zachovalá.  Káthmándská kotlina se rozkládá 1300 m n. m. pod himálajskými vrcholky. Je pozůstatkem horského jezera, z nějž téměř před 10 000 lety vytekla voda jižní soutěskou Čóbar. Geologové se domnívají, že odtok byl způsoben zemětřesením, ale hluboce věřící obyvatelstvo si jev vykládá po svém. Denně můžeme být oslněni pannenskou krásou krajiny a kulturním svérázem údolí, které zaujímá cca 656 km2.

Nejstarší historie místa.

Káthmándská kotlina je nejstarší osídlená oblast v Nepálu. Obydlená je již po staletí, první zmínky sahají až do období neolitu, kdy kotlina byla již úrodná. Archeologické nálezy potvrdily, že v těchto dobách v Káthmándské kotlině existovala nejvyspělejší civilizace himálajského regionu. Bylo zde rozvinuto jak zemědělství tak městská kultura. Objeveny byly hlavně nástroje k obdělávání půdy jako jsou například pluhy a rýče.  Choval se převážně skot a buvoli, přičemž tato zvířata lidé nevyužívali k orbě ani jako zápřahů dvoukolových kár. Na vysoké úrovni byla také řemesla, obyvatelé vynikali ve zpracování kovů, tkalcovství (vlněné pokrývky), dřevořezbě a hrnčířství. Z tmavé hlíny se na hrnčířském kruhu vyráběla zdobená keramika, hlína byla také vhodná pro vypalování trvanlivých cihel. Ty se staly osvědčeným stavebním materiálem (mimo dřevo či kámen).

Prvotní duchovní svět.

Je známo, že nejstarší obyvatelé údolí již před počátkem našeho letopočtu uctívali indická božstva (Višnu, Šivu a některá ženská božstva). Ale stopy vlastních náboženských kultů a představ jsou dodnes patrné v nepálském buddhismu a hinduismu. Šlo hlavně o obřady, které měly zaručit úrodnou půdu a ochranu sklizně před silami přírody. Ty si lidé představovali buď jako hodné duchy nebo zlé démony, kterým vypravovali náboženské obětní či usmiřující obřady (oběti byly pravděpodobně i lidské). Obyvatelé této kotliny vedli také dlouhé pohřební rituály spojené s kremací. Chtěli zabránit převtělení zemřelého do podoby zlého ducha, který by pak dlouho sužoval okolí. Také dbali na to, aby lidé umírali pokud možno uvnitř domů.

Lidé, jejich víra a vznik prvotních států.

Obyvatelé Káthmándského údolí jsou odedávna označováni jako Névárci, a také jsou jeho nejvýznamnější složkou. Dodnes jsou příkladem symbiózy dvou hlavních státních náboženství, a to buddhismu a hinduismu.  Kolem roku 600 př. n. l. se do oblasti Káthmándú dostávají Kirátové. Jsou označováni jako "lesní barbaři", oblečení do zvířecích kůží, živící se lovem a sběrem lesních plodů a kořínků. Utvořili zde první státní útvar, k jehož tradici se dodnes hlásí nejstarší etnické skupiny himálajského regionu. Stát hospodářsky prosperoval a udržoval styky s Indií. Pod indickým vlivem se rozvíjela i jeho kultura. A když se kolem roku 560 př. n. l. v himálajském "Lumbiní" narodil Buddha, většina obyvatel Káthmándské kotliny se již hlásila k buddhismu.  V 1. a 2. století n. l. do Nepálu přišly kimeny Liččhaviů. Jejich příchod do Káthmándské kotliny přispěl k postupnému "rozpadu kmenového zřízení", jež uvolnilo místo "kastovnímu systému". Prvním králem byl Džajadéva I., dalším Mánadéva I.. Po Mánadévově smrti se setkáváme s "dvojvládím", kdy vládne panovník a ministři s velmoži.  Za jednu z nejvýznamnějších osobností dějin je považován Anšuvarman, který znovu nastolil oblasti řád. Také nedovolil, aby byla potlačována jakákoli náboženská víra. Nezanechal syna, a tak po jeho smrti nastoupil Džišnugupta. Veškerá moc byla v rukou regentů a o trůn se bojovalo jednou bratrovraždou za druhou. Dokázané je také vtrhnutí uchazeče o královskou korunu z Tibetu, pak následné okupování Káthmándské kotliny a pak znovuusazení Liččhavských vládců. Obnovení Liččhavské dynastie přineslo království všestranný prospěch. Obnovily se stavby zavodňovacích zařízení, po obchodních cestách znovu putovaly karavany plné zboží a bohatly buddhistické kláštery. Vláda Liččhaviů trvala snad do roku 877 n. l.  Pro období dalších 250 let nejsou dochovány žádné historické prameny. Dalšími vládci této oblasti se stali Thákurové a Mallové. Zdá se, že éra Thákurů nebyla nijak pro rozvoj oblasti přínosná. Panovníci byli slabí, vykupovali podporu velmožů a obyvatelstvo (zejména v okrajových oblastech kotliny) se dávalo pod vládu panovníků sousedských indických států. Koncem 12. století existovaly v Káthmándském údolí tři "státní útvary" se sídelními městy v Pátanu, Káthmándú a Bhaktapuru (Bhádgáónu). Vládci těchto států, a byli to snad bratři, mezi sebou vedli neustálé války.  To vedlo k tomu, že se vlády ujali Mallové. Ti se snažili do Nepálu proniknout již za vlády Liččhaviů. Ale ani jejich vláda nebyla nejšťastnější. Zem tehdy sužovaly četné přírodní katastrofy, cizí vpády i vnitřní nepokoje. V kronikách se můžeme dočíst o pravidelně se opakujících hladomorech a zemětřeseních. Roku 1255, v důsledku zemětřesení, zahynul jak panovník, tak třetina obyvatelstva. Následují boje o moc.  Boje mezi sebou sváděli vládci z Pátanu a Bhaktapuru, oblast čelila i nájezdům zvenčí. Koncem 13. století a počátkem 14. století sem několikrát vpadly oddíly "khaských rádžů". V polovině 14. století dochází k útoku "muslimů z Bengálska", což prakticky vedlo ke srovnání Káthmándského osídlení se zemí. Dále je země sužována nekonečnými válkami, a tak lákavou kořistí pro dobyvatele. Toho v 18. století využili bojovní a cílevědomí Ghurkové. Společnost je stále rozdělena na kasty, teprve v roce 1990 musel dosud absolutistický panovník pod tlakem nepokojů připustit demokratičtější systém více stran. A tak se tedy až tohoto roku konaly 1. volby.

Kultura, umění.

V údolí Káthmándú se nachází celosvětově proslulých "7 skupin památek, staveb a zahrad", které jsou ukázkou nepálské architektury. Za vlády Liččhaviů byly rozkazy vydávány ze tří paláců – Managrha, Kailásakutabhavana a Bhadrádivásabhavana. Managrha by snad měl být dnešním Mangalbázár v Pátanu, ale není to jisté. Čínské prameny z období krále "Naréndradévy" se zmiňují o Kailásakutabhavana jako o velkolepé mnohaposchoďové stavbě, ve které mohli být tisíce lidí. V rotích nádvoří byly čtyři pavilony, které chránily krásné skulptury zdobené perlami a drahými kameny. Trůn měl podobu lva, byl zdoben též perlami, klenoty z křišťálu a perleti, korálů a jantaru. Doloženo je také, že král měl na sobě náušnice ze zlata a jadeitu. Středem sálu se táhl koberec z květin. Palác měl zřejmě i vodárnu, ta byla sedmiposchoďová, měla měděnou střechu a stála uprostřed dvora. Zdobily ji balustrády, sloupy a chodby pokryté mozaikou z drahokamů. U základů věže se z hrdel zlatých lvů chrlila voda. Dále je zmíněn zlatý krokodýl, z jehož chřtánu se valil vodotrysk.  K nejkrásnějším výtvarným dílům patří však řezbářské umění. Dřevořezby jsou víceméně ze sálového dřeva a zdobí paláce, chrámy, okenice, okenní rámy a "tórany" (půlkruhové portály nad vstupními dveřmi. Na střešních trámech můžeme spatřit kopulující páry, které mají vylekat pannenskou bohyni přibližující se k zemi v podobě blesku.

Příroda.

Mimo krásné vrcholky Himálají se lidé ubírají k Tatopani, což jsou horké prameny. Krásy lesů v okolí Pulchowki jsou vhodné pro pěší turistiku. Na vrcholku této hory nalezneme buddhistickou svatyni. Dále se v blízkosti Pulchowki nachází Godavari – krásná botanická zahrada.

Údolí Káthmándú je údolí, nacházející se v centrální části Nepálu. Zahrnuje oblast tří vlastních měst – Káthmándú, Pátan a Bhaktapur. Údolí je od nepaměti hlavním náboženským a kulturním centrem země. V roce bylo 1979 zapsáno do seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

The Kathmandu Valley (, Nepal Bhasa: स्वनिगः, नेपाः गाः), historically known as Nepal Valley or Nepa Valley, lies at the crossroads of ancient civilizations of the Indian subcontinent and the broader Asian continent, and has at least 130 important monuments, including several pilgrimage sites for Hindus and Buddhists. There are seven World Heritage Sites within the valley.


Historie.

Na založení strany se podíleli vedle dělníků také studenti, akademičtí spisovatelé a novináři sympatizující s myšlenkami francouzské revoluce a marxistickou vizí antikolonialismu. V té době také používala krycí název "Libanonská lidová strana" z důvodu nátlaku ze strany francouzských koloniálních orgánů. V roce 1939 byla zakázána, nicméně v průběhu druhé světové války byla její činnost znovu povolena. Po určité období splynula se Syrskou komunistickou stranou.  Po vyhlášení nezávislosti Libanonu se neúspěšně zúčastnila parlamentních voleb. Roku 1948 byla znovu postavena mimo zákon. V padesátých letech zastávala zdrženlivý postoj k násirismu a arabskému socialismu, jelikož se obávala naprosté ztráty vlivu. V roce 1958 se zapojila do povstání proti prezidentu Šamúnovi. V roce 1965 rozhodlo vedení strany o vystoupení z izolace zapojením se do "Libanonského národního hnutí" ve spolupráci s Pokrokovou socialistickou stranou. Opětovné legalizace se dočkala roku 1970.  Začátkem sedmdesátých let zřídila dobře trénovanou milici, takzvanou Lidovou stráž. Ta se zapojila do bojů libanonské občanské války na straně převážně muslimských a palestinských sil, i když sama byla z velké části tvořena členy křesťanského původu. Proto bylo také v osmdesátých letech zavražděno mnoho komunistů islamistickým hnutím Tawhíd nebo Hizballáhem.  Ve volbách v roce 2005 strana získala určitý podíl voličských hlasů, kvůli volebnímu systému ale nezískala žádný mandát. Během druhé libanonské války v roce 2006 se postavila na odpor proti izraelské ofenzívě, aktivní byla především poblíž hraničních oblastí. Během bojů padlo údajně 12 komunistických milicionářů.

Organizace.

Libanonská komunistická strana je jednou z mála politických organizací v Libanonu sdružující členy a sympatizanty z rozdílných etnických a náboženských skupin. Nejsilnější pozice zastává na jihu země. Na obyvatelstvo se také snaží působit skrze zájmové spolky a organizace zahrnují Svaz libanonské demokratické mládeže, Výbor za ženská práva, Lidovou pomoc a Všeobecnou unii dělníků a zaměstnanců Libanonu.  Strana předpokládá počet členů zhruba na 5000.

Libanonská komunistická strana (arabsky "الـحـزب الشـيـوعـي اللبـنـانـي", francouzsky "Parti communiste libanais") je komunistická strana v Libanonu, kterou založil v říjnu roku 1924 intelektuál, novinář a spisovatel Joussef Ibrahim Jazbek. Jedná se o jednu z nejstarších libanonských politických stran.

The Lebanese Communist Party – LCP (, transliterated: ') or Parti communiste libanais (PCL) in French, is a communist party in Lebanon. It was founded in 1924 by the Lebanese intellectual, writer and reporter Youssef Ibrahim Yazbek and Fou'ad al-Shmeli, a tobacco worker from Bikfaya.


Pozadí.

Přijetí Plánu OSN na rozdělení Palestiny a deklarace židovského státu, způsobily v jemenském Adenu střety a nepokoje vyvolané muslimy, při kterých bylo zabito 82 lidí a zničeno mnoho židovských domů. Počátkem roku 1948 byli Židé obviněni z vraždy dvou muslimských dívek, což vedlo k rabování židovského majetku. Židovská komunita v Adenu byla ekonomicky paralyzována a většina židovských obchodů byla zničena.  Jemenští Židé se začali shromaďovat v Adenu v táboře Geula (), jehož název v hebrejštině znamená tábor Spásy. Jejich přáním byl odchod do nově vzniklého Státu Izrael. Tomu však až do ukončení nepokojů v Izraeli v roce 1949 bránily britské jednotky, které stále kontrolovaly Adenskou kolonii. Tou dobou již v táboře Geula žilo na 10 000 lidí. K přesunu však dal nakonec tajný souhlas nově jmenovaný imám Ahmad bin Yahya.

Operace.

Pro vzrůstající nebezpečí byla během června 1949 a září 1950 většina jemenské židovské komunity tajně přesunuta do Izraele během Operace Létající koberec. Malá a víceméně plynulá migrace byla možná do roku 1962, kdy jakýkoliv další židovský exodus zmařila občanská válka. Některé bohaté židovské rodiny, které pochybovaly o slibované lepší budoucnosti v Izraeli, se rozhodly neopustit svůj majetek a tak nakonec v Jemenu zůstalo na 300 Židů.  Během této operace bylo do Izraele letecky přepraveno celkem: 47 000 jemenských Židů (převážná část tamní komunity), 3 000 adenských Židů a 500 džibutských a eritrejských Židů. Přestěhováním se museli vzdát svého dosavadního farmářského způsobu života a museli se přizpůsobit zcela novému životnímu stylu v nové zemi.  Název operace se odvozuje ze dvou biblických pasáží:  Většina z nich během transportu viděla letadlo poprvé v životě a tak mnoho z nich bylo vyděšeno a odmítalo nastoupit. Nakonec však byli uklidnění jejich rabínem, který jim připomněl zmíněné verše.  Operace Létající koberec byla první v řadě operací během 50. a 60. let 20. století, jejichž účelem bylo přesídlit celé židovské komunity () z arabských zemí do Izraele.

Operace Létající koberec (:, známá také jako Operace Orlí křídla, anglicky: ) je operace z června 1949 a září 1950 při které bylo do nově vzniklého Státu Izrael letecky přesunuto 47 000 jemenských Židů (Tejmanimů). Během této tajné operace, o které se veřejnost dozvěděla až o mnoho měsíců později, bylo britskými a americkými přepravními letouny uskutečněno na 380 letů mezi jemenským Adenem a Izraelem.

Operation Magic Carpet is a widely known nickname for Operation On Wings of Eagles (, "Kanfei Nesharim"), an operation between June 1949 and September 1950 that brought 49,000 Yemenite Jews to the new state of Israel. During its course, the overwhelming majority of Yemenite Jews – some 47,000 from Yemen, 1,500 from Aden, as well as 500 from Djibouti and Eritrea and some 2,000 Jews from Saudi Arabia– were airlifted to Israel. British and American transport planes made some 380 flights from Aden, in a secret operation that was not made public until several months after it was over. At some point, the operation was also called Operation Messiah's Coming.


Dětství.

Elena se narodila 8. ledna 1873 v Cetinje, hlavním městě tehdejšího Černohorského knížectví.  Byla velmi vysoká, v dospělosti dosáhla více než 180 cm.  Byla doma velmi dobře vzdělávána, kromě rodné černohorštiny se také učila francouzskou konverzaci, dále také poezii a politiku. Vzdělávací požadavky jejího otce byly velmi pevné. Elena dospívala ve velice plachou a uzavřenou dívku, zároveň byla také velmi tvrdohlavá a těžce se rozhodovala. Byla velice spjata s tradicemi dynastie Petrovićů-Njegošů a také s tradicemi své rodné země. Měla citlivou, živou a zvědavou duši. Milovala přírodu – její nejoblíbenější květinou byl brambořík (tuto vlastnost zdědila po své matce, stejně jako mnoho dalších). V patnácti letech odjela na školu "Smol'nyj" v Petrohradě, kde se seznámila se členy ruské carské rodiny, díky které se dostala do prestižního literárního nakladatelství "Nedelja".

Setkání s Viktorem Emanuelem.

Mezitím se v Itálii královna Markéta Savojská bála o život svého syna, dědice trůnu Viktora Emanuala.  Jelikož v Savojské dynastii byla opakovaně uzavírána manželství mezi členy rodiny, vznikaly u nově narozených potomků různá genetická onemocnění a vady, např. hemofilie. Nebylo tedy žádoucí, aby Viktor Emanuel, jehož rodiče byli bratranec a sestřenice, zplodil potomka s nějakou blízkou příbuznou. Díky manželství se zcela nepříbuznou Elenou neměli ani dědic trůnu Umberto II., ani žádné další dítě podobnou vzrůstovou ani zdravotní chorobu, jako Viktor Emanuel.  Elena se se svým budoucím manželem seznámila a zamilovala se do něj v Rusku. Viktor požádal o Eleninu ruku jejího otce Nikolu.. Aby mohlo být manželství uzavřeno, musela Elena přestoupit z pravoslavného náboženství ke katolictví.

Manželství a děti.

Svatba Eleny a Viktora Emanuela se konala 24. října 1896. Slavnostní ceremoniál pro veřejnost se konal v Kvirinálském paláci, samotný náboženský obřad proběhl v bazilice svaté Marie v Římě. Elenina matka královna Milena se obřadu nemohla zúčastnit, protože byla pravoslavného vyznání.  Eleniny šaty byly protkány stříbrnými nitěmi, které představovaly tisíce sedmikrásek. Vážení svatební hosté byli převáženi v šesti kočárech, manželé v kočáru se šestispřežím. Po porážce Italů v bitvě u Adwy nepřišlo na svatbu mnoho významných hostů a svatba celkově nebyla bohatá. Bylo plánováno začít vydávat zvláštní známky a pohlednice s motivy svatby Eleny a Viktora; k vydávání však nikdy nedošlo. Elena se však jako druhá italská královna začala objevovat na poštovních známkách.  Líbánky novomanželé strávili na ostrově Montecristo.  Elena byla svému manželovi velmi oddána. Byla velmi klidná, vstřícná a příjemná, zůstávala však vždy mimo politické otázky a záležitosti a plně se věnovala charitativní činnosti a humanitní a mezinárodní pomoci, čímž si u lidu získala velkou popularitu. Speciálně se věnovala studiu jazyků, pro svého manžela překládala knihy z ruštiny, srbštiny a moderní řečtiny a ráda odebírala zahraniční noviny.  Z manželství Eleny a Viktora Emanuela se narodilo celkem pět dětí:

Italská královna.

Dne 11. srpna 1900, po atentátu na svého otce, byl Viktor Emanuel korunován králem italským a albánským a také císařem habešským (etiopským). Elena byla korunována spolu se svým manželem a získala následující tituly: Jako italská královna byla známá spíše pod jménem "Helen Savojská".

Královnina dobročinnost.

Dne 28. prosince 1908 bylo italské přímořské město Messina zasaženo těžkými zemětřeseními a katastrofální vlnou tsunami. Elena se okamžitě začala plně věnovat pomoci (jak je také uvedeno v dobových fotografiích) a zvýšila tím svou popularitu a oblíbenost u italského lidu. Během druhé světové války pracovala Elena jako zdravotní sestra na plný úvazek a jako královna matka darovala nemocnicím značné finanční prostředky ze státní pokladny.  Elena měla důležité postavení v rámci italského Červeného kříže a v letech 1911–1921 byla inspektorkou dobrovolných zdravotních sester. Začala studovat medicínu a získala čestný titul a také další finance pro chudé matky, bývalé vojáky, osoby nakažené tuberkulózou atd.  Papež Pius XI. udělil Eleně 15. dubna 1937 zvláštní vyznamenání zlaté růže, což bylo v tehdejší době nejvyšším možným oceněním pro ženu. Pozdější papež Pius XII. poslal po smrti královny Eleny vyjádření soustrasti Umbertovi II., ve kterém jeho matku nazval jako "Signora della carità benefica".  V průběhu let Elena velmi podporovala školení a rekvalifikaci lékařů a zdravotnických pracovníků, zajímala se o výzkum proti dětské obrně, Parkinsonově chorobě a zejména proti rakovině.

Druhá světová válka.

V roce 1939, tři měsíce po německé invazi do Polska a vyhlášení války Třetí říši Velkou Británií a Francií napsala Elena dopisy hlavám stále neutrálních států (Belgie, Bulharsko, Dánsko, Jugoslávie, Lucembursko a Nizozemsko), aby se zabránilo evropské a celosvětové katastrofě v důsledku druhé světové války.  V roce 1941 pověřil Viktor Emanuel (ovlivněn Elenou) Benita Mussoliniho vytvořením druhého Černohorského království (které bylo ovšem pod Italskou správou a nemělo krále). Elena, která si tento vznik nezávislé černohorské monarchie velmi přála, také dostala z německého vězení svého synovce Michaela (který odmítl nastoupit na trůn jako loutkový král) a jeho ženu Geneviève.  V červenci 1943 nechal Viktor Emanuel III. zatknout Benita Mussoliniho v Římě a 9. září se přesunul spolu s Elenou a některými členy královské rodiny do města Brindisi. 23. září byla Elenina a Viktorova dcera, princezna Mafalda, zatčena nacisty a odvezena do koncentračního tábora Buchenwald, kde v roce 1944 zemřela na následky zranění po spojeneckém bombardování.  Po válce, dne 9. května 1946, Viktor Emanuel v Neapoli abdikoval ve prospěch svého syna Umberta II., získal titul hrabě z Pollenzo, a společně s Elenou odešli do exilu.

Exil.

Po abdikaci odešel královský pár do Villa Jela v Alexandrii, kde se Eleně a Viktorovi dostalo vřelého přivítání od egyptského krále Farúka I.  Během životu v exilu pár oslavil své padesáté výročí svatby. Pár zůstal v Alexandrii až do Viktorovy smrti, k níž došlo 28. prosince 1947.  Elena se později přestěhovala do města Montpellier (do hotelu Métropole) ve Francii, kde po složité operaci na klinice "Saint Com" 28. listopadu 1952 ve věku 79 let zemřela na rakovinu. Byla pohřbena na hřbitově Saint-Lazare v Montpellieru ve společně zbudované hrobce (jak si sama přála). Většina obyvatel města se podílela na přípravách pohřbu a zúčastnila se jej. Společně s hrobkou byl vztyčen také královnin památník.

Vzpomínky na královnu.

Členové dynastie Savojských se vždy pozitivně vryli do historie a pamětí veřejnosti. Zato byli vždy oceňování, a to i po vyhlášení republiky.  Pro Eleninu značnou pomoc nemocným a její velkou lásku k lidu nechalo italské ministerstvo dopravy ku příležitosti 50. výročí královniny smrti vydat speciální poštovní známky, na kterých je vyobrazena královna v boji proti rakovině. V roce 1960 byl v Messině vztyčen monument z bílého mramoru z Carrary pro vzpomínku obětem strašlivého zemětřesení v roce 1908, kterému dominuje královna Elena v úboru zdravotní sestry. Monument nese název "Královna našich dětství" a navrhoval jej architekt a sochař Antonio Berti.  Postava Eleny také inspirovala mnoho spisovatelů, jako Antonio Fogazzaro, Luigi Capuana, Bersezio), ale dokonce básníky jako Giovanni Pascoli.  Giacomo Puccini věnoval královně píseň ve své opeře Madama Butterfly.  V roce 1909 byla po královně pojmenováno porodní oddělení v nemocnici v Miláně. Nyní nese název "Klinika královny Helen". Ta je v rámci Gynekologicko-porodního a pediatrického ústavu.  12. července 1941 vyhlásil v Cetinje Sekula Drljević nezávislost Černé Hory a vznik druhého Černohorského království. Elena se vyhlášení nezávislosti nemohla zúčastnit, ale Drljević ji ve svém proslovu nazval "„víla své země, legendární princezna, která s důrazem dbala na štěstí a svobodu svého národa – svých drahých Černohorců“".  V roce 2001 (50 let po své smrti) byla Elena biskupem z Montpellieru prohlášena svatou jako "svatá Elena Černohorská".  Eleně je věnován italský alkoholický nápoj Amaro Montenegro, na jehož receptuře se Elena podílela.

Elena Petrović-Njegoš Černohorská (8. ledna 1873, Cetinje – 28. listopadu 1952; černohorsky: "Јелена Петровић-Његош Црногорскa") byla rodem černohorskou princeznou a sňatkem etiopskou císařovnou a albánskou a italskou královnou. Narodila se jako šestý potomek černohorského knížete a později krále Nikoly I. Petroviće-Njegoše a jeho ženy královny Mileny Vukotić.

Princess Elena of Montenegro, or more commonly known as Queen Elena of Italy (; 8 January 1873 – 28 November 1952) was the daughter of King Nicholas I of Montenegro and his wife, Milena Vukotić. As wife of Victor Emmanuel III of Italy, she was Queen of Italy from 1900 until 1946, Empress consort of Ethiopia from 1936 until 1941 and Queen consort of the Albanians from 1939 until 1943.


Historie.

Společnost, dříve známá jako Kraft Foods, po rozdělení své potravinářské části v Severní Americe v roce 2012 změnila jméno na Mondelēz International. Toto jméno je nově vytvořeným výrazem, který má vyvolávat představu lahodného světa plného radostných okamžiků („Monde“ pochází z francouzského slova pro „svět“ a „delēz“ je slovní hříčkou pro slovo „lahodný“).  V České republice začala společnost Mondelēz International pod novým názvem fungovat 29. dubna 2013.

Historie českých továren.

Továrna v Opavě  Historie továrny v Opavě se datuje od roku 1840, kdy opavský soukeník Kašpar Melhior Baltasar Fiedor a jeho žena Amálie, rozená Salingerová, založili firmu Fiedor vyrábějící cukrové oplatky. Od roku 1901 se původní malovýroba přesunula do průmyslového objektu na opavské Olomoucké ulici.  Po vypuknutí první světové války měla továrna šedesát zaměstnanců, kteří vyráběli dortové oplatky, sušenky, suchary, perníčky a čajové pečivo pro celé Rakousko-Uhersko, Slezsko a Halič. V roce 1945 byl podnik na základě Benešových dekretů znárodněn a potomci původních zakladatelů pekařské tradice z rodiny Fiedorů vysídleni do Německa.  Od roku 1947 vznikal postupným spojováním znárodněných českých a moravských továren na trvanlivé pečivo, cukrovinky a čokoládu státní podnik Čokoládovny Praha, jehož součástí se stala i opavská továrna.  V roce 1991 byl státní podnik Čokoládovny přeměněn na akciovou společnost, o rok později byl privatizován. Novým majitelem se stalo společné konsorcium francouzské společnosti Danone a švýcarské firmy Nestlé. V roce 1997 se továrna přestěhovala do zcela nového výrobního areálu v Opavě – Vávrovicích.  V roce 1999 došlo k rozdělení Čokoládoven na dvě části. Nestlé Čokoládovny se specializovaly na výrobu čokoládových cukrovinek, zatímco Danone Čokoládovny si ponechaly výrobu trvanlivého pečiva. V roce 2001 se změnil název společnosti Danone Čokoládovny na Opavia – LU, která spadala do celosvětové sítě LU a stala se největším výrobcem trvanlivého pečiva ve střední a východní Evropě.  V roce 2007 se Opavia – LU stala součástí Kraft Foods. Od rozdělení Kraft Foods na dvě samostatné společnosti, ke kterému došlo v roce 2012, pak továrna v Opavě spadá pod společnost Mondelēz International.  V letech 2014 a 2018 společnost investovala do továrny v Opavě více než 4 miliardy korun. V areálu stávající továrny vznikla zcela nová výrobní hala a investice putovaly i do jejího původního provozu. Továrna se tak stala největším a zároveň nejmodernějším místem výroby sušenek společnosti Mondelēz International v Evropě. Závod exportuje do více než 20 evropských zemí i za hranice Evropské unie.  Tradiční a dříve používaný název továrny „Opavia“ se dnes již řadu let používá výhradně jako takzvaná zastřešující značka, pod kterou spadá řada dalších značek z portfolia plněných a suchých sušenek, formovaných oplatek a plněných oplatek, známých na českém a slovenském trhu. Například jde o Zlaté, Kolonáda, Fidorka, BeBe Dobré ráno a další. Produkty s logem Opavia se vyrábějí ve všech třech českých továrnách společnosti Mondelēz International: na nejmodernějších linkách ve výrobních závodech v Opavě a v Lovosicích, a tradiční výrobou s velkým podílem ruční práce v Mariánských Lázních. Většina produkce oplatek a sušenek s logem Opavia pochází z České republiky, část je vyráběna také v zahraničních továrnách.  Továrna v Lovosicích  Továrna v Lovosicích je druhým největším výrobním závodem společnosti Mondelēz International v České republice.  Potravinářskou výrobu zde založil August Tschinkel v roce 1806. Zaměřil se přitom na výrobu cikorky. Na Lovosicku byla totiž úrodná pole pro cukrovou řepu, čekanku a mrkev, ze kterých se cikorka vyráběla. Samotnou továrnu v Lovosicích ale postavili až Tschinkelovi synové v roce 1854. Zajímavostí je, že původně byla poháněna parou, i to, že už roce 1925 měl podnik celkem 600 zaměstnanců a výrobky byly exportovány do Francie, Anglie, Holandska, Belgie, Itálie, na Balkán, do Egypta a Palestiny, Severní i Jižní Ameriky, a dokonce i do Austrálie. Později továrna vyráběla kandované produkty. Od padesátých let dvacátého století se soustředila na trvanlivé pečivo.  Původní název továrny „Deli“ je odvozen ze slova „Delikatesse“ ́, tedy „jemná chuť“ a pochází z 30. let minulého století.  Společnosti Mondelēz International patří závod v Lovosicích od roku 2007.  Továrna v Mariánských Lázních  Továrna v Mariánských Lázních patří mezi nejmenší továrny společnosti Mondelēz International v Evropě. Vyrábí se zde mariánskolázeňské oplatky, tradiční produkt spjatý s městem Mariánské Lázně.  Předchůdcem lázeňských oplatek byly hostie, malé oplatky používané v křesťanské tradici. Hostie se vyráběly na otevřeném ohni v kovových kleštích zvaných oplatečnice. Obdobné oplatečnice se později začaly používat i pro pečení kulatých oplatek. Byly zdobeny reliéfy, letopočty nebo jménem výrobce oplatek. Embosovaný povrch se pro mariánskolázeňské oplatky používá dodnes.  Ve velkém začal kulaté oplatky v Mariánských Lázních péct v roce 1856 Karel Reitenberger, synovec zakladatele Mariánských Lázní. Podle legendy byly přitom poprvé upečeny v premonstrátském klášteře v Teplé.  Od roku 1949 je továrna umístěna nedaleko historického centra Mariánských Lázní v prostorách bývalé výletní kavárny Viktoria. Výroba se sice v průběhu let částečně automatizovala, stále však přetrvává tradiční manuální způsob.  Mariánskolázeňské oplatky na sobě nesou značku Kolonáda. Ta vznikla v roce 1974 a nyní spadá do širokého portfolia značek společnosti Mondelēz International, a také pod zastřešující značku Opavia. U kulatých lázeňských oplatek je jedničkou na trhu.

Historie továrny na Slovensku.

Továrna v Bratislavě  Čokoládová továrna v Bratislavě byla založena v roce 1896 jako pobočka německé firmy Stollwerck. V podniku „Cisárskokráľovskej rakúsko-uhorskej dvornej továrne na čokoládu bratov Stollwerckových“ se původně vyráběly především laciné cukrovinky určené pro nejširší vrstvy obyvatel. Po roce 1948 se továrna stala součástí celoslovenského podniku „Slovenské závody na čokoládu, cukrovinky a ovocné výrobky“. Od roku 1958 byl bratislavský závod sloučený se závody Figaro v Trnavě a Piešťanech a přejmenovaný na Figaro. V roce 1963 se továrna stala součástí kolosu Československé čokoládovny, který sdružoval všechny československé cukrovinkářské továrny. Po sametové revoluci vznikla v roce 1992 v rámci privatizace akciová společnost Figaro, ve které 67 % akcií získal Jacobs Suchard, který se v roku 1993 spojil s Kraft General Foods Europe. Z něj pak v roce 2012 vznikla společnost Mondelēz International.  Továrna se orientuje na výrobu čokoládové hmoty a čokoládového likéru, a zároveň i na produkci čokoládových specialit, především pralinek, tyčinek a tabulkových čokolád. Je také přímým zpracovatelem kakaových bobů.

Značky a výrobky.

Příklady výrobků:

Společnost Mondelēz International je předním světovým výrobcem cukrovinek a pečených produktů. V současné době prodává své produkty ve 160 zemích světa. Na českém a slovenském trhu patří mezi její klíčové značky čokolády Milka a Figaro, sušenky Opavia, Milka, BeBe Dobré ráno, Kolonáda a bonbony Halls. V České republice společnost provozuje továrny v Opavě, Lovosicích a Mariánských Lázních. Na Slovensku má továrnu v Bratislavě. Ve dvou obchodních jednotkách, čtyřech továrnách a bratislavském centru sdílených služeb zaměstnává téměř 2,5 tisíce lidí.

Mondelez International, Inc. (), often stylized as Mondelēz, is an American multinational confectionery, food, holding and beverage company based in Chicago, Illinois, which employs approximately 80,000 individuals around the world. It consists of the global snack and food brands of Kraft Foods Inc. after the October 2012 spin-off of its North American grocery-foods products. The Mondelez name is a coined word adopted in 2012 that was suggested by Kraft Foods employees, and is derived from the Latin word "mundus" ("world") and "delez", a fanciful modification of the word "delicious."


Konstrukce.

Stavbu hradu započali na jaře roku 1218, v době páté křížové výpravy, templářští rytíři. Château Pèlerin měl nahradit místní templářské velitelství v pevnosti Le Destroit, ležícího kousek dále od pobřeží. Château Pèlerin byl vybudován na útesu a se dvěma zdmi, oddělujícími samotnou citadelu od ostatní země. Vnější zeď byla přibližně 15 metrů vysoká a 6 metrů tlustá se třemi čtvercovými věžemi umístěnými kolem 44 metrů od sebe. Vnitřní zdi byly přibližně 30 metrů vysoké se dvěma čtvercovými věžemi. Protože vnitřní hradby byly vyšší než vnější, mohli obležení obránci snadno střílet z vyšších hradeb přes nižší. Hrad také zahrnoval chráněný přístav na jižní straně útesu a tři studny sladké vody. Hrad mohl během obléhání pojmout kolem 4 000 lidí.

Historie.

Éra křižáků.

Od svého vybudování zůstal hrad pod kontrolou templářů a díky své výhodné pozici, opevnění i schopnosti zásobování z moře nebyl obléháním dobyt. Roku 1220 byl hrad obležen damašským sultánem z rodu ajjúbovců Al-Mu'azzamem. Roku 1265 byl hrad obležen znovu, mamlúckým sultánem Bajbarsem, během kterého bylo pobito obyvatelstvo nedalekého města Atlit. S pádem Akkonu sultánem Kálilem roku 1291 a definitivním zánikem Jeruzalémského království ztratili templáři svou hlavní úlohu obránců Svaté země a poutníků ke svatým místům. Hrad již nemohl být zásobován od moře, templářští velitelé proto rozhodli o evakuaci hradu, která proběhla mezi 3. - 14. srpnem 1291. S opuštěním Château Pèlerinu padla poslední křižácká pevnost ve Svaté zemi.

Mamlúci a Osmané.

Na rozdíl od většiny dobytých křižáckých hradů, které mamlúci srovnali se zemí ze strachu z návratu a jejich znovudobytí Franky, Château Pèlerin tento osud nepotkal. Mamúci hrad obsadili a křižácké opevnění udržovali v dobrém stavu. Hrad byl poškozen roku 1837 zemětřesením a poté o tři roky později Ibrahimem Pašou, který hrad použil jako kamenolom pro výstavbu Akka.

Moderní doba.

Významnější archeologické vykopávky byly podniknuty za britského mandátu v Palestině C. N. Johnsem v letech 1930-1934. Hrad byl součástí oblasti, kde Britská mandátní vláda ubytovávala ilegální uprchlíky, kteří do přišli do Palestiny v pozdější době působení mandátu.  V současné době je Château Pèlerin uzavřenou vojenskou zónou, kde probíhá výcvik izraelských námořních commandos. Jihovýchodně od této lokality se nachází obec Atlit.

Château Pèlerin (, "Mivcar Atlit"), znám též jako Poutnický hrad je křižácká pevnost ležící v severní části dnešního Státu Izrael, přibližně 13 kilometrů jižně od Haify.

Isiolo County is a county in the former Eastern Province of Kenya. Its population is 268,002 (2019 census) and its capital is Isiolo. Isiolo County is to be the first county to be developed as part of the Kenya Vision 2030 program. Its capital and largest town is Isiolo. Other upcoming urban centres are: Garbatulla, Modogashe, Kinna, Merti and Oldonyiro.


Původ pojmu.

Poprvé použil termín „Drang nach Osten“ polský novinář Julian Klaczko v roce 1849. Je však sporné, jestli i on sám tento termín vymyslel. Protože je tento pojem používán v německém tvaru v angličtině, polštině, ruštině, češtině i dalších jazycích, došlo se k závěru, že je jeho původ německý.

Historické pozadí.

Drang nach Osten souvisí se středověkým německým osídlováním východu ("Ostsiedlung"). Tato „východní kolonizace“ se týkala rozšiřování německé kultury, jazyka, států a osídlování východní a severní Evropy obývané Slovany a Balty.  Populační nárůst ve vrcholném středověku vedl ke stěhování lidí z oblastí Svaté říše římské, a to Porýní, Vlámska a Dolního Saska, na východ na méně zalidněné baltské území a do Polska. Tyto přesuny byly podporovány německou šlechtou, slovanskými králi a vévody a středověkou církví. Většina kolonizace proběhla na úkor polabských Slovanů a pohanských Baltů.  Právě v těchto přesunech obyvatelstva má své kořeny budoucí stát Prusko, který byl pojmenován po podmaněných Prusech. Řád německých rytířů, který byl pozván Konrádem Mazovským do severního Polska na konci středověku, asimiloval a násilně proměnil většinu obyvatel jižních baltských pobřeží.  Rusko a Švédsko si nakonec podrobily země zabrané germánskými rytíři v Estonsku a Livonsku. Po rozdělení Polska mezi Prusko, Rakousko a Rusko na konci 18. století získalo Prusko většinu západního Polska. Prusové a později Němci se zapojili do germanizace na polském území.

Význam pojmu v německé diskuzi.

Tento pojem se stal ústředním bodem programu německého nacionalistického hnutí v roce 1891 se založením Alldeutschen Verbandes dle slov: „Der alte Drang nach dem Osten soll wiederbelebt werden" („Starý Drang nach Osten musí být oživen“). Nacistické Německo uplatnilo tento slogan během sudetské krize v roce 1938 označením Čechů jako „slovanské obranné zdi proti Drang nach Osten“.  Navzdory "Drang nach Osten" probíhaly přesuny obyvatel i opačným směrem, protože lidé z málo vyvinutých venkovských oblastí na východě byli přitahováni prosperujícími průmyslovými regiony v západním Německu. Tento fenomén byl známý pod pojmem "Ostflucht", doslova „útěk z východu“.

"Drang nach Westen".

Nový Drang nach Osten byl vyzván německými nacionalisty, aby šel v protikladu s polským „Drang nach Westen“ („touha po západu“). První světová válka skončila Versailleskou smlouvou, díky které větší část provincií Německé říše, např. Poznaňsko, Západní Prusko a Horní Slezsko, připadla druhé Polské republice; západopruské město Gdaňsk se stalo svobodným městem Gdaňsk. Polské noviny Wprost v srpnu roku 2002 použily oba termíny „Drang nach Osten“ a „Drang nach Westen“ jako nadpisy k článkům o energetické společnosti RWE ovládající polskou společnost STOEN a o polské migraci do východního Německa.  „Drang nach Westen“ je také ironický název kapitoly v knize Erica Josepha Goldberga "Struggle for Empire", která poukazovala na „chybějící“ východní ambice Ludvíka II. Němce, který místo toho rozšiřoval své království směrem na západ.

Význam pojmu v polské a panslovanské diskuzi.

Americký profesor historie Henry Cord Meyer, syn německých přistěhovalců, ve své knize „Drang nach Osten: Bohatství myšlenky sloganu v německo-slovanských vztazích, 1849 - 1990“ tvrdí, že slogan „Drang nach Osten“ má s největší pravděpodobností svůj původ v slovanských zemích, kde byl také využívanější než v Německu: „hlavní oblastí rozšíření tohoto sloganu byl slovanský svět.“ Ve skutečnosti většina německých vzdělanců odmítla tento slogan jako pouhou panslovanskou agitaci proti Německu.“ Byl „hlavní částí historiografie a propagandy Sovětského bloku. [...] I když toto pojetí nalezlo rozsáhlé přijetí v slovanské historiografii od druhé světové války, neznamenalo to, že je opravdu správné. Tato fráze je často používána k doložení kontinuity základního rysu německé historie od 11. století do současnosti; je úzce spojena se slovanskými stereotypy o německém národním charakteru.“  S rozvojem romantického nacionalismu v 19. století začali polští a ruští intelektuálové odkazovat k německému "Ostsiedlung" jako k "Drang nach Osten". Německá říše a Rakousko-Uhersko pokoušely rozšířit svou moc na východ; Německo získáním vlivu v upadající Osmanské říši (Východní otázka) a Rakousko-Uhersko získáním území na Balkáně (Bosna a Hercegovina).

Lebensraum nacistického Německa.

Adolf Hitler, diktátor nacistického Německa v letech 1933 – 1945, se dožadoval „Drang nach Osten“, aby získal území pro německé kolonisty na úkor východoevropských národů ("Lebensraum"). Tento pojem se rozšířil natolik, že se mohl v zahraničních novinách objevovat bez vysvětlení. Jeho východní vojenské akce během druhé světové války byly zpočátku úspěšné. Wehrmacht dobyl Polsko, baltské země, Bělorusko, Ukrajinu a většinu evropského Ruska; k odstranění slovanských národů z těchto zemí a k jejich náhradě Němci byl vytvořen Generalplan Ost.  Neúspěch tohoto plánu byl zapříčiněn zejména nedostatkem Němců, kteří by se skutečně na východě chtěli usadit. Osady založené během války nepřijímaly kolonisty z Altreichu (starého jádra německé říše), ale hlavně východoevropské Němce přesídlené ze sovětských sfér podle paktu Ribbentrop-Molotov, a také Poláky, které nacisté považovali za germanizované. Sovětský svaz však od roku 1943 začal odvracet německá vítězství a nacistické Německo bylo spojenci v roce 1945 poraženo.

Poválečné vyhoštění Němců z východní Evropy.

Následek "Ostsiedlung" byl ukončen po druhé světové válce. V letech 1945 – 48 bylo německé obyvatelstvo vyhoštěno za linii Odra-Nisa. Tato hranice byla ustanovena po druhé světové válce rozhodnutím postupimské konference. Masivní vyhoštění německých obyvatel z východu bylo odůvodněné jako zvrácení „Drang nach Osten“.  „Historické Východní Německo“, které bylo zemí baltských obyvatel (Prusů), kteří byli kolonizováni a začleňováni německým „Drang nach Osten“, bylo rozděleno mezi Polsko, Rusko, a Litvu a osídleno místní populací. Linie Odra-Nisa byla poválečnými německými státy (Východním a Západním Německem i sjednoceným Německem) přijata jako východo-německá hranice. Byly tak svrženy všechny plány znovu-rozšíření nebo znovu-osídlení území za touto hranicí. Prusové byli ve 13. století přemoženi germánskými rytíři a postupně se během následujících století přizpůsobovali. Pruský jazyk zanikl v 17. století nebo na začátku 18. století.

Drang nach Osten () byl pojem, který byl poprvé použit v 19. století k pojmenování německé expanze do slovanských zemí. Tento název se stal mottem německého nacionalistického hnutí ke konci 19. století. V některých historických rozpravách kombinuje „Drang nach Osten“ historické německé osídlování východní Evropy, středověké vojenské expanze germánských rytířů, germanizační strategie a válečný konflikt novověkých německých států, jako je nacistický lebensraum. Drang nach Osten byl jedním z podstatných elementů německého nacionalismu a jednou z částí nacistické ideologie. 7. února 1944 Adolf Hitler řekl: "Je to východním směrem, stále a pouze na východ, kam se musí naše lidská rasa rozšířit. Je to směr, který pro expanzi německých obyvatel nařídila sama příroda."

In Poland the term was used in describing programs of Germanizing Poland, while in Germany the slogan was part of a wider nationalist approbation of medieval German settlement in the east and of the idea of the "superiority of German culture". The slogan ("Drive to the West"), derived from, was used to depict an alleged Polish drive westward.


Historie.

Rochdalské družstvo (Rochdale Society of Equitable Pioneers) bylo založeno roku 1844 ve městě Rochdale v severní Anglii. Zakladatelé, kterých bylo 28, pocházeli převážně z řad Rochdalských textilních dělníků. Cílem družstva bylo ustavení obchodu s potravinami, oblečením, tabákem atd. Dále stavba a nákup domů, kde by družstvo provozovalo své činnosti; výroba výrobků; nájem, koupě a obdělávání zemědělské půdy a stavba vlastní obytné kolonie (Laws and Objects 1844, Law First). Realizovány byly obchody, výroba, stavba a nákup domů, naopak kolonie nevznikla. Vše mělo sloužit k dosažení peněžního prospěchu, a zlepšení sociálních a domácích životních podmínek členů družstva (Laws and Objects 1844, Law First). Rochdalské družstvo obchodovalo (po změnách jména a sloučení s jinými družstvy) samostatně až do roku 1991. V tomto roce přešlo pod názvem Norwest Pioneers Co-operative do družstva United Co-operatives.

Rochdalské principy.

Rochdalští družstevníci nebyli první. Prvním zaznamenaným družstevním obchodem byl roku 1769 obchod tkalcovského družstva ve Fenwicku, Ayrshire. Významní však byly stanovami svého družstva (Laws and Objects). Od nich se odvozují tzv. Rochdalské principy. Tyto principy ovlivnily další družstva a v modifikované podobě jsou používány dodnes. Stanovy byly sepsány v roce založení družstva a 1845 upraveny. Hlavními body stanov bylo demokratické rozhodování: (Supplement of Amended Laws 1845, a new law to be placed or read between 4th and 5th laws), otevřené členství (Laws and Objects 1844, law 13th), prodej a nákup jen za hotové (Laws and Objects 1844, law 21st).  Družstvo nespoléhalo jen na nadšení a nezištnost, a proto se další principy zabývaly vyplácením finančních odměn za účast a investování v družstvu. Za prvé se vyplácel úrok z vloženého kapitálu (cena jednoho podílu byla 1 libra) ve výši 3.5 procenta na podíl. (Laws and Objects 1844, law 22nd). Později dle upravených stanov pak 5 procent (Supplement of Amended Laws 1845, Amendment of the 22nd law). Dle upravených stanov mělo mít družstvo kapitál 1000 liber a maximálně 250 členů, každý člen měl držet 4 podíly (minimálně 1 a maximálně 50 podílů). Za druhé zbylý zisk, byl vyplacen každému členu v proporci k množství peněz utracených členem v družstevním obchodě (Laws and Objects 1844, law 22nd). Ve stanovách není uvedeno, že by členové družstva museli nakupovat výhradně v družstevním obchodě.  Rochdalští pionýří rozdělovali veškerý zisk mezi své členy. Pro další investování zakládali proto různé odnože (jako byl třeba mlýn). Zřejmě to však nebylo příliš praktické. V dnešní době se členům družstev vyplácí zpravidla pouze část zisku a zbytek zůstává nerozdělený v družstvě a používá se k investicím. Družstva se po světě od dob Rohdalského družstva značně rozšířila.

Rochdalské družstvo poctivých pionýrů (; Rochdalské družstvo) bylo svépomocné družstvo založené za účelem obchodování s potravinami, oblečením, tabákem atd. Dále za účelem stavby a nákupu domů, výroby výrobků, obdělávání zemědělské půdy a stavby obytné kolonie. Významné bylo především svými stanovami, od nichž se odvozují tzv. Rochdalské principy. Tyto principy ovlivnily další družstva a v modifikované podobě jsou používány družstvy dodnes.

The Rochdale Society of Equitable Pioneers, founded in 1844, was an early consumer co-operative, and one of the first to pay a patronage dividend, forming the basis for the modern co-operative movement. Although other co-operatives preceded them, the Rochdale Pioneers' co-operative became the prototype for societies in Great Britain. The Rochdale Pioneers are most famous for designing the Rochdale Principles, a set of principles of co-operation that provide the foundation for the principles on which co-ops around the world operate to this day. The model the Rochdale Pioneers used is a focus of study within co-operative economics.


Obsah.

Hlavní postavy.

Otec – bezejmenný muž snažící se ochránit svého syna před fyzickými i duševními hrozbami proměněného světa  Syn – bezelstný chlapec, „nositel ohně“, představující naději pro zbytek lidstva

Děj.

"Cesta" sleduje putování bezejmenného otce a syna na jejich pouti k moři napříč postapokalyptickou krajinou. Několik let po blíže neurčené globální katastrofě je civilizace i většina života na Zemi zničena. Krajina je nehostinná a bezútěšná: Slunce je zakryto všudypřítomným popílkem, kvůli kterému vyhynula veškerá vegetace a i hlavní hrdinové se před ním chrání rouškami. Zbytky lidskosti jsou vytlačovány bezohlednou krutostí a kanibalismem. S vědomím, že další zimu by na stejném místě nepřežili, vede muž svého syna skrze zničenou krajinu směrem k moři, udržující matnou naději, že se setkají s dalším „dobrými lidi“  Ještě před začátkem románu spáchá pod vlivem zoufalé a zřejmě beznadějné situace chlapcova matka (která otěhotněla ještě před katastrofou) sebevraždu. Každé ráno otec vykašlává krev a uvědomuje si, že umírá. Snaží se však svého syna ochránit před neustávající hrozbou napadení, podchlazení či vyhladovění, a také před synovou vlastní bezelstnou, avšak nebezpečnou touhou pomáhat každému poutníkovi, kterého potkají. Přechovává revolver se dvěma náboji – buď na ochranu nebo, kdyby to bylo potřeba, aby mohli spáchat sebevraždu. Tváří v tvář všem překážkám jsou jeden druhému celým světem. Otec si udržuje představu – a syn skutečně věří –, že v hloubi lidskosti zbyl etický rozměr. Neustále jeden druhého ujišťují, že oni jsou „dobří lidé“, kteří „nesou oheň“.  Na své pouti se dvojice potýká s neustálým nedostatkem jídla, potulnými bandami kanibalů či nevýslovnými hrůzami jako dítě opečené na rožni či lidští zajatci udržovaní při životě, zatímco jsou jejich končetiny postupně zpracovávány na jídlo. Když na samém konci knihy dorazí po velkých útrapách na jih, aniž by se dočkali hledané spásy, otec podlehne své nemoci a umírá a syna zanechá opuštěného na ulici. Po třech dnech nalezne truchlícího kluka muž, který dvojici stopoval. Muž přijme chlapce do rodiny a zavede ho ke své ženě a dvěma dětem. Jedno z jeho dětí je děvče, a tak zůstává navzdory nepříznivým okolnostem naděje na budoucnost pro lidstvo. Krátký epilog hloubá nad přírodou a nekonečnem v měnícím se prostředí.

Historie vzniku.

Knihu vydalo nakladatelství Alfred A. Knopf patřící do nakladatelského domu Random House 26. září 2006. V rozhovoru s Oprah Winfreyovou McCarthy naznačil, že inspirací pro napsání "Cesty" se stala jeho návštěva El Pasa v Texasu, kde byl se svým malým synkem. Představoval si, jak by město mohlo vypadat v budoucnosti, představil si "ohně na kopci" a myslel na svého syna. Zapsal si několik prvotních poznámek, ale k nápadu se vrátil až po několika letech při návštěvě Irska. Kniha se mu poté psala rychle a nakonec ji dedikoval svému synkovi Johnu Francisi McCarthymu.

Cesta (anglicky: The Road, 2006) je desátý román amerického spisovatele a scenáristy Cormaca McCarthyho, obvykle řazený k žánru postapokalyptické sci-fi. V roce 2007 byl román oceněn Pulitzerovou cenou.

The Road is a 2006 post-apocalyptic novel by American writer Cormac McCarthy. The book details the journey of a father and his young son over a period of several months, across a landscape blasted by an unspecified cataclysm that has destroyed most of civilization and, in the intervening years, almost all life on Earth. The novel was awarded the 2007 Pulitzer Prize for Fiction and the James Tait Black Memorial Prize for Fiction in 2006. The book was adapted to a film of the same name in 2009, directed by John Hillcoat.


Historie instituce.

Počátky sbírky jsou spjaté s Drážďanskou obrazovou galerií (Dresdner Gemäldegalerie). Poté, co se Bernhard August von Lindenau stal ředitelem Královských muzeí, začaly se pro nově zřízené Moderní oddělení ve větší míře nakupovat soudobá umělecká díla. Lindenau pro ně v roce 1843 zřídil nadaci ve výši 700 zlatých ročně. Také akademická rada, která měla na starosti sbírkotvornou činnost Umělecké akademie a Drážďanské obrazové galerie, určila 50 % čistého zisku ze všech akademických uměleckých výstav na nákup obrazů. Přesto se nové akvizice musely omezit především na německé malíře, protože galerie i tak disponovala omezenými finančními prostředky.  Až do roku 1882 se ve sbírce nalézala jen čtyři významná díla německého romantismu: Od Caspara Davida Friedricha "Dva muži pozorují měsíc" a "Pohanský hrob", od Ludwiga Richtera pak "Svatební průvod na jaře" a "Přívoz přes Labe pod Střekovem u Ústí". Za ředitele Karla Woermanna se ale díky umělecky ambiciózním nákupům kolekce Moderního oddělení výrazně rozšířila. Poté, co se v roce 1897 konala v Drážďanech mezinárodní umělecká výstava, zakoupila galerie také obrazy cizích soudobých malířů.  Za Hanse Posseho, který se stal ředitelem galerie v roce 1910, se v Moderním oddělení vytvořily dodnes stěžejní tematické okruhy: německý romantismus, měšťanský realismus 2. poloviny 19. století a impresionismus. V důsledku založení Drážďanského muzejního spolku roku 1911 a Podpůrného spolku Drážďanské brazové galerie v roce 1917 byla galerie finančně velmi posílena.  V roce 1931 byla Galerie nových mistrů jako samostatná expozice Drážďanské obrazové galerie umístěna do budovy zvané Sekundogenitura na Brühlově terase. V rámci akce "zvrhlé umění" nacisté 56 významných obrazů zabavili a prodali. Při bombardování Drážďan 13. února 1945 shořelo 196 obrazů na nákladním autě.  Roku 1959 byla Galerie nových mistrů založena znovu. Od roku 1965 se nachází v budově Albertinum. Za existence Německé demokratické republiky se podařilo získat některé zabavené obrazy zpět.  Dne 19. června 2010 bylo Albertinum po rozsáhlých sanačních pracích a přestavbách znovuotevřeno. Sanace budovy a vestavba depozitáře chráněného před povodněmi byly po záplavách v roce 2002 nezbytné. Po přestěhování Grünes Gewölbe (Zelené klenby) do rezidenčního zámku má galerie k dispozici další prostory. Zde se na ploše 1200 m2 konají výstavy soudobého umění.

Expozice.

Celkový sbírkový fond galerie obnáší přibližně 3000 obrazů; asi 300 z nich, zahrnujících období od 19. století po současnost, je vystaveno. Kromě toho se ve výstavních prostorách prezentují sochy ze sbírky plastik z téhož období.

Galerie nových mistrů (německy Galerie Neue Meister) v Drážďanech patří svými přibližně 300 vystavenými obrazy z 19. a 20. století k nejdůležitějším německým galeriím zabývajícími se modernou. Těžiště sbírky tvoří německý romantismus, měšťanský realismus 2. poloviny 19. století a impresionismus. Galerie vznikla v roce 1931 z moderního oddělení Drážďanské obrazové galerie. Galerie Neue Meister je začleněna do Státních uměleckých sbírek Drážďany (Staatlichen Kunstsammlungen Dresden). Od roku 1965 se nachází v budově Albertinum na Brühlově terase.

The Galerie Neue Meister (, "New Masters Gallery") in Dresden, Germany, displays around 300 paintings from the 19th century until today, including works from Otto Dix, Edgar Degas, Vincent van Gogh and Claude Monet. The gallery also exhibits a number of sculptures from the Dresden Sculpture Collection from the same period. The museum's collection grew out of the Old Masters Gallery, for which contemporary works were increasingly purchased after 1843.


Historie.

Historie projektu Wikiverzita je úzce spjata s projektem Wikiknihy. Právě zde začaly již v roce 2003, tedy několik měsíců po vzniku projektu, diskuse o vzniku Wikiverzity. Poprvé byl projekt zmíněn 16. srpna 2003 na anglických Wikiknihách uživatelem Loul. Jméno a cíle projektu však vykrystalizovaly v průběhu následujících diskusí nejenom na Wikiknihách, ale i na Metě v mezinárodním prostředí. V roce 2004 pak vznikl přípravný projekt anglické a španělské Wikiverzity na Wikiknihách mající za cíl přípravu nového projektu.

Anglická Wikiverzita.

Historie anglické Wikiverzity začíná na anglických Wikiknihách, od kterých se později odštěpila jako samostatný projekt. První zmínka o Wikiverzitě sahá hluboko do roku 2003. Konkrétně jeden ze zakladatelů anglických Wikiknih uživatel Maveric149 (používající též účet Mav) polemizuje na diskusní stránce Wikiknih o názvu projektu a navrhuje název „WikiUniversity“. Jak sám říká: Vím, že jsem jméno „Wikiknihy“ vymyslel a podporoval. Bylo to ale v době, kdy jsme neměli vytyčeny cíle projektu (tedy stát se zdrojem výukových materiálů). Slovo „Wikipedie“ je očividně označení pro encyklopedii a slovo „Wikislovník“, je očividně označení pro slovník. Ale Wikiknihy? Nic vás nenapadne. Tak co byste řekli názvu „WikiUniverzita“? Naším cílem je vytvořit ohromný zdroj výukových materiálů a myslím si, že jméno WikiUniverzita by nejlépe odpovídalo naší snaze. Následně uživatel Loul reaguje na tento příspěvek návrhem vyhradit jméno WikiUniversity pro nový projekt a prozatímně ho uchovat do budoucnosti. Kolem návrhu se však rozhořela diskuse a následně v průběhu několika dní vykrystalizovalo jméno „Wikiversity“ (které navrhl Sanford Forte přes mailing list). Toto jméno bylo prozatímně zvoleno a diskuse se přesunula na Metu. Začal též krystalizovat cíl nového projektu a byly zaregistrovány domény wikiversity.com a wikiversity.org. Následně v průběhu několika dalších měsíců (zima 2003/2004) probíhaly další diskuse zabývající se jménem a cíli projektu.  Když pak 16. května 2004 navrhl uživatel Javier Carro směrování diskusí k organizační struktuře nového projektu, vznikl i inkubační projekt na wikiknihách. 19. května 2004 pak přistála anglická verze na wikiknihách. V průběhu několika dalších měsíců pak probíhaly diskuse na Metě, nejenom o organizační struktuře, ale i cílech projektu. Nechybělo též několik pokusů o přejmenování projektu, které se objevovaly již od samého počátku přípravy nového projektu.

Název.

Pojem Wikiverzita ( "Wikiversity") vznikl spojením dvou slov: první část, "wiki", označuje technologii wiki, na které projekt funguje, druhá část pak pochází ze slova "univerzita" (). Tedy z latinského "universitas" – společenství. Slovo "universitas" je vlastně zkrácenina latinského "universitas magistrorum et scholarium".  Do češtiny se pak anglické slovo "Wikiversity" překládá jako Wikiverzita. V jiných jazycích se projekt jmenuje obdobně:,,,.

Popis a cíle.

Cílem Wikiverzity je vytvořit volně dostupné kurzy, projekty a další vzdělávací moduly pro všechny zájemce ve všech oborech. Nejedná se pouze o vysokoškolské vzdělávání, ale vzdělávání obecně pro všechny věkové kategorie. Wikiverzita by též měla nabídnout vlastní výzkum.

Wikiverzita je projekt nadace Wikimedia Foundation nabízející volně dostupné e-learningové vzdělávání formou výukových jednotek a materiálů, které mohou nabývat podobu projektů, kurzů, hodin apod.

Wikiversity is a Wikimedia Foundation project that supports learning communities, their learning materials, and resulting activities. It differs from Wikipedia in that it offers tutorials and other materials for the fostering of learning, rather than an encyclopedia; like Wikipedia it is available in many languages.


Život.

Narodil se ve Florencii. V roce 1965 získal titul z teoretické fyziky na Florentské univerzitě. Doktorský titul získal roku 1967 na Weizmannově institutu věd. Během pobytu v Izraeli spolupracoval s Sergiem Fubinim a Miguelem Virasorem.  V letech 1968–1972 působil na Massachusettském technologickém institutu a v Evropské organizaci pro jaderný výzkum. Roku 1972 získal profesorské místo na Weizmannově institutu věd a v roce 1976 přijal místo v teoretické divizi Evropské organizaci pro jaderný výzkum, kde působil více než třicet let a kde byl několik let i ředitelem divize. K roku 2016 pracuje na Collège de France. Rok 2012 strávil na New York University.

Výzkum.

Veneziano jako první zformuloval v roce 1968 základy teorie strun, když zjistil, že strunový obrazec by mohl popsat interakci silně interagujících částic. Rovněž zjistil, že Eulerova beta funkce interpretovaná jako amplituda rozptylu má mnoho vlastností potřebných k vysvětlení fyzikálních vlastností silně interagujících částic. Tato amplituda, později známa jako Venezianova amplituda je interpretována jako amplituda rozptylu čtyř otevřených strunových tachyonů. Při zpětném pohledu je tato práce základ pro teorii strun, ačkoli v 60. letech nebylo zřejmé, že povede k nové teorii kvantové gravitace.  Venezianova práce vedla k intenzivnímu výzkumu s cílem pokusit se vysvětlit silnou interakci pomocí polní teorie strun o velikosti asi jednoho femtometru. Vzestup kvantové chromodynamiky vedl k dočasnému ústupu zájmu o teorii, který se obnovil počátkem 80. let.  V roce 1991 Veneziano publikoval článek, který ukazoval jak může být inflační kosmologický model získaný z teorie strun, což otevírá prostor pro popis dějů před velkým třeskem.  V roce 2002 byl zvolen členem francouzské akademie věd, o 4 roky později získal medaili Alberta Einsteina.

Gabriele Veneziano (* 7. září 1942 Florencie) je italský teoretický fyzik, jeden z průkopníků teorie strun. Podílí se na výzkumu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum a od roku 2004 je členem Collège de France pro kosmologii, elementární částice a gravitaci.

Gabriele Veneziano (; ; born 7 September 1942) is an Italian theoretical physicist and one of the pioneers of string theory. He has conducted most of his scientific activities at CERN in Geneva, Switzerland, and held the Chair of Elementary Particles, Gravitation and Cosmology at the Collège de France in Paris from 2004 to 2013.


Titul.

Ionescem původně zvažované tituly zněly "Big Ben Revue" ("Big-Ben Folies") nebo "Hodina angličtiny" ("Une Heure d'anglais"). Když se začalo připravovat první uvedení hry, nesla název "Anglicky snadno a rychle" ("L'Anglais sans peine"). Jak uvedl Nicolas Bataille, režisér francouzské premiéry, problém spočíval v tom, že tento název připomínal hru Tristana Bernarda "Angličtina, jak se jí mluví" ("L'Anglais tel qu'on le parle", 1899). Během jedné ze zkoušek měl herec, který hrál postavu kapitána hasičů, momentální výpadek paměti a v pasáži, v níž líčí historku o rýmě, vynechal několik vět a místo "blonďatá zpěvačka" řekl "plešatá zpěvačka". Ionesco, který byl zkoušce přítomen, ji prý přerušil a vykřikl: "Název je na světě!". Jakkoli nám může titul "Plešatá zpěvačka" připadat zvláštní a nesouvisející s dějem, má pravděpodobně více významových rovin - jednou z nich, vzhledem k antijazykovému zaměření hry, může být ta, že zpěvačka ke svému uměleckému vyjádření nepotřebuje vlasy, stejně jako divadlo jazyk.  Podtitul hry zní Antidrama ("Anti-Pièce" v novějším českém překladu Ivana Zmatlíka z roku 2006 jako "Antihra"). Ionesco tímto označením vystihuje svůj postoj ke konvenčnímu dramatu spočívající v popírání, negaci či zpochybnění některých jeho principů. Je ale důležité zmínit, že Ionescovo antidrama (stejně jako celý proud absurdního divadla) je opozicí jak vůči klasickému dramatu (pevně se držícího strnulých klasicistních konvencí), tak vůči brechtovskému epickému divadlu, tak i vůči realističtějším a iluzivnějším formám divadla.

Antidrama.

V této "antihře" vystupují dva manželské páry z okolí Londýna - Smithovi a Martinovi. Během návštěvy spolu "konverzují" způsobem, který nemá s komunikací nic společného. Vyměňují si banální sdělení, která mnohdy nedávají smysl a ani na sebe nenavazují. Ionesco tak vkládá svým postavám do úst banální "vzorové" fráze bez jakékoli informace, které objevil v příručce rumunsko-anglické konverzace. Tyto fráze byly vytvořeny, aby usnadňovaly komunikaci mezi lidmi, místo toho ji ale činí zcela nemožnou. V "Plešaté zpěvačce" se z člověka stal doslova automat, jeho jazyk se proměnil v mechanicky odříkávané fráze z cvičné anglické konverzace, z lidí se stávají loutky, jež se pohybují mechanicky jako stroje. Jejich životy jsou tak stejně předvídatelné, zajímavé a tím i hodnotné jako existence jakéhokoli zaměnitelného, sériově vyráběného stroje.  Premiéra "Plešaté zpěvačky" v roce 1950 byla přivítána skandálem. Publikum už od začátku představení projevovalo nesouhlas. "Plešatá zpěvačka, pokud vím, žádná zpěvačka se neobjevila a viděl jste snad, že by byl někdo plešatý?" Reakce podobného rázu zaznamenal Jacques Lemarchand v předmluvě k "I. svazku Ionescových her". Diváci čekali plešatou zpěvačku a žádná se nedostavila, a tak se cítili okradeni. V kritikách převládal pocit nečekaného překvapení z neobvyklosti a obrana starých divadelních konvencí. I přes to byla hra nakonec přijata a stala se z ní jedna z nejhranějších her současnosti. V Théâtre des Noctambules byla inscenace uváděna po šest sezón. Po krátkém přerušení byla pak převedena do Théâtre de la Huchette - malého divadla v uličce de la Huchette na levém břehu Seiny, kde se inscenace bez přerušení hraje dodnes.

Odkazy.

Le Monde's 100 Books of the Century

Plešatá zpěvačka (francouzsky "La Cantatrice Chauve", rumunsky "Cântăreața Cheală") je první hra francouzsko-rumunského dramatika Eugèna Ionesca a bývá považována za vůbec první absurdní drama. Pravda ale je, že už v roce 1947 Jean Tardieu napsal jednoaktovou hru Kdo je tam? ("Qui-est là?"), kterou můžeme považovat za text stavící se, v podobném duchu jako "Plešatá zpěvačka", proti divadelním konvencím. Ionesco tento dramatický text, v němž důsledně bortí tradiční dramatické konvence, prý v rumunštině napsal už roku 1943, tuto verzi ale vydal až v polovině šedesátých let. Ve francouzštině text dopsal v roce 1949, ještě ho však upravoval během zkoušek 1950 – 11. května tohoto roku pak v Théâtre des Noctambules v Paříži proběhla její světová premiéra. U nás byla "Plešatá zpěvačka" poprvé uvedena v překladu Jiřího Konůpka a v režii Václava Hudečka 17. prosince 1964 v Divadle Na zábradlí v Praze.

La Cantatrice chauve – translated from French as The Bald Soprano or The Bald Prima Donna – is the first play written by Romanian-French playwright Eugène Ionesco.


Vznik a vývoj.

Saab 91 poprvé vzlétl 20. listopadu 1945. Jednalo se o stroj celokovové konstrukce, jehož šéfkonstruktér Anders J. Andersson v období před druhou světovou válkou pracoval u německé společnosti Bücker, kde navrhl převážně dřevěný Bücker Bü 181 Bestmann, s nímž Safir sdílel mnoho prvků koncepce.  Safir 91A byl poháněn čtyřválcovým motorem de Havilland Gipsy Major 2c o výkonu 125 hp, a později motorem Gipsy Major 10 o výkonu 145 hp. Varianty 91B, B-2 a C byly poháněny šestiválcem Lycoming O-435A o výkonu 190 hp, a 91D měl čtyřválcový Lycoming O-360-A1A o výkonu 180 hp.  Vznikly také experimentální varianty, určené ke zkouškám šípového křídla pro stíhací letouny Saab 29 a Saab 32 při nízkých rychlostech.

Operační historie.

Bylo vyrobeno celkem 323 kusů typu, v pěti variantách (A, B, B-2, C a D) a Safir byl užíván letectvy Švédska, Norska, Finska, Rakouska, Tuniska a Etiopie jako cvičný a spojovací letoun, a jeden exemplář byl užíván japonským úřadem pro obranu jako experimentální při testování letounů vlastností STOL.  Hlavními civilními uživateli byli Air France, Lufthansa a nizozemská letecká škola "Rijksluchtvaartschool" (RLS) na letišti Groningen Airport Eelde nedaleko Groningen.  Během vývoje typu Saab 29 byl původní prototyp Saabu 91 vybaven šípovými křídly Saabu 29 ve zmenšeném měřítku, se kterým nesl označení Saab 201. Týž drak byl později osazen křídly určenými pro testování aerodynamické koncepce stíhače Saab 32 Lansen, pod označením Saab 202. Jeden exemplář Saabu 91 byl v Japonsku modifikován na experimentální pod označením X1G1.

Specifikace.

Údaje platí pro variantu Saab 91A

Saab 91 Safir byl švédský jednomotorový dolnoplošný cvičný letoun. Existoval ve variantách třímístných (91A, B, B-2) či čtyřmístných (91C, D) a vyráběn byl společností Saab v Linköpingu, která vyrobila 203 kusů, a licenčně u firmy De Schelde v nizozemském Dordrechtu, kde vzniklo 120 kusů.

The Saab 91 Safir (Swedish: "sapphire") is a three (91A, B, B-2) or four (91C, D) seater, single engine trainer aircraft. The Safir was built by Saab AB in Linköping, Sweden, (203 aircraft) and by "De Schelde" in Dordrecht, Netherlands (120 aircraft).


Popis.

Ve Francii se objevil poddruh či varianta "nigrithorax" (doslova „černá hruď“), u něhož ve zbarvení těla převládá tmavá barva. Hlavu, trup a zadeček pokrývá zlatavé chmýří. Hlava je shora tmavohnědá, zpředu žlutá až oranžová. Třetí článek zadečku nese užší, čtvrtý naopak široký žlutooranžový pásek. Holeně jsou nápadně žluté. Jiné poddruhy mohou mít zbarvení mírně či výrazněji (více žluté barvy) odlišné. Dělnice měří na délku přibližně 20 mm, královna do 30 mm a samci ; je tedy asi o 10 až 20 % menší než sršeň obecná.

Biologie.

Přezimují pouze oplodněné královny. Kolik z nich se z jednoho hnízda dožije jara, je zatím předmětem výzkumu. Na rozdíl od jiných příbuzných druhů nebuduje "Vespa velutina" jedno celosezónní hnízdo, ale nejdříve jakýsi provizorní útulek velikosti kopacího míče. Po vychování dostatečně početné populace vybuduje v koruně stromu druhé hnízdo o průměru, někdy až 100 cm. První malé hnízdo zcela opustí. Materiálem obou obydlí je pro všechny druhy vos typická dřevitá papírovina. Pravděpodobně existuje nějaká souvislost mezi dvouetapovým hnízděním a monzunovým podnebím oblastí původního rozšíření. Hnízda si staví na stromech, na keřích, pod střechami budov a někdy i pod zemí. "Vespa velutina" zakládá velmi početná společenství. Na Tchaj-wanu či v Hongkongu byla pozorována hnízda až o 20 tisících jedincích. V Evropě jsou běžná hnízda o 6 000 jedincích, což je podstatně více, než u hnízd sršní obecných. Životní cyklus hnízda trvá od dubna do listopadu.

Potrava a její lov.

Dospělci se živí především sacharidovou stravou, tedy nektarem, mízou a ovocnými šťávami. Například ve Francii jsou jejich hlavními zdroji kamélie, břečťan a hroznové víno. Pro své larvy loví širokou škálu hmyzu a jiné malé členovce (řadí se mezi oportunistické predátory), ale konzumují též zdechliny a maso. Tato sršeň patří mezi nejlepší letce a nejefektivnější predátory mezi všemi vosami čeledi Vespidae. Umí aplikovat rozličné strategie lovu. Někdy visí ve vzduchu na místě a pak náhle zaútočí na vyhlédnutou kořist. Jindy hlídkuje nad mršinami či jinými zbytky potravy a napadá shromážděné mouchy. V jiných případech vyčkává na nějakém strategickém (vyvýšeném) místě, například na vrcholku stromu, a pozoruje třeba roj vážek. Ve vhodný okamžik se spustí a prudkým výpadem zaútočí, přičemž prchající oběť dokáže velmi obratně pronásledovat.

Útoky na včely.

Jako škůdci se sršně asijské projevují v plenění včelích úlů, jejichž osazenstvo zabíjejí v podstatně větším množství než sršeň obecná. Včely tvoří 1/3 až 2/3 podílu proteinů průměrného sršního hnízda. V městském prostředí je to asi 65 %, v lese a zemědělských oblastech 33 až 35 %. Evropské včely ("Apis mellifera") se nedokážou, na rozdíl od včel asijských ("Apis cerana"), efektivně bránit. Včely asijské i evropské mají vyvinuto několik obranných strategií (propojený koberec, obalení a zadušení sršně aj.) a asijské včely je používají velmi efektivně. Obrana včel medonosných je naopak v podstatě neúčinná.  Sršně loví tak, že hlídkují u česna a napadají navracející se včelí dělnice. Uchopí je a zabíjejí je kusadly. Poté oddělí hlavu a zadeček a svým larvám podávají na proteiny bohatou hruď. Početnost útoků výrazně vzrůstá v srpnu a kulminuje na podzim. V té době napadají úly najednou v početných skupinách. Nepostupují při tom tak jako sršně mandarínské, které včely vybijí na místě a úl ovládnou, nýbrž včely uchvacují a odnášejí do své kolonie. Ve druhé půlce listopadu a v prosinci predace ustává. Zajímavé je, že na lovu včel se podílejí kromě sršních dělnic a královen i samci, kteří nemají žihadlo a jejich kusadla nejsou tak silná.  Ke včelím úlům je často přivede pachová stopa v podobě aromat z pylu, medu a některých včelích feromonů, například geraniolu.

Predace.

Několik druhů živočichů se může živit sršni asijskými. Jedná se o včelojeda lesního, vlhu pestrou, sojku obecnou, slepice a jezevce. Příležitostně zabije sršeň asijskou i sršeň obecná. Obecně ale nemá predace na početnost sršní zásadní vliv.

Invaze.

Původní domovinou sršně asijské je jihovýchodní Asie. V roce 2004 bylo nechtěně dopraveno obsazené hnízdo tohoto druhu v kontejneru s čínskými bonsajemi do francouzského Bordeaux. Od té doby podle údajů sdružení francouzských včelařů UNAF se areál výskytu vetřelce každoročně posune až o 100 km všemi směry. V Evropě se dostala již na Britské ostrovy, do Itálie, na Pyrenejský poloostrov, do Belgie a do Německa - nejseverněji jsou dokumentováni z Hamburku. Od roku 2016 je sršeň asijská na Seznamu invazních nepůvodních druhů s významným dopadem na Unii.  Výskyt a šíření sršně se negativně projevuje na turistickém ruchu dotčených oblastí a významné hospodářské škody zaznamenává včelařství. Sršně jsou schopné vyhladit asi 5 až 7,5 % hnízd a dalších 16 až 30 % oslabit. Jde nicméně jen o orientační čísla, skutečnost se může výrazně lišit dle místních podmínek.  Člověka v blízkosti hnízda zuřivě napadá a zatímco evropská sršeň obecná zhruba po 20 m v pronásledování ustává, "Vespa velutina" v útoku většinou pokračuje, dokud vetřelce nedostihne. Tato agresivita je známá především z Asie, v Evropě se sršeň chová vůči lidem výrazně méně útočně. V letech 2004 až 2014 byla v Evropě zaznamenána jen tři úmrtí v důsledku útoku sršně asijské.

Kontrola šíření.

Hlavní metodou, i když zatím ne příliš účinnou, jak s tímto druhem bojovat, je likvidace hnízd. Důležité je provést likvidaci předtím, než kolonie vyprodukuje pohlavní jedince, což se obvykle děje začátkem září. Další možností je chytání sršní na návnady v blízkosti včelích úlů. Zvažuje se i použití biologických metod, například rozšíření predátorů a parazitů, nicméně tento druh snížení populace se zatím nepoužívá, neboť není znám efektivní způsob praktického využití.

Jed.

Bodnutí sršní asijských je velmi bolestivé. Jejich jed je směsicí látek s nízkou, střední i vysokou molekulární hmotností. Obsahuje zejména peptidy a proteiny s enzymatickou funkcí. Peptidy jsou podobné melitinu ze včelího jedu a podílejí se zejména na uvolňování histaminu z mastocytů. Proteiny tvoří především trojice verutoxinů.

Sršeň asijská (též sršeň čínská; "Vespa velutina") je zástupcem jedovatého sociálního blanokřídlého hmyzu z čeledi sršňovitých. Je to spíše menší až středně velký druh, velikostí nepřesahuje 30 mm. Jde o útočnou a dravou sršeň, která se specializuje na lov včel. Vytváří množství poddruhů respektive barevných variant, jež až do roku 2004 obývaly pouze některé části jižní, východní a jihovýchodní Asie. V roce 2004 byl poddruh "V. v. nigrithorax" zavlečen do francouzské Akvitánie, odkud se jako invazní druh rychle šíří do dalších oblastí. Z Francie se již dostal do Itálie, Belgie, Španělska, Portugalska, Německa a Velké Británie (stav k roku 2017). Rovněž se invazně rozšířil na Korejský poloostrov a nejnověji do Japonska.

The Asian hornet, also known as the yellow-legged hornet ("Vespa velutina"), is a species of hornet indigenous to Southeast Asia. It is of concern as an invasive species in some other countries.


Stavba.

Německé ponorky typu "212" staví loděnice Howaldtswerke-Deutsche Werft a Thyssen Nordseewerke. Německé námořnictvo nejprve objednalo stavbu čtyř jednotek verze typu "212A". Ponorky do služby vstoupily mezi říjnem 2005 a květnem 2007 jako U31 až U34. Dne 22. září 2006 byly přiobjednány další dvě vylepšené ponorky typu "212B", pojmenované U35 a U36. Poslední dvě ponorky byly do služby přijaty v letech 2015–2016.  Italské námořnictvo objednalo stavbu čtveřice ponorek typu "212A" u loděnice Fincantieri. "Salvatore Todaro" a "Scirè" byly dokončeny v letech 2005–2007. Druhá dvojice byla objednána roku 2008 a dokončena v letech 2013–2014.  V roce 2017 byl typ 212CD ("Common Design") byl vybrán jako náhrada norských ponorek třídy "Ula". Celkem mají být pro Norsko postaveny čtyři ponorky. Podepsání kontraktu je očekáváno v roce 2020 a zahájení dodávek v roce 2026.  Jednotky typu 212:

Konstrukce.

Typ 212A.

Ponorky mají šest 533mm torpédometů, uspořádaných do skupin po třech. Mohou nést 12 torpéd Atlas Elektronik DM2A4 či 24 min. Palubní bojový řídící systém MSI-90U vyvinula norská společnost Kongsberg Defence & Aerospace. Ponorky rovněž nesou systém pro elektronický boj FL1800U a protitorpédový systém TAU 2000 firem ATLAS Elektronik a ELAC. Ponorky typu "212A" jsou diesel-elektrické koncepce. Při plavbě na hladině lodi pohání diesel MTU 16V-396, který nabijí baterie pomocí generátoru Piller GmbH. Pro tichou plavbu pod hladinou však mají na vzduchu nezávislý pohon využívající palivové články firmy Siemens ("air-independent propulsion" – AIP). Díky nim může ponorka zůstat ponořená několikanásobně déle, než při použití klasických akumulátorů — uvádí se až 30 dní.  Druhý pár italských ponorek typu 212A by měl být vybaven novými palivovými články, jejich vývoj Itálie objednala roku 2014 u společnosti McPhy Energy.

Typ 212B.

Do konstrukce verze typ 212B byly zapracovány zkušenosti získané provozem prvních jednotek třídy. Ve velitelské věži byla instalována přechodová komora pro čtyři potápěče. Norský bojový řídící systém MSI-90U nahradil domácí ISUS-90. Modernizována byla též elektronika. Například byl instalován systém Callisto B umožňující komunikaci s ponořenou ponorkou pomocí antény vlečené bójí.

Perspektivní výzbroj.

Pro odpalování z torpédometů ponorek typu "212A" jsou vyvíjeny řízené střely krátkého dosahu IDAS ("Interactive Defence and Attack system"). Ty jsou určeny proti vzdušným cílům (primárním cílem jsou protiponorkové vrtulníky), malým hladinovým lodím a pozemním cílům na pobřeží. První zkušební odpal střely IDAS z ponořené U-33 úspěšně proběhl 29. května 2008. Začátek sériové výroby střel se očekává v roce 2016.

Typ 212 je třída pokročilých diesel-elektrických ponorek německého a italského námořnictva. Objednáno bylo celkem 10 jednotek této třídy, z toho šest Německem a čtyři Itálií. Zájem o ponorky projevilo rovněž Norsko. Z typu "212" je odvozena exportní třída ponorek typu "214".

The German Type 212 class, also Italian Todaro class, is a non-nuclear submarine developed by Howaldtswerke-Deutsche Werft AG (HDW) for the German and Italian navies. It features diesel propulsion and an additional air-independent propulsion (AIP) system using Siemens proton exchange membrane (PEM) compressed hydrogen fuel cells. The submarines can operate at high speed on diesel power or switch to the AIP system for silent slow cruising, staying submerged for up to three weeks with little exhaust heat. The system is also said to be vibration-free, extremely quiet and virtually undetectable.


Hráčská kariéra.

Allison navštěvoval střední školu Humber Summit a Emery Collegiate Institut v North Yorku, v Ontariu. Jeho bratr Todd navštěvoval stejnou školu a hrál juniorskou ligu na nižší úrovni za Toronto Red Wings.  Po povedené kariéře za London Knights v juniorské Ontario Hockey League byl v roce 1993 draftován na 17. místě celkově týmem Washington Capitals.  V částech dvou sezon hrál za Los Angeles Kings, kde se na krátkou dobu sehrál s Žigmundem Pálffym a Adamem Deadmarshem. Dále hrál za Boston Bruins a Washington Capitals. V jeho nejlepší sezoně, 2000–01, si připsal 95 bodů. V kariéře odehrál 552 zápasů a připsal si 154 gólů, 331 asistencí a 485 bodů. Ve svých 25 zápasech v play-off zaznamenal 25 bodů. Přišel o většinu sezony 2002–03 a o celou následující sezonu kvůli zranění krku a otřesu mozku.  Před sezonou 2005–06 podepsal jednoletou smlouvu na 1,5 milionu dolarů s Toronto Maple Leafs. V zápase proti Montreal Canadiens ale utrpěl zranění ruky a ve zbytku sezony už si nezahrál. Po sezoně se stal volným hráčem bez omezení. Toronto s ním novou smlouvu podepsat nechtělo, protože kouč Paul Maurice a generální manažer John Ferguson, Jr. si nemysleli, že by se jim do týmu hodil, kvůli jeho špatnému bruslení a vysokému věku. Leafs v té době budovali mladý a rychlý tým.  Allison nepodepsal smlouvu ani před začátkem další sezony a severně od Toronta si otevřel stáje.  28. srpna 2009 podepsal zkušební smlouvu s Toronto Maple Leafs.

Pokus o comeback.

Allison byl pozván do tréninkového kempu Maple Leafs v září 2009 a trénoval s týmem na začátku sezony přípravných zápasů. Profesionální hokej nehrál od sezony 2005–06, kdy si za Leafs připsal 17 gólů a 60 bodů.  Allison ale zkouškou neprošel, nestačila ani bitka s Darrollem Powem z Philadelphia Flyers, kterému rozpůlil helmu holou rukou. 28. září, kouč Maple Leafs, Ron Wilson, potvrdil, že Allison není v plánech jeho týmu.

Jason Paul Allison (* 29. května 1975) je profesionální hokejový centr, který je momentálně volným hráčem bez omezení. Nejvíce je znám pro svou roli v týmu Boston Bruins, kde krátce působil i jako kapitán.

Jason Paul Allison (born May 29, 1975) is a former professional ice hockey centre who played 552 games in the National Hockey League. His most productive seasons were with the Boston Bruins, where he briefly served as team captain.


Historie.

Archeologické nálezy objevené v katastru města svědčí o tom, že toto území je osídleno už od mladší doby kamenné. První písemná zmínka o Otrokovicích je obsažena v listině olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka (nové historické bádání ji datuje rokem 1141). Až do poloviny 14. století byly Otrokovice církevním majetkem, pak přešly do rukou světských a byly poznamenány jak léty sporů mezi feudálními rody, tak obdobím rozkvětu, kdy tu začaly růst usedlosti a grunty a rozvíjelo se rybníkářství. Asi roku 1576 byla v Otrokovicích postavena tvrz, která se stala centrem menšího panství vyděleného z Malenovic. To zaniklo ve 2. polovině 17. století přikoupením k velkému rottalovskému dominiu Napajedla. Ve 2. polovině 18. století byla tvrz nahrazena loveckým zámečkem a v jeho sousedství vznikla novostavba mohutné barokní sýpky.  V 19. století patřily Otrokovice a Kvítkovice do oblasti východní Hané. Jednalo se o poslední hanácké obce, neboť sousední Malenovice již k regionu Hané nepatřily. Podle soupisu obyvatel měly roku 1843 Otrokovice 804 a Kvítkovice 363 obyvatel. V roce 1841 byla vybudována železniční trať pojmenovaná tehdy jako Severní dráha císaře Ferdinanda, která vedla z Vídně přes Břeclav a Ostravsko do Bochni v dnešním Polsku. Železniční zastávka však byla v Otrokovicích zřízena až v roce 1882. Roku 1899 byla do provozu uvedena přípojná lokální trať Otrokovice-Zlín-Vizovice. V roce 1930 rozhodl koncern Baťa s ohledem na nedostatek vody a dopravní komplikace ve Zlíně o vybudování pobočného závodu v Otrokovicích. Pro výstavbu byly vybrány pozemky zvané Bahňák a Menšov u řeky Moravy na hlavní železniční trati Přerov – Břeclav. Výstavba sídliště byla zahájena v září 1930 podle urbanistického plánu Františka Lydie Gahury. V tomto plánu je také poprvé uveden název Baťov, zprvu jen pro firemní čtvrť. Prvních osm továrních objektů bylo postaveno v roce 1931. Pracemi na Bahňáku byl pověřen Jan Antonín Baťa. Problém jak zvednout terén kvůli podmáčenému terénu, vyřešil zcela originální myšlenkou, která se stala později i spouštěčem udělení titulu doctor honoris causa. Šlo o metodu splavování zeminy z kopce Tresný na protějším břehu řeky Moravy proudem vody dřevěným korytem až na místo stavby. V následujícím období je realizována další výstavba. Na volné ploše je zřízeno také hlavní letiště pro Zlín. V červenci 1932 zde nedlouho po startu zahynul při leteckém neštěstí šéf koncernu Tomáš Baťa. To také vyvolalo zájem koncernu na oficiální zavedení názvu Baťov pro celé město, což bylo uskutečněno v roce 1939. Do roku 1944 bylo postaveno 409 domů s 689 byty, v nichž bydlelo tři tisíce zaměstnanců. Ředitelem zdejších Baťových pobočných závodů (BAPOZ) byl chvíli i švagr Jana Antonína Bati – Josef Hlavnička. V roce 1938 je uveden do provozu Baťův plavební kanál, jehož severní vyústění bylo v přístavu v areálu továrny. Další baťovské projekty však zpomalila nebo zastavila válka. Po druhé světové válce byl BAPOZ znárodněn, v plánované výstavbě se nepokračovalo. V roce 1946 byl městu navrácen název Otrokovice. Označení Baťov se však nadále neoficiálně používá pro čtvrť Bahňák.  Od 1. ledna 1949 byly Otrokovice a Kvítkovice součástí města Gottwaldova jako jeho XI. a X. městská čtvrť. Ke spojení Otrokovic a Kvítkovic došlo v roce 1960. Roku 1964 byly Otrokovice povýšeny na město.  V 70. a 80. letech 20. století došlo k dalšímu výraznému zásahu do života města. V důsledku mohutné bytové výstavby opět podstatně vzrostl počet obyvatel, tentokrát na více než dvojnásobek. Z Otrokovic se stalo dvacetitisícové město. Tato změna zároveň znamenala faktickou likvidaci "původních Otrokovic" – nové paneláky se stavěly přímo v centru města, na území bývalé vesnice Otrokovice. Tradiční zástavba byla z větší části „srovnána se zemí“ a namísto ní vyrostlo centrální sídliště. Zároveň byly demolovány památky lovecký zámeček a sýpka. Dnes tato část města nese název "Střed". V nových panelácích pak našli bydlení obyvatelé původní i nově příchozí.  Kvítkovice si naproti tomu do dnešních dnů zachovaly svoji identitu připomínající venkovskou pospolitost.

Průmysl.

Nachází se zde především závod na výrobu pneumatik Barum Continental a výrobce světoznámých sportovních letadel značky Zlín – společnost Moravan. Otrokovice jsou unikátní množstvím průmyslu, který se soustředí primárně v areálu "Toma".

Doprava.

Kromě běžných druhů dopravy je ve městě situováno také soukromé vnitrostátní letiště a nové přístaviště Baťova plavebního kanálu.

Silniční doprava.

Přes Otrokovice prochází severojižním směrem silnice I/55 (Olomouc – Břeclav – Rakousko), ze které se odpojuje směrem na východ silnice I/49 (směr Zlín a Slovensko). Silnice I/55 je postupně nahrazována dálnicí D55, jedním z jejich prvních úseků byl severovýchodní obchvat Otrokovic o délce 3 km zprovozněný 27. října 2006. Výstavba navazující jihovýchodní části obchvatu začala v říjnu 2018 a dokončena by měla být v říjnu 2021.

Železniční doprava.

Železniční stanice Otrokovice plní úlohu hlavního železničního terminálu pro zlínskou aglomeraci. Prochází tudy trať Přerov – Břeclav, součást druhého železničního koridoru. Se Zlínem jsou Otrokovice propojeny jednokolejnou dráhou do Vizovic. Společnost LEO Express provozuje moderní vlaky, které jezdí denně na trase mezi Starým Městem u Uherského Hradiště a Prahou a v Otrokovicích na nádraží zastavují.

Městská hromadná doprava.

Městskou hromadnou dopravu v Otrokovicích provozuje Dopravní společnost Zlín-Otrokovice, která zajišťuje jak dopravu autobusovou tak i dopravu trolejbusovou. Otrokovice jsou se Zlínem propojeny meziměstskou trolejbusovou tratí, která je v Otrokovicích ukončena před nádražím. Autobusy i trolejbusy jsou společně se železniční tratí Otrokovice – Zlín – Vizovice začleněny do integrovaného dopravního systému.

Cyklistická doprava.

Město se příhodně nachází v těsné blízkosti přírodního parku Chřiby. Vrchnatou krajinu, zajímavý a rozmanitý terén ocení i nároční cyklisté. Přes město, podél řeky Moravy, vede dálková (314 km) Moravská stezka č. 47 z Jeseníku do Mikulova. V okolí lze najít různě náročné a dlouhé cyklistické trasy a několik freeride/downhill tratí kolem kopce Tresný (tam výrazně doporučujeme chrániče končetin a integrální přilbu).

Otrokovice (v letech 1939–1946 "Baťov", 1960–1964 "Otrokovice-Kvítkovice", "Otrokowitz") jsou druhé největší město v okrese Zlín ve Zlínskem kraji, leží 10 km jihozápadně od Zlína na soutoku Moravy a Dřevnice. Místní části, někdejší samostatné vesnice, jsou Otrokovice a Kvítkovice. Žije zde obyvatel.

Otrokovice (; ) is the second largest town in the Zlín District of the Czech Republic. It is located in a hilly part of the historical region of Moravia, 10 km west of the city of Zlín, at the confluence of the rivers Morava, Dřevnice and the Mojena Brook.