Boj o Irsko.

První bitva  Před Lidem bohyně Dany Irsko osídlil lid Firbolgů. Danaové s nimi nějakou dobu vyjednávali a požadovali po nich polovinu Irska, ale Firbolgové jim odmítli kus Irska vydat, a proto se ji Danaové rozhodli dobýt bojem. Střetli se spolu o letním slunovratu v první bitvě na Magh Tuireadh. Danaové v bitvě zvítězili, i když byli méně početní. Zmocnili se Irska a přeživším Firbolgům nabídli, ať si vyberou jednu z pěti irských provincií a žijí tam v míru. Firbolgové si vybrali Connacht.  Bresova vláda  Přestože Danaové první bitvu o Irsko vyhráli, jejich král Nuada v ní přišel o ruku. Protože podle zákonů Lidu Dany nesměl být králem nikdo, kdo by nebyl tělesně dokonalý, musel být Nuada zbaven svého královského úřadu. Na jeho místo nastoupil Bres, který byl nejkrásnější z mladých mužů, třebaže byl Danaem jen napůl. Jeho vláda znamenala pro lid utrpení, protože na něj uvalil tvrdé daně a zároveň nezabránil Fomóirům, dalším z místních původních obyvatel, aby od Danaů vybírali svoje vlastní vysoké daně. Mimo to Bres proslul svou nepohostinností a lakotou. Tou urazil i barda Corpreho, když ho při jeho návštěvě řádně nenakrmil a na noc ho ubytoval v chladné temné místnosti. Corpre o tomto zacházení druhého dne složil posměšnou báseň, která podle jedné verze mýtu Brese rozčílila natolik, že mu na tvářích vyskákaly jakési skvrny (či nežity) a musel být pro tuto svou nedokonalost okamžitě sesazen. Pro tento incident je Corpre označován jako tvůrce první irské satiry. Nuada se znovu vrátil na trůn tehdy, když znovu získal ruku. Tu mu měl nejprve vyrobit léčitel Dian Cécht ze stříbra (byl proto Nuada zván „Stříbroruký“), ale Dian Céchtův syn Miach, který byl zručnějším léčitelem, dokázal Nuadovi vytvořit ruku z masa a kostí. Dian Cécht tím byl tak rozčilen, že svého syna zabil. Nuada byl ale znovu tělesně dokonalý a mohl se opět stát králem. Sesazený Bres se potom přidal k Fomóirům, protože se od své matky Eri dozvěděl, že jeho otec byl jedním z Fomóirů.  Druhá bitva  Fomóirové Lid bohyně Dany stále více utiskovali, a ti se nakonec pod vedením Lugha vzbouřili a ve druhé bitvě na Magh Tuireadh Fomóiry definitivně porazili a zahnali je do moře, odkud Fomóirové přišli. Danaové pak vládli Irsku až do příchodu smrtelných Milesianů, kteří je porazili. Lid bohyně Dany se pak uchýlil do zásvětí. Branou mezi těmito světy jsou dle keltských mýtů "sídhe" (vílí kopce).

Tuatha Dé Danann (irsky: Lid bohyně Dany), zkráceně Danaové, je rod pohledných světlovlasých keltských bohů, kteří podle mýtů kdysi vládli v Irsku. Představují bytosti z šerého dávnověku ovládající magii – „plemeno vědění“, „pánové světla“. V Irsku se zjevili v den svátku Beltine (na 1. máje) v severozápadním Connachtu. Podle staršího mýtu se tam se dostali na křídlech větru, ukryti pod příkrovem magické mlhy, aby je neviděli obyvatelé ostrova, kteří Irsko osídlili před nimi (Firbolgové a Fomóirové). Podle jiné verze legendy přiletěli na temných mracích, nebo připluli po moři a poté na pobřeží spálili své lodě, aby se už nikdy nemohli vrátit zpět („temné mraky“ pak vytvořil hustý dým, stoupající z pálených lodí). Místo, odkud pod vedením krále Nuady přišli, mělo ležet kdesi na severu, a proslulo svými čtyřmi městy na čtyřech ostrovech, ve kterých se Lid bohyně Dany učil od čtyřech mocných druidů vědění a magickým dovednostem a odkud si přinesli „Čtyři poklady Irska“.

The Tuath(a) Dé Danann (, meaning "the folk of the goddess Danu"), also known by the earlier name Tuath Dé ("tribe of the gods"), are a supernatural race in Irish mythology. They are thought to represent the main deities of pre-Christian Gaelic Ireland. The Tuatha Dé Danann constitute a pantheon whose attributes appeared in a number of forms throughout the Celtic world.


Hráčská kariéra.

Goethals byl brankář a hrál za Daring Club Brusel, Racing Club Brusel, RFC Hannutois a AS Renaisiènne.

Trenérská kariéra.

Kluby 1957–1966.

Goethals nejdříve trénoval menší kluby RFC Hannutois, Stade Waremmien a Sint-Truiden. Se Sint-Truidenem skončil v roce 1966 v 1. belgické lize na 2. místě.

Reprezentace 1966–1976.

V roce 1966 se stal asistentem trenéra belgické reprezentace a roku 1968 jejím hlavním trenérem. Postoupil na MS 1970, kde tým nepostoupil ze základní skupiny (3:0 se Salvadorem, 1:4 se SSSR a 0:1 s domácím Mexikem).  V kvalifikaci o ME 1972 vyhrála Belgie skupinu, kde měla za soupeře Portugalsko, Skotsko a Dánsko. Ve čtvrtfinále narazila na Itálii, obhájce titulu z roku 1968 a finalistu MS 1970. Po výsledcích 0:0 v Itálii a 2:1 doma postoupila Belgie na závěrečný turnaj a byla zvolena jako jeho pořadatel. Na ME prohrála v semifinále se Západním Německem 1:2 a v utkání o bronz porazila Maďarsko 2:1.  V kvalifikaci o MS 1974 Belgie nedostala ani gól, přesto nepostoupila. Měla totiž stejně jako Nizozemsko 4 výhry a 2 remízy (vzájemné 0:0), ale horší skóre (12:0 oproti 24:2), a tak postoupili Nizozemci, kteří nakonec došli až do finále.  V kvalifikaci o ME 1976 Belgie postoupila ze skupiny, ve čtvrtfinále ale 2× prohrála s Nizozemskem.

Kluby 1976–1995.

V letech 1976–1995 byl Goethals opět klubovým trenérem. Trénoval RSC Anderlecht, Girondins Bordeaux, FC São Paulo, Standard Lutych, Vitórii Guimarães, Racing Jet Brusel, znovu Anderlecht, znovu Girondins Bordeaux, 3× za sebou Olympique Marseille a potřetí Anderlecht.  S Anderlechtem vyhrál roku 1978 Pohár vítězů pohárů, když ve finále v Paříži porazil Austrii Vídeň 4:0, a v letech 1976 a 1978 evropský Superpohár, když si poradil s Bayernem i Liverpoolem. V roce 1977 hrál Anderlecht rovněž finále PVP, ale v Amsterdamu prohrál s Hamburkem 0:2.  Se Standardem Lutych vyhrál belgickou ligu v letech 1982 i 1983. V roce 1982 byl ve finále PVP, kde prohrál s Barcelonou na jejím stadionu 1:2. V roce 1984 vyšlo najevo, že Goethals v roce 1982 inicioval před posledním ligovým kolem s Waterschei úplatek soupeřům, aby Standard získal ligový titul a žádný hráč se nezranil před finále PVP. Goethals proto musel odstoupit z funkce.  V roce 1990 skončil Goethals s Bordeaux v lize 2. za Marseille. V roce 1991 šel právě do Marseille, kde zakončil 3 sezony za sebou, aniž by v klubu byl na začátku nějaké z nich. Tam vyhrál ligu 3× v řadě v letech 1991, 1992 a 1993, poslední vítězství bylo ale dosaženo i za pomoci úplatků, a proto Marseille mistrovský titul nezískala. Na evropské scéně hrála Marseille finále PMEZ v roce 1991 v Bari, kde po remíze 0:0 neuspěla 3:5 na penalty s CZ Bělehrad. V roce 1993 už tentokrát Marseille finále LM vyhrála, když v Mnichově porazila 1:0 AC Milán.

Raymond Goethals (7. října 1921 Vorst – 6. prosince 2004 Brusel) byl belgický fotbalista a fotbalový trenér. Jako trenér belgické reprezentace získal bronz na ME 1972. Na klubové úrovni trénoval mimo jiné RSC Anderlecht, Girondins Bordeaux, FC São Paulo, Standard Lutych a Olympique Marseille a vyhrál Ligu mistrů, Pohár vítězů pohárů a belgickou a francouzskou ligu.

Raymond Goethals (; 7 October 1921 – 6 December 2004) was a Belgian football coach who led Marseille to victory in the UEFA Champions League final in 1993, becoming the first coach to win a European trophy with a French club.


Vývoj.

Konstruktérem vozu byl Ferdinand Porsche, rodák z Vratislavic nad Nisou. První prototypy řady KdF 82 (Kraft durch Freude) vznikly již v roce 1938 na podvozku zkušební série VW 38 a nesly označení KdF 62 s jednoduchou čtyřmístnou otevřenou karoserií bez dveří. Brzy se ukázalo že vůz potřebuje úpravy a proto v roce 1939 vznikl prototyp se zvětšenou světlostí podvozku a krabicovou čtyřdveřovou karoserií s plátěnou střechou. Novinkou byly redukční převody zadních kol se kterými sice vůz jezdil pomaleji, ale zvýšila se průchodnost terénem.

Válečná produkce.

V roce 1940 byla zahájena sériová výroba prvního tisíce kusů, celkem se v období 1940–1945 vyrobilo 50 435 kusů Kdf 82. Na bázi Kübelwagenu vznikly v období 1942–1943 prototypy polopásových vozidel určených pro východní frontu či dvoumístné verze pro přepravu sudů, osvětlovacích vozů či několik desítek Kdf s připevněnými imitacemi tanků pro oklamaní nepřítele.  Cena Kdf 82 byla v době výroby 2 780 říšských marek (RM), za obojživelný KdF 166 armáda platila 4 200 RM.

Karoserie.

Karoserie je samonosná, sbodovaná z ocelového plechu, otevřená, čtyřdveřová, ostře řezaných tvarů. Přední okno je sklápěcí, jízda se sklopeným čelním sklem je však při rychlosti nad 40 km/hod značně nepříjemná. Vůz má konstrukci z ocelových trubek pro natažení střechy z režného plátna. Natažení nebo složení střechy trvá dvěma lidem asi půl minuty. Na horní hraně dveří jsou zpevněné otvory, do kterých se zasouvají trny rámů oken. Tato okna, která lze dát na boční dveře, jsou slídová a mají ocelový rámeček. Tak lze prostor pro posádku uzavřít. Vozidlo je vybaveno horkovzdušným topením chladicím vzduchem od motoru. Nad motorem za zadními sedadly je uzavíratelný odkládací prostor o objemu cca 430 l. Sedadla je možné bez použití nářadí vyjmout a jejich přeskládáním uvnitř vozu připravit „lůžka“ pro přespání dvou osob.

Převodovka.

Převodovka má čtyři stupně vpřed a jeden vzad. Není synchronizovaná a je potřeba se naučit řadit. diferenciál je kolíčkový, samosvorný. Pokud se projíždí zatáčkou při odlehčeném motoru (téměř bez plynu), otáčejí se zadní kola různou obvodovou a tedy i úhlovou rychlostí. Kolíky uvnitř diferenciálu se volně pohybují a nebrání vzájemnému otáčení poloos vůči sobě. Pokud je motor v záběru a kola mají tendenci otáčet se různou úhlovou rychlostí, kolíčky v diferenciálu nemohou, díky zvýšenému tření, vykonávat dostatečně rychle axiální pohyby a diferenciál se zamkne. Obě poloosy jsou v tu chvíli pevně fixované a jejich vzájemný pohyb není možný. Tato situace nastane, když se například pouze jedno kolo dostane na kluzký povrch. Pro zamknutí diferenciálu tedy není nutné jako u většiny aut zastavit aktivovat uzávěrku a potom se rozjet. U vozu KdF 82 ovládá řidič diferenciál dávkováním kroutícího momentu motoru – tedy tím, jak přidá ve vhodném okamžiku plyn. Uzávěrka se tedy aktivuje za jízdy, při plném tahu motoru.

Vzduchový filtr.

Vzduchové filtry se dělaly ve dvou provedeních. Plechový hrnec s drátěnkou a olejem nebo plechový válec se zaústěním do injektoru. U prvního typu prochází nasávaný vzduch vstupní trubkou do filtru, kde musí projít ocelovou drátěnkou, která je smáčená olejem. Prach se zachycuje na této mastné drátěnce a klesá i s olejem ke dnu filtru. Drátěnku je třeba čas od času opláchnout benzínem. Špinavý olej se vymění za nějaký jiný a je to. Žádné náhradní díly nejsou potřeba. U druhého typu je vzduch nasáván také vstupní trubkou. Vlastní filtr má tvar dlouhého válce, umístěného téměř svisle. Do vlastního filtru vstupuje vzduch úzkou štěrbinou, která je přes celou výšku filtru a je orientovaná ve směru tečny. Vstupní vzduch má tedy vysokou rychlost. Po vstupu do volného objemu filtru rychlost vzduchu a prachu prudce klesne. Tím se sníží i jeho kinetická energie a všechen prach padá na dno válce. Čistý vzduch do karburátoru je odsáván z horního konce filtru. V levém výfukovém potrubí je instalován injektor, který vytváří podtlak. Díky tomuto podtlaku je výše zmiňovaný prach vysáván ze dna filtru do konce výfukového potrubí, kterým vyletí ven. Filtr tedy nevyžaduje žádnou provozní údržbu. Oba typy filtrů lze v případě extrémně prašného prostředí napojit hadicí na trubku, která ústí z veliké plechové kapsy nad levým zadním blatníkem. Tato kapsa může být vyplněná libovolným materiálem, který má zadržet ten nejhorší prach. V tomto případě vstupuje vzduch do filtru již částečně vyčištěný.

Poválečné období.

V poválečném období se vyráběly varianty VW 51 (typ Kdf83E), VW 21 (základní provedení), typ 25 (hasičský), typ 27 (valníček) a dvoumístná dodávka s krabicovou nástavbou VW28. Major Ivan Hirst, kterého britská okupační správa pověřila řízením automobilky, chtěl obnovit výrobu terénních velitelských vozů 4x4 s karoserií Brouka Kdf 87, nakonec se smontovaly ze zbylých dílů jen dva prototypy pod označením VW 287. I když zástupci francouzské, britské a ruské okupační správy měli zájem o terénní verze, nakonec se museli spokojit jen s několika desítkami standardních Brouků. Podle statistik z roku 1945 bylo mimo jiné expedováno i 5 obojživelných vozů VW 70 (KdF 166) a 539 kusů VW 21 (KdF 82).

KdF 82 (nazývaný také Kübelwagen, Kaďour či jen VW 82) je lehký vojenský osobní automobil s motorem vzadu a poháněnou zadní nápravou, stavěný na upraveném podvozku VW Brouk a vyráběný v letech 1940–1945 firmou KdF-Wagen, nyní Volkswagen v německém městě Stadt des KdF-Wagens bei Fallersleben, po válce přejmenovaném na Wolfsburg.

The Volkswagen Kübelwagen () (a back-formation as literally, 'tub' car), was a light military vehicle designed by Ferdinand Porsche and built by Volkswagen during World War II for use by the German military (both "Wehrmacht" and "Waffen-SS"). Based heavily on the Volkswagen Beetle, it was prototyped as the Type 62, but eventually became known internally as the Type 82.


Dějiny.

Oblast je osídlená nejméně od dob kultury Che-mu-tu 4800 př. n. l. Pod jménem Ming-čou bylo už před dvěma tisíci lety místo známé jako východisko hedvábné cesty. Bylo důležitým přístavem a střediskem zahraničního obchodu za dynastií Tchang, Sung i Ming. Podle Nankingské smlouvy z roku 1842 se stalo jedním z pěti otevřených přístavů.

Administrativní členění.

Subprovinční město Ning-po se člení na deset celků okresní úrovně, šest městských obvodů, dva městské okresy a dva okresy. Vlastní městské jádro je tvořeno obvody Chaj-šu, Ťiang-pej a Jin-čou; obklopené je příměstskými obvody Pej-lun, Čen-chaj a Feng-chua. Oba městské okresy, Cch'-si a Jü-jao, tvoří satelitní město na severu prefektury; na jihu se rozkládají zbylé dva okresy, Ning-chaj a Siang-šan.

Hospodářství a doprava.

Ning-po je ekonomické centrum východního pobřeží a významné přístavní město (zdejší přístav společně s Chang-čou byl v roce 2014 pátým největším kontejnerovým přístavem na světě, v roce 2015 to byl přístav s nejvyšším objemem odbaveného zboží – 889 milionů tun). Je exportérem spotřebního a průmyslového zboží i potravin. Relativní geografickou izolaci od dalších velkých měst východní Číny ukončilo roku 2008 zprovoznění 33 km dlouhého mostu přes Changčouskou zátoku, které zkrátilo cestu do Šanghaje na méně než dvě hodiny. Most měl kladný vliv na vzestup místní ekonomiky. Od roku 1990 má Ning-po vlastní letiště, mezinárodní letiště Ning-po Li-še.  Roku 2009 hrubý produkt Ning-po dosáhl 60,8 miliard USD, přičemž vzrostl proti roku 2008 o 10,4 %. Vývoz se zvýšil o 16,6 % na 38,65 miliard USD, dovoz vzrostl o 3,1 % na 22,16 miliard USD. Ekonomický výkon na hlavu dosáhl roku 2009 10 833 USD, trojnásobku celostátního průměru.  V Ning-po bylo založeno několik ekonomických a technologických rozvojových zón. Kromě zóny volného obchodu Ning-po vzniklé roku 1992 existuje na severovýchodě Ning-po ekonomická a technologická rozvojová zóna Ning-po zaměřená na průmysl, k významným investorům patří Exxon Mobile, Dupont a Dow Chemical. Národní hi-tech průmyslová rozvojová zóna Ning-po byla založena roku 1999, je zaměřena na výzkum a vývoj zejména v oblasti chemie a biotechnologií. Nordic Industrial Park (NIP) je jedním z prvních průmyslových parků Číny zcela v zahraničním vlastnictví, je provozován skandinávským managementem.

Sport.

V roce 2015 zde proběhlo Mistrovství Asie ve sportovním lezení.

Ning-po (; doslova „Klidné vlny“; dřívější jméno: Ming-čou () je čínské přístavní město ležící na severovýchodě provincie Če-ťiang. Město je hlavním centrem stejnojmenné administrativní jednotky se statusem subprovinčního města. Vlastní město má cca 3 500 000 obyvatel, subprovinční město Ning-po pak 7 639 000 obyvatel.

Ningbo (;, ), formerly romanized as Ningpo, is a sub-provincial city in northeast Zhejiang province, People's Republic of China. It comprises the urban districts of Ningbo proper, three satellite cities, and a number of rural counties including islands in Hangzhou Bay and the East China Sea. Its port, the port of Ningbo–Zhoushan, spread across several locations, is among the busiest in the world and the municipality possesses a separate state-planning status. As of the 2010 census, the entire administrated area had a population of 7.6 million, with 3.5 million in the built-up area made of six urban districts of Ningbo proper. To the north, Hangzhou Bay separates Ningbo from Shanghai; to the east lies Zhoushan in the East China Sea; on the west and south, Ningbo borders Shaoxing and Taizhou respectively.


Číslice.

Čísla v hebrejštině od nuly do jednoho milionu. Hebrejská abeceda se už jen omezeně používá pro vyjádření číslic, je rozšířená na kalendářích. V jiných případech se používají arabské číslice. Základní a řadové číslovky se musí rodem shodovat s podstatným jménem, které popisují. Není-li takové podstatné jméno (například telefonní číslo), používá se ženský rod. Pro řadové číslice větší než deset se používají základní číslovky a čísla nad hodnotu 20 nemají žádný rod.

Řadové číslice.

Poznámka: Pro řadová čísla větší než 10 se místo toho používají číslovky základní.

Základní číslice.

Poznámka: Pro čísla větší než 20 se rod neuplatňuje.

Mluvení a psaní.

Základní a řadové číslovky se musí se shodovat v rodě (mužský nebo ženský; smíšené skupiny jsou považovány za mužské) s podstatným jménem, které popisují. Není-li takové podstatné jméno (například telefonní číslo nebo číslo domu v uliční adrese), používá se ženský rod. Řadové číslovky musí také souhlasit s počtem a jednoznačným postavením jako ostatní přídavná jména. Základní číslice předcházejí podstatné jméno (např. šloša jeladim), s výjimkou číslice jedna, která ho následuje (např. jeled echad). Číslo dvě je zvláštní - číslice šnajim (m.) a štajim (ž.) se mění na šnej (m.) a štej (ž.), když jsou následované podstatným jménem, které počítají. Pro řadové číslice (čísla určující pozici) větší než deset se používají číslice základní.

Výpočty.

Hebrejský numerický systém funguje na aditivním (sčítacím) principu, ve kterém jsou přidány číselné hodnoty písmen, aby dohromady vytvořily celek (celé číslo). Například 177 je reprezentováno jako קעז, které (zprava doleva) odpovídá 100 + 70 + 7 = 177.  Matematicky tento typ systému vyžaduje 27 znaků (1-9, 10-90, 100-900). V praxi se poslední písmeno, "tav", (které má hodnotu 400) používá v kombinaci se sebou samým a/nebo jinými znaky od "kof" (100) kupředu směřujíc, aby se vytvořila čísla od 500 výše. Alternativně dvaceti dvou znaková hebrejská číselná sada se někdy rozšiřuje na 27 za použití pěti "sofit" (koncových) forem hebrejských písmen.

Klíčové výjimky.

Podle konvence jsou čísla 15 a 16 reprezentována jako ט"ו (9 + 6) a ט"ז (9 + 7), respektive, aby se vyhnuly použití kombinací dvou písmen י-ה (10 + 5) a י-ו (10 + 6), které jsou alternativou psané formy pro Boží jméno v každodenní psaní. V kalendáři se toto projevuje každý úplněk, protože všechny hebrejské měsíce začínají při novém měsíci.  Kombinace, která by vyhláskovala slova s negativními konotacemi jsou někdy vyloučena přehazováním pořadí písmen. Například 744, které by mělo být napsáné jako תשמ"ד (ve smyslu "vy/to budete/bude zničeni/o"), může místo toho být psáno jak תשד"מ nebo תמש"ד (znamenající "konec démona").

Využití koncových písmen.

Hebrejský číselná soustava se někdy rozšiřuje o pět poslední písemných forem - ך (500), ם (600), ן (700), ף (800), ץ (900), která jsou pak použita k označení čísel od 500 do 900.  Alternativní formy pro čísla 500 až 900 jsou ת״ק (500), ת״ר (600), ת״ש (700), ת״ת (800), תת״ק (900).

Geršajim.

Geršajim (U + 05F4 v Unicode a připomínající dvojité uvozovky) (někdy mylně označované jako "merkcha'ot," což jsou hebrejsky dvojité uvozovky) se vkládají před (vpravo) poslední (vlevo) písmeno, což znamená, že posloupnost písmen reprezentuje slovo spíše než číslo. Používají se v případě, kdy je číslo představované dvěma nebo více hebrejskými číslicemi (např. 28 → כ"ח ).  Podobně se jednoduchý Gereš (U + 05F3 v Unicode, podobající se jednoduchým uvozovkám) připojuje (vlevo) po jednom písmenu ukazujíc, že znak reprezentuje číslo spíše než (jednoznakové) slovo. Používá se v případě, kdy je číslo reprezentováno jedinou hebrejskou číslicí (např. 100 → ק' ).  Je třeba poznamenat, že Gereš a Geršajim pouze naznačují ""ne (normální) slovo"." Kontext obvykle určuje, zda označují číslo nebo něco jiného (například ""zkratku"").  Alternativní způsob se používal ve starých rukopisech a stále se používá na novodobých náhrobcích, kdy se dává tečka nad každý znak číslice.

Desítkový systém.

V tisku se pro většinu účelů v moderní hebrejštině používají arabské číslice. Hebrejské číslice se dnes používají hlavně pro zápis dnů a roků hebrejského kalendáře; s odkazem na tradiční židovské texty (zejména na biblické kapitoly a verše a na talmudská folia); jako odrážky nebo číslované seznamy (podobně jako "A," "B," "C", "atd." v češtině); a v numerologii (gematrie).

Tisíce a formáty data.

Tisíce se počítají odděleně a počet tisíců předchází zbytku čísla ("vpravo", protože hebrejština se čte zprava doleva). Neexistují žádné zvláštní značky znamenající, že "počet" začíná nad tisíci, což může teoreticky vést k nejednoznačnosti, i když se někdy používá znak jednoduché uvozovky po znacích. Při zadávání roku hebrejského kalendáře v současném tisíciletí pisatelé obvykle vynechávají tisíce (kterých je v současnosti pět [ ]), ale pokud není, tak se bere, že to znamená 5 * 1000, bez dvojznačnosti. Současný izraelské mince zobrazují i tisíce.

Příklady data.

"Pondělí, 15. adar 5764" (kde 5764 = 5 (× 1000) + 400 + 300 + 60 + 4; a 15 = 9 + 6):  "Čtvrtek, 3 Nisan 5767" (kde 5767 = 5 (× 1000) + 400 + 300 + 60 + 7):  Chcete-li vidět, jaké je "dnešní" datum zapsáno v hebrejském kalendáři, podívejte se například na hebrejský převodník dat.

Poslední roky.

5780 (2019 - 20) = תש"ף  5779 (2018-19) = תשע"ט  5778 (2017-18) = תשע"ח  5772 (2011-12) = תשע"ב  5771 (2010-11) = תשע"א  5770 (2009-10) = תש"ע  5769 (2008-09) = תשס"ט  5761 (2000-01) = תשס"א  5760 (1999-1900) = תש"ס

Podobné systémy.

Abdžadské číslice jsou až do čísla 400 stejné s hebrejskými číslicemi. Řecké čísla se liší od těch hebrejských od čísla 90 a vyšších, protože v řecké abecedě neexistuje ekvivalent pro "tsadi" (צ).

Systém hebrejských číslic je kvazidesítková abecední číselná soustava používající písmena hebrejské abecedy. Vznikl úpravou systému řeckých číslic na konci 2. století před naším letopočtem.

The system of Hebrew numerals is a quasi-decimal alphabetic numeral system using the letters of the Hebrew alphabet. The system was adapted from that of the Greek numerals in the late 2nd century BCE.


Charakteristika.

Rostlina svými listy poněkud připomíná banánovník. Na rozdíl od něj se však jedná o dřevinu, nikoliv bylinu, a listy jsou všechny uspořádány v jedné rovině. V některých zdrojích je mylně označována za obří bylinu, kmen je však dřevnatý.

Popis.

Ravenala je rozměrná, vytrvalá, stálezelená rostlina s nevětveným dřevnatým kmenem. Dorůstá výšky až 20, výjimečně až 30 metrů a šířky listového vějíře až 8 metrů. Kmen má průměr až 60 cm. U mladých rostlin je kmen podzemní a není ještě patrný. Koruna je složena z velmi rozměrných, dlouze řapíkatých listů, uspořádaných vějířovitě v jedné rovině. Čepele listů jsou často roztřepené větrem na úzké segmenty podobně jako u banánovníku. Květenství má podobné uspořádání jako květenství strelície. Tvoří je dvouřadě uspořádané člunkovité listeny o délce 20 až 25 cm, v jejichž paždí vyrůstají květy. Květy jsou nápadné, oboupohlavné, až 26 cm dlouhé, se 6 smetanovými, volnými okvětními lístky ve dvou kruzích. Tyčinek je 6 a dosahují délky až 16 cm. Semeník je spodní, obsahuje 3 komůrky a nese dlouhou čnělku. Plodem je mnohasemenná tobolka pukající 3 chlopněmi. Obsahuje ledvinovitá, 10 až 12 mm dlouhá semena obklopená modrým míškem.

Název.

Rostlina je tradičně nazývána „palma poutníků“, neboť ve vyhloubených bázích řapíků se zachycuje dešťová voda, která může poskytnout záchranu žíznivým cestovatelům. Vzhledem k tomu, že se v těchto kapsách hromadí také humus a navíc bývají plné komářích larev, jedná se spíše o nouzový zdroj vody.

Rozšíření.

Ravenala pochází z Madagaskaru, kde se přirozeně vyskytuje v tropických vlhkých lesích východních oblastí ostrova. Roste zdomácněle také na Maskarénských ostrovech. Lze se s ní jako s pěstovanou rostlinou setkat v tropech celého světa. Ekologické optimum ravenaly je v teplých a vlhkých oblastech při východním pobřeží Madagaskaru v nadmořských výškách do 450 metrů. Příležitostně vystupuje do výšek až 1000 metrů. Preferuje chránění stanoviště a živinami bohaté, hlinité půdy.

Ekologické interakce.

Květy ravenaly tvoří množství nektaru, který na Madagaskaru vyhledávají některé druhy lemurů, jako je lemur vari ("Varecia variegata") nebo lemur tmavý ("Eulemur macaco"). Tito primáti slouží jako opylovači a v některých částech roku jsou na nektaru z ravenaly existenčně závislí. V jiných tropických oblastech navštěvují květy kaloni, v Austrálii i medosavky. Rostlina je schopna i samoopylení, tvorba semen je však v takovém případě nízká. Semena rozšiřují ptáci kteří konzumují míšek.

Význam.

Ravenala je v tropech celého světa pěstována jako okrasná rostlina. Je vysazována zejména v parcích a hotelových zahradách. V soukromých zahradách se vzhledem ke svým rozměrům většinou nepěstuje. Daří se jí v hlubokých, humózních, středně vlhkých a dobře propustných půdách na plném slunci. Je to tropická rostlina, prospívající v zóně odolnosti 10 až 11. Je možno ji pěstovat např. na nejjižnější Floridě, jižním Texasu a jižní Kalifornii. Množí se výsevem semen nebo odnožemi.  Ravenala má v oblasti svého původu ekonomický význam a poměrně mnohostranné využití. Listy poskytují krytinu na střechy, z řapíků se zhotovují stěny, z kůry podlahy. V Indii se listy používají také jako balicí materiál. Ze šťávy získané z naříznutého kmene lze získat cukr. Mladé listy místně slouží jako zelenina. Semena jsou jedlá a mají moučnatou konzistenci. Jedlý je i míšek obklopující semena, je však bez chuti. Ze semen se vyrábí jedlý olej. Dřeň kmene se používá jako krmivo pro dobytek.  Nálev z listů slouží v Indii při léčení cukrovky a ledvinových kamenů.

Ravenala madagaskarská ("Ravenala madagascariensis") je druh rostliny z čeledi strelíciovité a jediný druh rodu ravenala. Je také známá pod triviálním názvem „palma poutníků“. Je to nápadná, rozměrná dřevina nezaměnitelného vzhledu, jejíž korunu tvoří vějíř dlouze řapíkatých listů, které připomínají listy banánovníku. Pochází z tropických pralesů východního Madagaskaru. V domovině její květy opylují lemuři. Ravenala je v tropických oblastech celého světa vysazována jako okrasná rostlina. Je také místně využívána např. při stavbě střech či stěn obydlí a má význam i v medicíně.

Ravenala is a genus of flowering plants with a single species, Ravenala madagascariensis, commonly known as the traveller's tree, traveller's palm or East-West palm, from Madagascar. It is not a true palm (family Arecaceae) but a member of a monocotyledonous flowering plant family, Strelitziaceae. The genus is closely related to the southern African genus "Strelitzia" and the South American genus "Phenakospermum". Some older classifications include these genera in the banana family (Musaceae). Although it is usually considered to be a single species, four different forms have been distinguished.


Objev.

V roce 1897 byl pověřen Wilhelm Krische, majitel tiskařského lisu v Hannoveru, k vyvinutí alternativy školní tabule, která by byla omyvatelná a dalo se na ní psát tužkou. Výsledný plast, připomínající rohovinu, vyrobený z kaseinu byl vyvinut ve spolupráci s rakouským chemikem Friedrichem Adolphem Spittelerem (1846–1940) a patentován 15. července 1899 v Německu. Ačkoli se konečný výsledek nehodil k původnímu účelu, na začátku 20. století francouzský chemik Jean-Jacques Trillat objevil způsob jak učinit kasein nerozpustným a to máčením ve formaldehydu.

Výroba a využití.

Protože galalit nelze dodatečně tvarovat, byl vyráběn v plátech, které byly jednoduché a méně finančně náročné. Galalit lze krájet, vrtat, embosovat a barvit bez jakýchkoli problémů a dosáhnout tak efektního vzhledu. Žádný jiný plast té doby se nemohl rovnat cenovou dostupností se slonovinou, rohovinou a kostí. Proto si galalit našel uplatnění v módním průmyslu.  Tento nový plast byl prezentován v Paříži na Světové výstavě v roce 1900. Ve Francii byl galalit distribuován společností Compagnie Française de Galalithe sídlící blízko Paříže v Levallois-Perret. Výsledkem bylo, že se oblast Jura stala jedničkou ve využití tohoto materiálu, a to schopností napodobit strukturu různých druhů materiálů, včetně slonoviny, rohoviny, želvoviny a dřeva. To vyústilo v revoluci knoflíkového průmyslu.  Pouze v Německu v roce 1913 bylo spotřebováno 30 miliónů litrů mléka k výrobě galalitu a to především ve formě desek, trubek a tyčí. V roce 1914 získala společnost Syrolit Ltd licenci k výrobě ve Spojeném království. Po přejmenování na Erinoid Ltd, započala výrobu v Lightpillské přádelně v Dudbridge.  Galalitem lze velmi věrně imitovat i drahokamy. Roku 1926 Gabrielle “Coco” Chanel zveřejnila obrázek krátkých, jednoduchých, černých šatů v magazínu "Vogue". Ty byly do půli lýtek, rovné a dekorované pouze několika diagonálními čarami. Vogue je nazvala ""Chanel’s Ford,”" podle Modelu T. Malé černé šaty byly jednoduché a dostupné pro ženy všech společenských tříd. K dozdobení šatů Chanel využila galalitového šperku a tím způsobila průlom a masovou popularitu kostýmní bižuterie. Z galalitu byly také vytvářeny neobyčejné šperky, stylu Art Deca umělci jako je Jacob Bengel a Auguste Bonaz, nebo hřebeny a podobně. V 30. letech 20. století byl galalit také používán k výrobě per, rukojetí deštníků, kláves pián (nahrazující slonovinu) a elektroniky. V této době výroba dosáhla 10 000 tun.

Útlum výroby.

I když byl galalit levný, skutečnost, že jej nelze tvarovat, vedla k zániku jeho výroby. Produkce se taktéž snížila za druhé světové války kvůli omezení jeho výroby a využití mléka hlavně jako potravy. Galalit byl posléze vytlačen z trhu ropnými plasty vyvinutými vojenským průmyslem. Výroba galalitu přetrvala v Brazílii do 60. let 20. století.

Galalit je tvrdý syntetický plast vyráběný reakcí kaseinu a formaldehydu. Komerční název vznikl z řeckých slov "gala" (mléko) a "lithos" (kámen). Galalit je bez pachu, nerozpustný ve vodě, biodegradující, nealergický, antistatický a relativně nehořlavý. Kromě komerčního názvu Galalith se lze setkat také s názvy Syrolit, Erinoid (v UK), Neolyte, Alladinit, Karolith, Inda, Kyloid a Ameroid.

Galalith (Erinoid in the United Kingdom) is a synthetic plastic material manufactured by the interaction of casein and formaldehyde. The commercial name is derived from the Greek words "gala" (milk) and "lithos" (stone). It is odourless, insoluble in water, biodegradable, non-allergenic, antistatic and virtually nonflammable. It was produced under other names such as aladdinite (in the USA), Casolith (in the Netherlands) and lactoloid (in Japan).


Poselství Grálu.

Kniha Poselství Grálu (vydaného též pod názvem "„Ve světle Pravdy“") je soubor 168 Abd-ru-shinových přednášek, autor se v něm vyjadřuje k základním otázkám života a uspořádání světa. Pojednává na mnoha místech i o Bohu, popisuje i tři zákony, ve kterých lidé žijí, jež by měli znát (zákon tíže, přitažlivosti stejnorodého a zpětného působení) a vysvětluje, jak by se měli lidé chovat, aby žili ve shodě s Boží vůlí.  Poselství Grálu podle některých religionistů v sobě obsahuje prvky esoteriky. Mimo jiné se zabývá i legendou o Svatém Grálu. O. E. Bernhardt však, na rozdíl od legendy, pojem Grálu rozvinul do širokého výkladového systému, založeného na zákonech stvoření.  Podrobnosti o knize viz Wikipedia.

Historie Hnutí Grálu.

Hnutí Grálu v předválečné formě vzniklo nejprve v Německu v roce 1932 jako spolek s názvem „Der Naturphilosophische Verein der Gralsanhänger“. V roce 1938 dal O. E. Bernhardt, v té době již zatčený gestapem a vědomý si rostoucího nebezpečí ze strany nacistů, pokyn ke zrušení tohoto a všech dalších spolků. Po válce Hnutí Grálu obnovila jeho žena Marie Bernhardtová.  V Československu Hnutí Grálu vzniklo v roce 1933 pod obdobným názvem „Přírodně filosofický kruh stoupenců Grálu“, následně bylo zakázáno nacistickým i komunistickým totalitním režimem. V roce 1990 byla jeho činnost znovu obnovena.  Sám O. E. Bernhardt si nepřál zakládat náboženství, církev nebo sektu. Když ve druhé polovině dvacátých let začaly vznikat skupiny lidí, scházejících se nad myšlenkami Poselství Grálu, vyjádřil se k nim v roce 1927: "„I když radostně zdravím tato sdružení, přesto je nemohu vést, ani se účastnit jejich činnosti. Takové počínání má totiž nakonec vždy za následek vázanost pro toho, kolem něhož se tyto zájmové skupiny soustřeďují.... Musím být a zůstat volný v tom, co mám říci“" Sám tedy tato sdružení nezaložil ani nevedl.  Pojem náboženství lze přitom chápat ve dvou významech; buďto jako soustavu věroučných pravidel, spojenou s příslušností k církvi nebo náboženské obci, takovým náboženstvím Hnutí Grálu zřejmě nechce být. (Viz četné výroky v Poselství Grálu.) Nebo obecně jako vztah člověka k Bohu; v tom případě vzhledem k charakteru základního spisu a náboženské praxi lze Poselství Grálu, resp. Hnutí Grálu považovat za něco mezi náboženstvím a filosofií.

Současné Hnutí Grálu.

Hnutí Grálu se dnes označuje spíše za filosofický směr, právně vzato za „světonázorovou menšinu“, a mnozí členové tohoto hnutí se tak rovněž snaží vystupovat. Centrem dnešního Mezinárodního Hnutí Grálu je rakouské město Schwaz poblíž osady Vomperberg, v níž O. E. Bernhardt žil od roku 1928 až do svého zatčení 1938. Existuje ve většině zemí Evropské unie a dále v Americe, v některých zemích Afriky, zejména v Nigérii a Kongu, dále v Rusku, na Ukrajině, aj.  Hnutí jako takové není právnickou osobou, ke své podpoře a k podpoře myšlenek Poselství Grálu existuje v Německu „Nadace Poselství Grálu“ (Stiftung Gralsbotschaft) se sídlem ve Stuttgartu, v jiných zemích obdobné právnické osoby.  V ČR má hnutí asi 1500 stoupenců, sídlo jako takové nemá, není rovněž právně registrováno a neusiluje o to. V Brně se však nachází sídlo právnické osoby zastřešující činnost Hnutí Grálu – „Nadace Hnutí Grálu v České republice“. Nadace byla založena v roce 1992 za účelem podpory šíření Poselství Grálu, pořádání veřejných přednášek aj. Hnutí Grálu má vlastní „stánky Světla“, největší z nich se nachází v Karviné a nese název „Dům Hnutí Grálu v Karviné“. Ve stáncích Světla se konají pravidelné nedělní pobožnosti a třikrát do roka slavnosti Grálu. Pobožnosti jsou v zásadě přístupné všem, kteří se chtějí či již zabývají knihou Poselství Grálu. Slavnosti jsou neveřejné, jsou ohraničeny na okruh lidí, jimž se Poselství Grálu stalo již přesvědčením.  Hnutí se nestylizuje jako církev, nemá regulérní členství, podle svých slov se považuje za pomocníka v osobním duchovním uzrávání lidí tam, kde mají lidé sami přání se kontaktovat. "Hledači Pravdy" vytvářejí v místech svého působení tzv. kruhy Grálu, které představují neformální společenství lidí, které spojuje pouze zájem o Abd-ru-shinovo dílo.  Dle religionisty Dr. Vojtíška „Příslušníky Hnutí Grálu bývají lidé s vyvinutým smyslem pro mravnost, pořádní a až trochu zákoničtí a upjatí. Bývá jim vlastní myšlenka práce na sobě a sebezlepšování.“

Hnutí Grálu v Česku.

Kuřimská kauza.

Začátkem května 2007 byl v Kuřimi náhodně objeven případ týrání sedmiletého chlapce jeho matkou a příbuznými. 19. 5. se pak objevily v Mladé frontě DNES články, tvrdící, že v pozadí případu by mohla být náboženská sekta, „mohlo by jít o Hnutí Grálu“. Následovalo líčení Hnutí Grálu jako nebezpečné sekty, která měla v minulosti konflikt se zákonem a považovala by týrání za běžnou výchovu. Na konci článek citoval exministra vnitra Bublana a religionistu Dr. Vojtíška, že Hnutí Grálu nepovažují za nebezpečné.  Hnutí se ohradilo tiskovým prohlášením, na tiskových a webových konferencích, v článcích a podalo na deník soudní žalobu. Tvrdilo, že některé aktéry kauzy sice znalo, ale distancovalo se od nich před 11 lety, protože popřeli principy Poselství Grálu a vytvořili si vlastní sektářské náboženství. Mezitím však zakotvila v obecném povědomí rovnice „Hnutí Grálu = týrání dětí“. V zahraničních médiích se objevila dokonce tvrzení, že v kauze mělo jít o rituální kanibalismus, který měl údajně řídit tajemný „doktor“, ve skutečnosti jeden z vůdců Hnutí Grálu. V českých médiích se mezitím ustálil spíše názor, že šlo o bezejmennou sektu Josefa Škrly.  Dne 27. 10. 2009 vyhrála Nadace Hnutí Grálu soudní proces proti vydavateli Mladé fronty DNES, deník byl odsouzen k uveřejnění omluvy za poškození dobré pověsti. Soud uvedl, že žalovaný (vydavatel) musel vědět, že uveřejňuje informace které mohou významně poškodit žalobce (Hnutí Grálu) a jeho povinností bylo si informace ověřit a uveřejnit i stanovisko Hnutí Grálu, k čemuž však nedošlo. Vydavatel byl odsouzen na základě § 19b odst. 2 a 3 Občanského zákoníku Vydavatel se proti rozsudku odvolal.  Přesně po roce, 27. 10. 2010, odvolací Vrchní soud v Praze rozsudek potvrdil jako konečný, bez možnosti dalšího odvolání. Omluvu otiskla MF DNES dne 21. 12. 2010 na straně A2.

Nebezpečnost hnutí.

Při komentování Kuřimské kauzy v médiích se religionisté shodli, že Hnutí Grálu nepatří k nebezpečným náboženským směrům. Nebezpečné však mohou být některé skupiny, které se od něj odštěpily. Kromě skupiny Josefa Škrly to byl v minulosti zejména Jan Dietrich Dvorský, který se v roce 1992 po přečtení knihy Poselství Grálu prohlásil za inkarnovaného Imanuele a založil hnutí Imanuelité, hodnocené jako „nejtvrdší“ sekta poslední doby. Dvorský nikdy nepatřil ke Hnutí Grálu, to ho od počátku považovalo za psychicky vyšinutého a příkře jej odmítlo.  D. Ondráčková v práci zpracované pro ministerstvo vnitra soudí, že obecně u všech náboženských směrů „reálné riziko představují spíše menší skupinky žijící v izolovanosti, o nichž se svět dozví až při výskytu nějakého závažného problému.“Otázkou zůstává výskyt takových skupin právě u Hnutí Grálu.  Religionista D. Václavík je názoru, že „povyk kolem Hnutí Grálu a jeho učení je dán především oběma velmi vděčnými mediálními kauzami... jednou z příčin (vzniku odštěpení) je poměrně synkretistický (= sloučený z různých náboženských učení) charakter nauky HG, který umožňuje mnoha nábožensky založeným osobám si v ní nalézt to, co je jim blízké. Inspirovat se mohou východní i západní esoterikou, theosofickými myšlenkami, ekologickými koncepty, ale také eschatologickými koncepcemi (poslední věci člověka, život po smrti). Další příčinou je také to, že HG vlastně nemá vypracovanou „ortodoxní dogmatiku“ a že samo vlastně předpokládá individuální výklad. To samozřejmě umožňuje vytváření mnohých variací. Zároveň si myslím, že těch odpadlíků, v porovnání s jinými novými náboženskými skupinami, není výrazně více.“  Z. Vojtíšek se domnívá, že výskyt odštěpených skupin souvisí s učením Poselství Grálu o blížící se očistě světa a budoucí „tisícileté říši“, kterou měl ustanovit sám O. E. Bernhardt; poněvadž se tak nestalo, mohou se objevit lidé, považující se za „reinkarnovaného Abd-ru-shina“ a shromáždit kolem sebe oddané stoupence.  Dle názoru samotného Hnutí Grálu obsahuje kniha Poselství Grálu v sobě vnitřní duchovní náboj, kontaktem s ní se každý čtenář svým postojem zesíleně projeví; buď se v něm posílí positivní vlastnosti, nebo jeho negativní rysy. Od roku 1990 se jí prodalo v ČR asi 45 000 výtisků, ve světě v poválečném období asi milion exemplářů v 17 jazycích. V každém případě je kniha Poselství Grálu psána velmi určitým, nekompromisním stylem; může se tedy objevit člověk s vůdcovským komplexem, toužící po autoritě a respektování svými přívrženci, a ten se pak stylizuje podobně znějícími autoritativními formulacemi do kazatelské role uznávaného nositele pravdy. Na rozdíl od autora Poselství Grálu, snažícího se vysvětlit celostní obraz světa, se však „vůdce“ snaží vysvětlit sebe sama jako středobod úcty a prostředníka; to je na obraz světa málo, ale na vytvoření sekty to docela stačí.

Hnutí Grálu je náboženská organizace, jejíž učení vychází z knihy Poselství Grálu, spis německého autora píšícího pod jménem Abd-ru-shin, Oskara Ernsta Bernhardta (1875 – 1941). Hnutí se deklaruje jako volné světonázorové či duchovní společenství lidí, kteří přijali vědění Poselství Grálu a chtějí podle něj žít.

The Grail Movement is an organization which originated in Germany in the late 1940s, inspired by the work of the self-proclaimed Messiah Oskar Ernst Bernhardt (also known by his pen name Abd-ru-shin), principally "". Abd-ru-shin did not establish the organization; the Movement as it exists today was formally organized by followers. The Grail Movement is a new spiritual movement dedicated to the dissemination and spread of the work "" by Abd-ru-shin. Most members reside in 16 countries across Europe, primarily Germany and France, with the Grail Movement reporting hundreds of members in Britain and in the USA. It can also be found in Canada, Brazil and currently established in 22 African countries such as Nigeria, Zaire (DR Congo) and Côte d'Ivoire, as well as in South Africa, Australia, New Zealand and Ecuador amongst others.


Původ a složení.

Kapalina je vylučována během sexuálního vzrušení, masturbace, předehry nebo v časné fázi pohlavního styku, nějaký čas před tím, než dojde k orgasmu a je vystříknuto sperma. Preejakulát je primárně produkován Cowperovými žlázami (bulbouretrálními žlázami) společně s Littréovými žlázami.  Množství tekutiny, které muž uvolní, je velmi individuální a může se v širokém rozsahu lišit. Někteří muži preejakulát vůbec nevytvářejí, někteří ho naopak uvolní až 5 ml.  Preejakulát obsahuje některé chemické látky spojované se spermatem, jako je acidofosfatáza. Některé ejakulátové markery, například gammaglutamyltransferáza, v preejakulátu zcela chybí.

Funkce.

Kyselé prostředí je pro spermie nepřátelské. Preejakulát neutralizuje zbytkovou kyselost v močové trubici, způsobenou močí, a vytváří dobré prostředí pro průchod spermií. Pochva je normálně kyselá; přítomnost preejakulátu před uvolněním spermií může změnit vaginální prostředí tak, aby mohly spermie lépe přežít.  Preejakulát působí také jako lubrikant během pohlavního styku a hraje roli při koagulaci spermatu.

Rizika.

Studie dokázaly přítomnost viru HIV v preejakulátu, což může vést k onemocnění AIDS.  Mnoho autorů také podotýká, že preejakulát může obsahovat spermie, které mohou způsobit otěhotnění, a používají toto jako argument proti metodě přerušovaného styku jako formy antikoncepce. Širších studií zaměřených na přítomnost spermií v preejakulátu je pomálu. Starší výzkumy přítomnost spermií neprokázaly, novější studie však tuto možnost připouští (u třetiny zkoumaných subjektů se v preejakulátu našly mobilní spermie).  Spermie v preejakulátu mohou pocházet z předchozí ejakulace, protože jisté množství ejakulátu vždy po orgasmu zůstane v trubici.

Nadprodukce.

Malé množství mužů je obtěžováno množstvím preejakulátu, které produkují. Jeden lékař popisoval pacienta, který byl v rozpacích z toho, že mu tekutina "prosakovala skrz kalhoty během líbání nebo jiné mírné erotické stimulace". V několika případech byly zaznamenány uspokojivé výsledky, když byli takoví muži léčeni inhibitorem 5-alfa-reduktázy.  V takových případech jeden z lékařů doporučil uvažovat o diferenciální diagnóze prostatorrhey, vylučování prostatického sekretu během úsilí spojeného s močením nebo stolicí.

Náboženské postoje.

V sunnitském islámu může vylučování preejakulátu vyžadovat rituální očištění (ovšem pouze jeho mírnější formu, tzv. "wudu", nikoli závažnější formu "ghusl", jakou vyžaduje vyloučení spermatu – rituální očištění spočívá v omytí částí těla vodou). V mnoha jiných náboženstvích je preejakulát bez významu.

Preejakulát (známý také jako preejakulační tekutina nebo Cowperova tekutina, též kapka touhy) je čirá, bezbarvá viskózní tekutina vylučovaná močovou trubicí mužského penisu při sexuálním vzrušení.

Pre-ejaculate (also known as pre-ejaculatory fluid, pre-seminal fluid or Cowper's fluid, and colloquially as "pre-cum") is a clear, colorless, viscous fluid that is emitted from the urethra of the penis during sexual arousal. It is similar in composition to semen but has distinct chemical differences. The presence of sperm in the fluid is variable from low to absent. Pre-ejaculate functions as a lubricant and an acid neutralizer.


Život.

Jeho životopis je neobyčejně chudý na převratné události. Přesné datum narození známo není, udává se datum křtu 18. dubna 1605, ale narozen mohl být i o rok dříve. Narodil se v rodině bednáře v Marinu, vesničce v blízkosti Říma. Nejspíše prošel základním hudebním vzděláním jako zpěvák v chrámovém sboru. Existují doklady o tom, že v roce 1623 zpíval v chrámu v Tivoli, kde se o dva roky později stal varhaníkem.  Ve svých dvaceti letech se stal kapelníkem v chrámu sv. Rufina v Assisi a v roce 1628 dosáhl již významného postavení v Římě jako kapelník chrámu sv. Apollináře, který patřil Collegiu Germanicu. Navzdory lákavým nabídkám (např. převzít místo kapelníka v chrámu sv. Marka v Benátkách po smrti Claudia Monteverdiho v roce 1643 nebo místo maestra na dvoře císařova syna Lepolda Wilhelma v Bruselu) zůstal Římu a tomuto chrámu věrný po celý život. V roce 1637 byl vysvěcen na kněze a patrně nikdy nepřekročil hranice Itálie. V letech 1655 a 1656 byl rovněž jmenován maestro di cappella del concerto di camera na dvoře královny Kristiny Švédské, která v té době žila v Římě po své abdikaci.  Proslul jako znamenitý hudební pedagog. Mezi jeho žáky patřili Marc-Antoine Charpentier, Johann Kaspar Kerll, Christoph Bemhard a patrně i Johann Philipp Krieger. Nepatřil mezi chudé hudebníky. Jeho dílo bylo vždy patřičně honorováno. Zemřel v Římě 12. ledna 1674 jako relativně velmi bohatý muž.

Význam.

Carissimi, jako pokračovatel v díle Monteverdiho, má významný podíl na rozvoji recitativu. Završil i vývoj madrigalů, typické formy hudební renesance, které se jeho přičiněním transformovaly do tvaru koncertní kantáty.  Nejvíce však skladatele proslavila forma oratoria. Carissimi bývá často nazýván otcem oratoria, neboť byl prvním významným skladatelem této hudební formy tak typické pro celé barokní období. Svými díly jako je Jefta nebo Jonáš stanovil formální pravidla, která byla téměř po dvě století respektována skladateli nejen baroka, ale i klasicismu. Nejen to, zásluhou Carissimiho dostala tato hudební forma i své jméno. První skladby tohoto druhu uvedli totiž skladatelé Giacomo Carissimi a Emilio de' Cavalieri v oratoriu (modlitebně) chrámu sv. Marcella v Římě.

Dílo.

Protože naprostá většina autografů Carissimových děl se nedochovala a skladby jsou známy pouze z dobových opisů, je pro hudební vědce značným problémem rozlišit skutečné autorství skladeb, které jsou Carissimovi připisovány. Pro laika je už asi méně podstatný problém žánru, neboť je často značný problém rozlišit rozlehlejší moteto od oratoria.  Jeho dílo obsahuje:

Giacomo Carissimi "(čti: karisimi)" (pokřtěn 18. dubna 1605, Marino – 12. ledna 1674, Řím), byl italský hudební skladatel raného baroka. Je nazýván otcem oratoria.

Giacomo Carissimi (; baptized 18 April 160512 January 1674) was an Italian composer and music teacher. He is one of the most celebrated masters of the early Baroque or, more accurately, the Roman School of music. Carissimi established the characteristic features of the Latin oratorio and was a prolific composer of motets and cantatas. He was highly influential in musical developments in north European countries through his pupils and the wide dissemination of his music.


Život.

Mládí.

Narodil se jako Anatolij Antonov v Poltavě. Později přijal za příjmení jméno svého pravého otce. S marxismem se seznámil již na studiích v Kyjevě. Jedním z Lunačarského spolužáků na škole byl Nikolaj Berďajev, s nímž se spřátelil. Studoval na Curyšské univerzitě po dobu dvou let. Tam se také setkal s Rosou Luxemburgovou a Leo Jochigesem a připojil se k Ruské sociálně demokratické dělnické straně.

Revolucionář.

V roce 1903 se strana rozštěpila na bolševiky vedené Vladimirem Leninem a menševiky vedené Juliem Martovem. Lunačarskij se spojil s bolševiky.  Když se však v roce 1908 bolševici rozčlenili na Leninovy podporovatele a stoupence Alexandra Bogdanova, Lunačarskij podporoval Bogdanova, svého švagra. V roce 1909 museli oba ze strany odejít. Odešli na Capri, kde se setkali s Maximem Gorkým a kde založili školu pro tovární dělníky.  V roce 1913 odešel Lunačarskij do Paříže, kde vydával noviny "Kruh proletářské kultury". Po vypuknutí první světové války v roce 1914 se Lunačarskij postavil na protiválečnou stranu, s čímž se shodoval s Leninem a Trockým. Po únorové revoluci roku 1917 se Lunačarskij vrátil do Ruska a spojil se s Mežrajonci, než byli sloučeni s bolševiky.

Po revoluci.

Po říjnové revoluci se Lunačarskij stal lidovým komisařem pro vzdělávání. Za jeho postu byla zlepšena gramotnost lidu. Mimo jiné např. požadoval psaní ruského jazyka v latince a aktivně obhajoval zachování historického a kulturního dědictví. V pozici zůstal až do roku 1929, kdy ho nahradil Andrej Bubnov.  Roku 1928 si zahrál v sovětsko-německém filmu "Salamandr", pro který dodal i scénář.  Když se vlády ujal Stalin, ztratil Lunačarskij několik postů ve vládě. V roce 1930 reprezentoval Sovětský svaz ve Společnosti národů a v roce 1933 se stal velvyslancem ve Španělsku. Cestou tam však zemřel v Mentonu. Jeho popel byl umístěn v Kremelské zdi.  Lev Trockij nazval Lunačarského „bolševikem mezi intelektuály a intelektuálem mezi bolševiky“.

Anatolij Vasiljevič Lunačarskij (;, Poltava, Ruské impérium – 26. prosince 1933, Menton, Francie) byl ruský marxistický revolucionář a filozof, sovětský politik, novinář, lidový komisař pro vzdělávání.

Anatoly Vasilyevich Lunacharsky (born Anatoly Aleksandrovich Antonov, – 26 December 1933) was a Russian Marxist revolutionary and the first Bolshevik Soviet People's Commissar (Narkompros) responsible for Ministry and Education as well as active playwright, critic, essayist and journalist throughout his career.


Pozadí.

Němci byli i za cenu milionů životů postupně zatlačováni, ale ještě ovládali část Francie a skoro celou Belgii. Avšak krvavé bitvy a neustále odvody do armády začaly deptat společnost všech zúčastněných národů. Rusko zmítané nepokoji muselo nakonec přestat válčit. Německá a francouzská armáda se začínala bouřit, jediná britská armáda byla ještě relativně v klidu, i když malé revolty byly i zde. Pro spojence tu ale byla naděje. USA se postupně přibližovaly ke spojencům a dalo se očekávat, že se zapojí do války. Na druhé straně mohlo Německo po uzavření míru s Ruskem přesunout mnoho vojáků z východní fronty.

Nová taktika.

1. světová válka, doposud nejkrvavější konflikt v dějinách, už stál mnoho životů. Žádná z bitev (ať to byla bitva na Sommě nebo u Verdunu) nepřinesla žádné straně výhodu či nějaký větší úspěch. Vzhledem k tomu, že staré metody nedokázaly vyhrávat bitvy, začaly se rozvíjet nové taktické postupy. Spojenci začali používat nový stroj, který jim měl pomoci - tank. Ovšem tyto tanky byly poruchové a často zapadaly do bláta. Jejich hlavní účinek byl ze začátku pouze psychický, protože pro Němce, kteří viděli tank po prvé, to byl velký šok a dávali se na útěk. Jakmile si však na tanky zvykli, přestali se jich bát a ničili je. V létě 1917 byl vyvinut dokonalejší typ Mark IV a ve třetí bitvě u Ypres jich bylo nasazeno 190, i když očekávání nesplnily. Němci v obrněné vozy moc nevěřili a začali používat takzvané úderné jednotky (Sturmtruppen). Tyto jednotky byly vybavené nejlepším vybavením a také skvěle vycvičené. Měly míjet opevněná střediska obrany, využívat krytí a operovat po malých, napůl samostatných jednotkách. Měly postupovat místy nejmenšího odporu, ale především měly neustále postupovat kupředu. Jejich vybavení bylo velice moderní, používaly kulomety a samopaly značky Bergmann, plamenomety, protitankové granáty a minomety. Obě strany věřily, že jim tyto nové postupy zajistí vítězství.

Příprava na bitvu.

Vlastní útok byl původně zamýšlen jako dělostřelecký přepad s tím, že hlavním účelem bojového vystoupení tanků bude likvidace drátěných zátarasů, což ušetří dělostřelectvo. Pokud se měl celkový záměr uskutečnit, úkolem klasické kavalerie bylo tento celkový úspěch dále rozvíjet do hloubky. Ať tomu bylo tak či onak, velitelé tanků měli nejlepší vůli prokázat své kvality. Ve snaze dosáhnout největšího možného překvapení se generál Byng, velitel britské 3. armády, rozhodl vynechat obvyklou dělostřeleckou přípravu; vojáci měli být kryti dělostřeleckou přehradní palbou a útok se uskutečnil ráno pod závojem mlhy.

Pohled na obě armády.

Britská armáda, jak už bylo řečeno, trpěla nejméně vzpourami a revoltami. Britští vojáci velice věřili v tanky a doufali, že jim tento nový stroj usnadní jejich strasti a pomůže vyhrát válku. Většina britských vojáků už byli veteráni a moc dobře věděli co je čeká a jak se mají při boji chovat. Měli větší počet vojáků a jako vždy skvělé vybavení (italský samopal Beretta, americkou auto-pušku Winchester M17, plynové masky atj. Také věřili, že nová taktika přinese méně ztrát na životech.  Německá armáda se začala už pomalu bouřit a neměla chuť stále bojovat a trpět tak velkými ztrátami. Němečtí generálové ale zavedli nový druh jednotek, takzvané úderné jednotky. Tyto jednotky se považovaly za elitu německé armády a zvyšovaly morálku mužů. Tato taktika se ukázala jako velice účinná a spojenci si ze začátku nevěděli rady s tímto druhem boje (viz výše). Můžeme tedy říct, že německý voják byl už velice znechucen válkou, ale nová taktika mu dávala naději na vítězství a rozhodně se nehodlal vzdát.

Bitva.

Britští vojáci a tanky zaútočili ráno pod závojem mlhy bez nějaké větší dělostřelecké přípravy. Němečtí vojáci byli překvapeni a vyděšeni. Při pohledu na tanky se dávali na hromadný útěk a opouštěli své zákopy bez boje, a Britům se tak podařilo díky tankům prorazit německou obranou linii za pouhých deset hodin a postoupili o osm kilometrů.Tanky postupovaly ve trojicích. První prolamoval zátarasy a pak se zastavil před nepřátelským zákopem, aby kulometnou palbou kryl postup ostatních. Druhý tank pak shodil na zákop svazek hatí a zároveň do něho spustil palbu z kulometu. Třetí tank po hatích přejel první zákop a shodil svůj svazek hatí na pomocný zákop a rovněž do něho namířil svou kulometnou palbu. Tímto způsobem tanky přejížděly zákopy a zároveň je čistily od nepřítele. Avšak u Flesquiéres měli němečtí dělostřelci pevné nervy a podařilo se jim zneškodnit sedm britských tanků, dříve než mohly přejet zákopy. Čeho všeho tanky skutečně dosáhly? Bylo známo, že německé pozice u Cambrai měly slabší první obranou linii, což byl důvod, proč si Britové zvolili pro svůj útok právě tento úsek. Britské dělostřelectvo si snadno poradilo se 34 děly, které zde měli Němci k dispozici. Němci ovšem svou obranu rozčlenili do hloubky s tím, že měli v pohotovosti zálohy připravené zasáhnout do protiútoku. Když se pak postup britských tanků v závěru jejich prvního útoku zpomalil, Němci soustředili své zálohy, aby Britům znemožnili další územní zisky. Ačkoliv se potom tanky zastavily a uvízly na místě, Britům se podařilo pokračovat v útoku až do 28. listopadu, kdy vzali do zajetí asi deset tisíc německých vojáků a ukořistili 200 děl.

Německý protiútok.

Spojenci se těšili ze svého úspěchu jen krátce. Již 30. listopadu zahájili Němci velkou protiofenzivu pokrývající v podstatě celé území, které předtím Britové dobyli tankovým útokem. Od roku 1916 Němci chápali, že se musí snažit vyvíjet novou taktiku. Jednou z jejích součástí byla pružnost v obraně, což znamenalo, že vojáci byli vedeni k tomu, aby opustili starý způsob "vydržet na místě nebo padnout", ale aby se naopak snažili o pohyb, třeba i v podobě ústupu před spojeneckým útokem, zatímco německá kulometná hnízda vytvoří síť, která se pro spojenecké vojáky stane pastí. Spojenecký postup tak byl kulometnou palbou otupován, přičemž nejzkušenější německé jednotky a většina dělostřelectva zůstávaly v záloze jako hlavní síla k provedení protiútoku. Tento pružný přístup se pak ještě rozšířil o rozvoj taktiky úderných skupin. Spojenečtí vojáci, vyčerpaní úsilím, které museli vyvíjet při odrážení trvalé německé protiofenzivy, měli chvílemi již tak málo sil, že kolísali. Německá dělostřelecká palba byla tak agresivní a vražedná, že se spojenci museli stáhnout.

Důsledek bitvy.

Na konci německého protiútoku 6. prosince již měly obě strany ztráty asi 45 000 mužů, takže na tom oba protivníci byli znovu stejně jako před bitvou. Neúspěchy u Ypres a Cambrai se zasloužily o pochmurnou náladu ve spojeneckém štábu, který vyvíjel maximální úsilí o zavedení nové metody vedení válečné činnosti, s jejíž pomocí by se překonal mrtvý bod na frontě. Krátký triumf s nasazením tanků u Cambrai posloužil spíše úspěchu propagandy než skutečnému strategickému zisku. Je pozoruhodné, že spojenecké velení se navzdory svému nadšení pro tanky už nepokusilo v roce 1918 tuto zbraň do hromadného útoku znovu nasadit. Čas tanků měl teprve přijít. Avšak doba úderných jednotek již nastala a německé velitele jejich úspěchy při protiútoku u Cambrai velice povzbuzovaly v domněnce, že jejich nová taktika byla dovedena k takové dokonalosti, že si mohou dovolit riziko velké ofenzivy.

Reference.

1. B. H. Liddell Hart, "Historie První Světové Války", Pan Books, 1972: 337

Když Britové vůbec poprvé nasadili tanky podporované pěchotou (úplně poprvé byly nasazeny v bitvě na Sommě 15. září 1916) šlo v podstatě o výmluvnou ukázku nástupu nové taktiky. Zdálo se, že dosáhnou očekávaného vítězství, ale německé protiútoky, vedené údernými oddíly, odhalily nové účinné ostří způsobu německého vedené boje na západní frontě, což hrozilo dalším prodloužením této nesmírně ničivé války. Za klíč k bojovým úspěchům v první světové válce se začala považovat kvantita nikoliv kvalita. Předvedl to již Brusilov na východní frontě a britská vítězství na počátku roku 1917 tuto skutečnost jen potvrdila. Avšak Liddel Hart, jeden z prvních uznávaných odborníku na boje pancéřových jednotek, se o bitvě u Cambrai vyjádřil: „Zde dokázalo nasazení 378 tanků a asi 4000 tankistů asistujících pouhým šesti divizím pěchoty za cenu asi pětitisícových ztrát dosáhnout větší územní zisk a způsobit nepříteli větší otřes, než co se u Ypres podařilo několika tuctům divizí za tři měsíce se ztrátami 400 000 mužů.“

The Battle of Cambrai (Battle of Cambrai, 1917, First Battle of Cambrai and Schlacht von Cambrai) was a British attack followed by the biggest German counter-attack against the British Expeditionary Force (BEF) since 1914, in the First World War. The town of Cambrai, in the département of Nord, was an important supply point for the German (known to the British as the Hindenburg Line) and capture of the town and the nearby Bourlon Ridge would threaten the rear of the German line to the north. Major General Henry Tudor, Commander, Royal Artillery (CRA) of the 9th (Scottish) Division, advocated the use of new artillery-infantry techniques on his sector of the front. During preparations, J. F. C. Fuller, a staff officer with the Tank Corps, looked for places to use tanks for raids. General Julian Byng, commander of the British Third Army, decided to combine both plans. The French and British armies had used tanks in mass earlier in 1917, although to considerably less effect.


Děj.

Děj se odehrává krátce po konci sedmileté války, 22. srpna 1763. Poraněný a potupený propuštěný major z Tellheimu, který působil v pruské armádě, se nachází - bez finančních prostředků a vystaven těžkým výčitkám z korupce - se svým sluhou Justem v jednom berlínském hostinci, kde čeká na vynesení rozsudku ve svém procesu. Je totiž obviněn z toho, že opovrhoval rozkazy Fridricha II., když měl vymáhat tzv. válečnou náhradu - peníze od poražených protivníků. Tellheim byl za války přidělen do Durynska (tehdy náležejícího ke kurfiřtství Saskému). Tam se dohodl s durynskými stavy na minimální sumě a zbylé peníze doplatil ze své kapsy proti odevzdání dluhopisu. Když však chtěl Tellheim po konci války tento dluhopis u berlínské válečné pokladny vyplatit, obvinili jej z uplácení durynských stavů.  Minna z Barnhelmu, se kterou se Tellheim v Durynsku zasnoubil, přicestuje za ním do Berlína s cílem si jej vzít. Ale Tellheim se nenalézá momentálně v situaci, aby si mohl Minnu vzít. "Rozum a nutnost mu poroučejí", aby na Minnu zapomněl (II. jednání, 9. scéna), takže přes všechnu Minninu snahu jej přemluvit ji odmítá. Finančními potížemi sužovaný Tellheim se beztoho zdráhá přijmout jakoukoliv pomoc. Odmítne i nabídku svého přítele Wernera, který mu chce půjčit peníze, a odmítne dokonce i po právu mu náležející peníze od vdovy Marloffové - peníze, které Tellheim za války půjčil jejímu manželovi. Tak předkládá Tellheim hospodskému z donucení dokonce svůj zásnubní prsten, který dostal od Minny. Minna však prsten rozpoznává a hospodskému jej odejme.  Minna nyní zkouší Tellheima získat lstí: zamění svůj vlastní zásnubní prsten za Tellheimův a vrátí mu jej zpět. Tak to vypadá, jako by Minna vztah ze své strany vyřešila. K tomu Minna křivě tvrdí, že byla vyděděná od svého strýčka, takže je bez prostředků stejně jako Tellheim. Když to Tellheim slyší, změní se jeho chování do základů. Zkouší udělat vše potřebné pro to, aby se mohli s Minnou vzít. Překvapující dopis od krále přináší zprávu o zastavení procesu, takže Tellheim je nyní také právně rehabilitován a také obdrží jemu náležející peníze. Konflikt se zdá být vyřešený, ale Minna hraje svou hru dále a zdráhá se Tellheima za těchto okolností vzít. Odráží tím zase Tellheimovo chování, když se zdráhal být jí vděčný za své štěstí. Tak hrozí, že bude mít komedie krátce před koncem tragické vyústění, když však dojde Minnin strýček, vysvětlí se situace, takže svatbě Minny a Tellheima již nic nestojí v cestě.

Minna z Barnhelmu je veselohra o pěti dějstvích od Gottholda Ephraima Lessinga. Tato veselohra byla dokončena v roce 1767, její tvorba však začala už v roce 1764. Lessing oficiálně uvedl datum vzniku rok 1763, pravděpodobně aby zdůraznil blízkost sedmileté války, na jejímž pozadí se veselohra odehrává. Lessingovo dílo patří mezi nejdůležitější komedie německy psané literatury.

Minna von Barnhelm or the Soldiers' Happiness () is a "lustspiel" or comedy by the German author Gotthold Ephraim Lessing. It has five acts, was begun in 1763 and completed in 1767 – its author put the year 1763 on the official title page, presumably to emphasize that the recent Seven Years' War plays a major part in the play, which is set on 22 August 1763. It is one of the most important comedies in German literature. It was first performed in 1767 by the Hamburg National Theatre, where Lessing worked as a dramaturg.


Životopis.

Narodil se jako Aimé Jacques Alexandre Goujaud ve francouzském La Rochelle v rodině lékaře. Kolem roku 1790 přijel za bratrem Michaelem do Paříže, kde oba studovali medicínu. Od roku 1791 navštěvovali přednášky v pařížském Národním přírodovědném muzeu. Mezi jejich učitele patřili přírodovědci Jean-Baptiste Lamarck, Antoine Laurent de Jussieu a René Louiche Desfontaines. Aimé studoval ještě u Jean-Nicolase Corvisarta, a možná navštěvoval i přednášky chirurga Pierre-Josepha Desaulta (1738–1795) v nemocnici Hôtel-Dieu. Během této doby se zřejmě spřátelil se spolustudentem Xavierem Bichatem.  V období zmatků Velké francouzské revoluce a revolučních válek sloužil Bonpland jako chirurg v revoluční armádě nebo u námořnictva.  Poté co se v díky Jean-Nicolasi Corvisartovi spřátelil s Alexandrem von Humboldtem, doprovázel jej na jeho pět let trvající cestě na po Kanárských ostrovech, Venezuele, Kubě, Kolumbii, Ekvádoru, Peru, Mexiku a Spojených státech a po Orinocké nížině a Amazonii. Během této výpravy sbíral a zatřídil asi 60 000 rostlin, z nichž řada byla do té doby v Evropě neznámá. Popis těchto nálezů vyšel v letech 1808–1816 ve dvou svazcích pod názvem "Rovníkové rostlinstvo" (Plantes equinoxiales). Po návratu do Paříže mu Napoleon přiznal roční penzi 3000 franků jako odměnu za množství vzorků, jež daroval pařížskému Národnímu přírodovědnému muzeu. Císařovna Josefína Bonplanda jmenovala správcem zahrad na zámku v Rueil-Malmaison, kde se zahradníci věnovali mnoha semenům, jež přivezl z Ameriky. V roce 1813 vydal spis "Popis vzácných rostlin pěstovaných v Malmaisonu a v Navaře" (Description des plantes rares cultivées à Malmaison et à Navarre) doprovázený 64 mědiryty. V té době se rovněž seznámil s chemikem a fyzikem Josephem Louisem Gay-Lussakem, matematikem, fyzikem a astronomem Françoisem Aragem a s dalšími významnými francouzskými vědci. Po podepsání smlouvy z Fontainebleau a Napoleonově odchodu do vyhnanství na Elbu již Bonpland nechtěl pobývat v Evropě. Proto se v roce 1816 vydal do Buenos Aires, kde byl jmenován profesorem přírodních věd, a vzal s sebou semena různých evropských rostlin. Záhy však své místo opustil, aby mohl zkoumat jihoamerické vnitrozemí.  V roce 1821 založil v Santa Aně v provincii Misiones na severovýchodě Argentiny kolonii s velkou plantáží, kde se hodlal věnovat pěstování cesmíny paraguayské a prodeji jejích sušených a drcených listů, z nichž se připravuje nápoj maté. Kolonie ležela v oblasti, na kterou si činila nárok jak Argentina, tak sousední Paraguay. Navíc paraguayský diktátor José Gaspar Rodríguez de Francia se „obával, že Bonplandův úspěch při produkci maté ohrozí jeho vlastní snahu získat v tomto podnikání monopol“. Paraguayští vojáci proto na jeho příkaz plantáž 8. prosince 1821 zničili, indiánské dělníky vyhnali a Bonplanda uvěznili na 8 let jako špióna ve městě Santa María. Během svého věznění se oženil a měl několik dětí. Dostal svolení k volnému pohybu po městě a působil jako lékař místních chudých a zdejší vojenské posádky. Bonpland byl propuštěn v roce 1829 a roku 1831 se vrátil do Argentiny, kde se usadil v městečku San Borja v provincii Corrientes. Tam se v 58 letech znovu oženil a opět se začal věnovat produkci maté. V roce 1853 se vrátil do Santa Any, kde šlechtil pomerančovníky, které tam zasadil. Od provinční vlády v Corrientes obdržel usedlost v ceně 10 000 piastrů jako vyjádření díků za práci, kterou pro provincii udělal. Městečko, jež se kolem ní rozrostlo, nese dnes na jeho počest jméno Bonpland. Stejné jméno nese i městečko, jež leží v provincii Misiones na jih od Santa Any.  Aimé Jacques Alexandre Bonpland zemřel ve věku 84 let v Paso de los Libres v provincii Corrientes, aniž se kdy vrátil do Francie a setkal se se svým „skvělým přítelem“ Alexandrem von Humboldtem. Standardní botanická zkratka Aimého Jacqua Alexandra Bonplanda v autoritních údajích u vědeckých jmen botanických taxonů je Bonpl.  Pro označení botanické trojice Alexander von Humboldt, Aimé Bonpland a Carl Sigismund Kunth se v autoritních údajích u vědeckých jmen botanických taxonů standardně používá zkratka H.B.K.

Aimé Jacques Alexandre Bonpland (29. srpna 1773 La Rochelle, Francie – 11. května 1858 Paso de los Libres, Argentina) byl francouzský cestovatel, lékař a botanik, který v letech 1799–1804 cestoval s Alexandrem von Humboldtem po Latinské Americe. Je spoluautorem knih o vědeckých výsledcích jejich výpravy.

Aimé Jacques Alexandre Bonpland (August 1773 – May 1858) was a French explorer and botanist who traveled with Alexander von Humboldt in Latin America from 1799 to 1804. He co-authored volumes of the scientific results of their expedition.


Biografie.

Do komunistické strany vstoupil po vypuknutí španělské občanské války v roce 1936. Po porážce republikánských sil uprchl do Paříže, načež strávil v exilu 38 let, především ve Francii, ale i v Sovětském svazu a jiných zemích. Roku 1960 vystřídal v čele strany Dolores Ibárruriovou. V roce 1968 odsoudil invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa a odpoutal stranu od Moskvy. Nová, nemoskevská politika západních komunistických stran bývá nazývána eurokomunismus. Carrillo patřil spolu s Georgesem Marchaisem (Komunistická strana Francie) a Enrico Berlinguerem (Komunistická strana Itálie) k jeho klíčovým představitelům, historicky zásadní přitom byla jejich schůzka v Madridu 2. března 1977, kde eurokomunismus získal základní obrysy.  Do Španělska se Carrillo vrátil roku 1976, po smrti diktátora Franca. Byl sice ještě zatčen, ale jen na pár dní. Záhy byla komunistická strana legalizována a Carrillo ji vedl do prvních svobodných voleb v roce 1977. V roce 1981 proběhl pokus o státní převrat, kdy do parlamentu vtrhl podplukovník Tejero a chtěl převzít moc. Carrillovo chování během pokusu o převrat bylo předmětem obdivu, když poté, co povstalci v parlamentu přikázali všem lehnout na zem, byl mezi třemi, kteří odmítli uposlechnout (spolu s předsedou vlády Adolfo Suárezem a ministrem obrany Manuelem Gutiérrezem Melladem), Carrillo si navíc zapálil demonstrativně cigaretu. Přesto brzy poté musel z čela strany odejít, důvěru straníků získal jeho oponent Gerardo Iglesias. Spory se stupňovaly, a tak Carrillo roku 1985 z komunistické strany vystoupil a založil vlastní stranu "Partido de los Trabajadores de España-Unidad Comunista". Ve volbách však vyhořela a Carrillo se stáhl z vrcholné politiky.  Jeho mimořádný kredit ve španělské společnosti ovšem ukázala televizní soutěž Největší Španělé historie z roku 2007, kde obsadil 46. místo (jeho historický oponent Franco ovšem skončil 22.).

Santiago Carrillo Solares (* 18. ledna 1915 – 18. září 2012 Madrid) byl španělský politik, generální tajemník Komunistické strany Španělska v letech 1960-1982, představitel tzv. eurokomunismu.

Santiago José Carrillo Solares (18 January 1915 – 18 September 2012) was a Spanish politician who served as General Secretary of the Communist Party of Spain (PCE) from 1960 to 1982. His role in the Paracuellos massacres during the Civil War was particularly controversial. He would later be exiled during the dictatorship of Francisco Franco, becoming a leader of the democratic opposition to the regime. His role as leader of the PCE would later make him a key figure in the transition to democracy. He later embraced Eurocommunism and democratic socialism, and was a member of the Congress of Deputies from 1977 to 1986.


Vztah k západnímu císařství.

Po Nikeforově nástupu na trůn navrhl Karel Veliký, který byl roku 800 korunován na císaře, vzájemné uznání a legalizaci dvou císařství. Nikeforos však na jeho návrh nepřistoupil a mezi Byzancí a Franky začal narůstat konflikt. Šlo v něm o Benátky, jedinou oblast, kde spolu východní a západní římská říše v dané době sousedily. Roku 806 připadla benátská oblast včetně Dalmácie západní říši a v roce 809 zahájil italský král Pipin, jeden z Karlových synů, ozbrojený boj. K dispozici měl pouze nedostatečné loďstvo, a tak ho Byzantinci donutili stáhnout se z laguny. Poté proklamoval Karel Veliký svoji ochotu uzavřít s Byzancí mír. Také Nikeforos byl již svolný k dohodě, neboť jeho říši ohrožoval od roku 808 bulharský chán Krum. Uzavřít ji však již nestačil.

Vítězství u Patrasu.

V době Nikeforovy vlády byla Byzanc zle tísněna nejen Bulhary na Balkáně, ale také Araby na východní hranici. Vojensky úspěšná byla prakticky jenom na Peloponnésu. V roce 805 dosáhl Nikeforos I. svého jediného, avšak velmi významného vojenského vítězství v bitvě proti povstalým peloponnéským Slovanům u pevnosti Patrasu. Řecko se definitivně vrátilo pod vládu Byzance a bylo začleněno do správního systému říše. Slované, kteří zde byli usídleni, se z velké části postupně pořečtili.

Smrt v soutěsce.

Největším zahraničně politickým problémem v době Nikeforovy vlády byla bulharská říše, která tehdy dosáhla velkého rozmachu za vlády jednoho ze svých nejvýznamnějších panovníků, chána Kruma. Krum se podílel jako spojenec Karla Velikého na vyvrácení říše Avarů a posunul hranice svého státu až k Tise, Karpatům a Dněstru. Na Balkáně se mu podrobily slovanské kmeny v dolním Pomoraví a získal starobylé město Singidunum (od 9. století Bělehrad). Z obavy před dalším posílením moci Bulharů se Nikeforovým hlavním cílem stalo zničení jejich říše. Podnikl proti nim dvě tažení, ale ani jedno z nich nebylo nakonec úspěšné. K ukončení první výpravy v roce 807 ho přiměly nepokoje v armádě. Odvetou dobyl Krum významnou pevnost Serdiku (dnes Sofie), a vážně tak ohrozil nedávno zrestaurované byzantské panství v Makedonii. Během druhé, mnohem mohutnější výpravy se Nikeforovi podařilo vyplenit bulharské hlavní město Plisku. Krum žádal o mír, ale byl odmítnut. Výprava skončila pro vítěze katastrofou. Při návratu padlo byzantské vojsko v horské soutěsce do léčky a bylo z větší části pobito. Smrt zde našel také císař, z jehož lebky si prý Krum nechal vyrobit zlatem okovanou číši. Na byzantský trůn nastoupil těžce zraněný Nikeforův syn Staurakios.

Nikeforos I. (kolem 765 Seleukie Pisidská – 26. července 811 u Plisky) byl byzantský císař vládnoucí v letech 802–811. Za vlády císařovny Ireny byl jejím hlavním finančním správcem, "logothetem". Císařem byl prohlášen 31. října 802 skupinou dvorských spiklenců po převratu, který za podpory vojska Irenu svrhl. Ještě téhož dne byl korunován císařem. Přestože Ireně slíbil, že ji nechá dožít v jejím konstantinopolském paláci, poslal ji vzápětí do vyhnanství do kláštera na ostrově Prinkipo (v Marmarském moři) a poté až na ostrov Lesbos. Irenini úředníci se rychle přimkli k novému vládci. Během své vlády upevnil císař Nikeforos I. finanční systém říše, ale až na výpravu proti Peloponnésu vedl neúspěšné války. Zřejmě neuspokojil všechny naděje spiklenců.

Nikephoros I, or Nicephorus I (, "Nikēphoros I"; 750 – 26 July 811) was Byzantine Emperor from 802 to 811, when he was killed in the Battle of Pliska. Prior to his accession, he had served as "genikos logothetēs", whence he is sometimes surnamed "the Logothete" (ὁ Λογοθέτης) and "Genikos" or "Genicus" (ὁ Γενικός).


Vývoj.

Prototyp I-153 vznikl v roce 1938 a oproti dvojplošníku I-15 znamenal zřetelný kvalitativní posun. Stroj byl osazen motorem M-25V, však brzy již výkonnějším devítiválcem M-62 a posléze M-63 o výkonu 1100 k (820 kW). Podvozek se sklápěl mechanicky směrem dozadu. I-153 byly vyzbrojeny čtyřmi synchronizovanými kulomety ŠKAS 7,62 mm, letouny mohly nést pod křídly náklad pum o hmotnosti až 200 kg, případně podvěsit šest až osm neřízených raket typu RS-82. Sériová výroba započala na počátku roku 1939, od jarních měsíců byla letadla zaváděna do výzbroje Rudé armády. Piloti si I-153 oblíbili a říkali jim „Čajky“ (racci) podle lomeného horního křídla. Poslední verze z roku 1940 měly označení I-153BS a I-153P. První z nich byla vyzbrojena dvěma pevnými kulomety UBS ráže 12,7 mm, druhá dvěma kanóny ŠVAK20 mm.

Bojové užití.

Letadla I-153 byla odesílána urychleně na Dálný východ, kde se odehrávaly Japonci vyprovokované pohraniční incidenty na hranici Mandžuska a Mongolska, které přerostly v létě 1939 v těžké boje. Pro Japonce bylo nasazení těchto letadel překvapením, protože ač byly na první pohled nerozeznatelné s I-15, dosahovaly překvapujících výkonů. I-153 zasáhly do války v zimě 1939 ve Finsko-sovětské válce. Stroje bojovaly i proti Němcům ve Velké vlastenecké válce poměrně úspěšně. Na letouny Luftwaffe nestačily rychlostí, ale byly dobré v obratnosti, stoupavosti a snadné pilotáži, což jim přineslo úspěchy. I-153 sloužily v sovětské protivzdušné obraně až do roku 1944, ve finské armádě dokonce až do léta 1945.  Dva letouny šlo také zavěsit pod křídla čtyřmotorového bombardéru TB-3. Pro případ, že by potřeboval ochranu v boji, mohl letouny odpojit a nechat se chránit.  Celkem bylo vyrobeno 3437 ks I-153

Polikarpov I-153 "Čajka" (někdy psáno i I-15ter; rusky "Чайка", "racek") byl posledním stíhacím dvouplošníkem zkonstruovaným v Sovětském svazu. Jedná se o třetí verzi letounu I-15, což se odráží i v jeho názvu.

The Polikarpov I-153 "Chaika" (Russian "Чайка", "Seagull") was a late 1930s Soviet biplane fighter. Developed as an advanced version of the I-15 with a retractable undercarriage, the I-153 fought in the Soviet-Japanese combats in Mongolia and was one of the Soviets' major fighter types in the early years of the Second World War. Three I-153s are still flying.


Cesta na trůn.

Michael byl zetěm byzantského císaře Nikefora I. Když pak tento panovník zahynul v červenci 811 v bitvě s Bulhary, začala jeho dcera Prokopia prosazovat na konstantinopolský trůn vedle svého těžce zraněného bratra Staurakia ještě svého muže Michaela. Nakonec dosáhla navzdory snahám různých stran, které chtěly dosadit vlastního kandidáta na trůn, svého. Podle anglické historičky Judith Herrinové to prý byla právě Prokopia, kdo se stal dominantní silou na císařském dvoře a vykonával skutečnou vládu, zatímco císař se „"věnoval křesťanské filantropii"“.

Války s Bulhary a poměr ke Karlu Velikému.

Michael se ujal vlády v době velkého ohrožení byzantské říše Bulhary. Rozhodl se proto uznat Karla Velikého císařem, aby si tak uvolnil ruce pro boj s útočníky. Ultimativní mírovou smlouvu, kterou mu nabídl chán Krum, však odmítl. V červnu 813 se střetl u Versinikie nedaleko Adrianopole s Bulhary a utrpěl těžkou porážku, které Krum využil k další expanzi. Jednou z příčin neúspěchu byla prý zrada stratéga thematu Anatolikon Leona, kterého poté armáda provolala císařem. Zvýšené nebezpečí ze strany Bulharů také odvrátilo od Michaela vojenské velitele i významné církevní hodnostáře včetně patriarchy Nikefora.  Karlu Velikému přiznal Michael I. titul "basileus", to znamená císař, a uznal západní císařství za rovnocenné s východním. Roku 812 to vyhlásili jeho vyslanci v Cáchách. Titul "basileus ton Rhomaion" – římský císař, jenž v sobě skrýval vyjádření univerzálních nároků, však zůstal vyhrazen pouze panovníkům východního impéria.

Abdikace.

Po prohlášení Leona V. císařem se Michael Rangabe trůnu vzdal a odešel do kláštera, kde prožil ještě mnoho let. Již během své vlády byl velmi zbožný a štědrý vůči církvi. Michaelovy syny včetně pozdějšího patriarchy Ignatia dal nový císař vykastrovat a přinutil je obléci mnišský šat. To bylo v Byzanci zcela běžným opatřením proti případnému vznesení dědických nároků.

Michael I. Rangabe († 11. ledna 844) byl byzantský císař vládnoucí v letech 811–813. Jeho otec Theofylaktos měl titul patrikia a zastával funkci "drungaria" loďstva.

Michael I Rhangabe (, "Michaēl Rhangabe"; "c". 770 – 11 January 844) was Byzantine Emperor from 811 to 813. Michael was the son of the patrician Theophylact Rhangabe, the admiral of the Aegean fleet. He married Prokopia, the daughter of the future Emperor Nikephoros I, and received the high court dignity of "kouropalatēs" after his father-in-law's accession in 802.


Vzdělání.

Vzdělání měl zejména v matematice (byl žákem Autolika z Pitany, později Hipponika) a stýkal se také s peripatetiky. Ve filozofii byl žákem Theofrasta, později Krántora, ale silně ho ovlivnilo zejména skeptické učení Pyrrhóna z Élidy, které se snažil skloubit s učením Platónovým.

Učení.

K Platónově názoru, že poznání smyslových orgánů nemůže být pravdivé, přidal Arkesiláos názor, že pravdivým nemůže být ani poznání rozumové. O podstatných věcech je tak třeba zdržet se úsudku ("epoché"), nicméně k jednání lze nalézt "dobré důvody" ("eulogon"). Byl tak předchůdcem teorie probabilismu, kterou následně zformuloval jeho žák Karneadés z Kyrény. Coby Platónův žák nemohl zpochybnit nejvyšší pravdy o Jednom a tak vznikl eklektický útvar, přebírající nejrůznější stanoviska. Ty komentuje Arkesiláos tak, že tu a tam je kousek pravdy, nikdy však celá pravda, a ten kousek je vždy podmíněný jiným kouskem pravdy. Do Platónské Akademie ho přivedl Krantor ze Soloi. Jako vedoucí zavedl do Akademie metodu výuky platónským dialogem. To mělo za následek přísun velkého počtu nových žáků a zastavení úpadku Akademie. Jeho skepticismus říká, že pravda existuje, ale otázkou je, zda tak ubohé stvoření jako je člověk ji může poznat.  Arkesiláos oponoval zejména škole stoiků. Přímo zaútočil na stoické kritérium pravdy "(fantasía kataleptiké)", avšak zároveň tím zpochybnil i možnost jakéhokoliv poznání. Nemůžeme tedy vědět nic, dokonce ani to, že nic nevíme, protože nikdy nerozpoznáme, zda je něco pravda či nikoliv. Zůstává nám tak jediné řešení – zdržet se jakéhokoliv soudu – epoché. Arkesiláovo pojetí ale je problematické samo o sobě, protože říci, že nic nemůžeme vědět, předpokládá, že už něco víme. Z určitého hlediska se tak jedná o dogma, proti kterému skepse především tak tvrdě bojuje.  Arkesiláos nesepsal žádné spisy. Jeho učení zprostředkoval jeho žák Lakydés, hojně ho citují též Cicero, Sextus Empiricus či Diogenes Laertios. Diogenes ale o něm rozšířil historku, že zemřel v důsledku nadměrného pití alkoholu, což jiní autoři popírali.

Arkesiláos z Pitany (315 př. n. l. – 241 př. n. l.) byl starořecký filozof, šestý vedoucí Platónské Akademie a zakladatel platónského (či akademického) skepticismu.

Arcesilaus (; ; 316/5–241/0 BC) was a Greek Hellenistic philosopher. He was the founder of Academic Skepticism and what is variously called the Second or Middle or New Academy—the phase of the Academy in which it embraced philosophical skepticism.


Biografie.

Mládí a působení v meziválečné ČSR.

Narodil se v roce 1901 v Nezvěsticích na Plzeňsku, v rodině židovského obchodníka Šimona Slánského, v rodině, která netrpěla chudobou. Absolvoval gymnázium v Plzni. Hned po konci první světové války odešel do Prahy. Začal se stýkat s levicově zaměřenými intelektuály. V roce 1921 se od Československé sociálně demokratické strany dělnické odtrhlo tvrdé levicové jádro a vytvořilo Komunistickou stranu Československa. Téhož roku se členem strany stal Slánský. V roce 1929 na V. sjezdu KSČ získalo moc stalinistické jádro kolem Klementa Gottwalda, stranu opustila velká část zakládajících členů a následné volby skončily pro KSČ výraznou ztrátou. Avšak Slánskému se tak otevřela cesta k moci a velice rychle začal stoupat ve stranických funkcích nahoru.  V parlamentních volbách v roce 1935 získal poslanecké křeslo v Národním shromáždění ČSR za KSČ. V poslanecké sněmovně zasedal až do rozpuštění komunistické strany v prosinci 1938.

Působení v odboji za druhé světové války.

Po Mnichovské dohodě v roce 1938 odjel s manželkou Josefou a synem Rudolfem do Moskvy. Bratr Richard Slánský přečkal válku v Londýně. Ostatní Slánského příbuzní zahynuli v koncentračních táborech.  Slánský po svém příjezdu do Moskvy začal pracovat ve vysílání moskevského rozhlasu pro Československo. V letech 1941–1942 prožil německý útok na Moskvu. V této době se seznámil s mnoha mocnými komunistickými hodnostáři i s brutalitou, která zde panovala. V roce 1943 byla v Moskvě unesena jeho dcera Naděžda. Dodnes se neví, proč se tak stalo. S jistotou je známo pouze to, že už nikdy svou dceru neviděl. Stal se zplnomocněncem československé strany na frontě, organizoval politické přednášky československým partyzánům. Za Slovenského národního povstání v roce 1944 byl letecky dopraven z Moskvy na letiště Tri Duby na Slovensku. Spolu s Janem Švermou působil ve štábu povstalců jako komunistický delegát.

Vrchol politické kariéry 1945–1951.

Po válce se ještě v roce 1945 zapojil do vysoké politiky a v následujících šesti letech patřil po Klementu Gottwaldovi k nejmocnějším mužům KSČ. Již 8. dubna 1945 byl zvolen členem prozatímního Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Ve funkci ho potvrdil VIII. sjezd KSČ a IX. sjezd KSČ. V období duben 1945 – listopad 1951 byl členem předsednictva ÚV KSČ, od roku 1945 až do září 1951 byl i členem sekretariátu ÚV KSČ. V roce 1947 a znovu od ledna do srpna 1951 zastával stranický post člena politického sekretariátu ÚV KSČ. Od května 1949 do září 1951 kromě toho vykonával funkci člena organizačního sekretariátu ÚV KSČ, předtím v roce 1948 byl členem politické komise předsednictva ÚV KSČ a užšího předsednictva ÚV KSČ. Hlavním jeho stranickým postem v tomto období ale byla funkce generálního tajemníka ÚV KSČ, kterou zastával od dubna 1945 až do září 1951.  Trvale zasedal v nejvyšším zákonodárném sboru. V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění za KSČ. Po parlamentních volbách v roce 1946 se stal poslancem Ústavodárného Národního shromáždění, opět za komunisty. Ve volbách roku 1948 se stal za KSČ poslancem Národního shromáždění zvoleným ve volebním kraji Plzeň. Zde setrval do své rezignace v listopadu 1951. Pak ho jako náhradník vystřídal Josef Kestler.  Během únorového převratu v roce 1948 převzala KSČ veškerou moc v zemi a eliminovala opozici. On sám v něm působil jako jeden z hlavních organizátorů komunistického teroru. V roce 1951 ještě v období září – listopad zastával post náměstka předsedy vlády (vicepremiéra) ve vládě Antonína Zápotockého. Pak jeho kariéra nabrala strmý pád.

Slánského proces.

Po neúspěšném pokusu SSSR zasahovat do politiky nově vzniklého Izraele zaujal SSSR a potažmo celý východní blok proarabskou a antisionistickou politiku. Tento fakt ovlivnil výběr obžalovaných v tzv. „procesu se Slánským“.  Dne 23. listopadu 1951 v pozdních večerních hodinách byl zadržen a předán do ruzyňské věznice. Dožadoval se setkání s Gottwaldem, ale nebylo mu vyhověno. Koncem ledna 1952 se pokusil oběsit. O sebevraždu se neúspěšně pokusil ještě jednou, když hlavou narážel o topení. Celkově bylo obžalováno v procesu 14 lidí, většinou vysoce postavených členů KSČ. Drtivá většina byla židovského původu (společně s ním např. Artur London, Vavro Hajdů, Eugen Löbl, Rudolf Margolius, André Simone, Otto Fischl). Všichni věznění se museli naučit nazpaměť výpověď, kterou před Státním soudem doslova zopakovali. Hlavním žalobcem tohoto největšího vykonstruovaného procesu v českých dějinách byl Josef Urválek; Slánského advokátem se stal Vladimír Bartoš, který byl spolupracovníkem Státní bezpečnosti. Slánský byl obžalován ze špionáže, velezrady, sabotáže a z prozrazení vojenského tajemství. Ke všem obviněním se přiznal, přiznání však bylo vynucené mučením.  Celkově bylo odsouzeno ke smrti oběšením 11 z celkových 14 obžalovaných. Slánského žádost o milost byla prezidentem Gottwaldem odmítnuta. Společně s ostatními odsouzenými byl popraven oběšením 3. prosince 1952 v pankrácké věznici. Popravení byli zpopelněni v lednu 1953, a jejich popel byl údajně vysypán na silnici někde severně od Prahy.  Soud Slánského rehabilitoval v roce 1963, KSČ v roce 1968.  V roce 2018 bylo oznámeno, že insolvenčním správcem bylo v zkrachovalé továrně v Panenských Břežanech nalezeno 20 skladových beden s filmovým materiálem. Podle zběžného prohlédnutí se jedná o záznam procesu se Slánským, který zde byl patrně ukryt brzy po sametové revoluci a o jehož existenci se pouze spekulovalo. Materiály převzal Národní filmový archiv (NFA).  Nalezené filmové materiály dále putovaly z NFA do Národního archivu, zvukové magnetické pásy byly předány Českému rozhlasu a tam zdigitalizovány. Tyto kopie byly zveřejněny na webových stránkách stanice Český rozhlas Radiožurnál. Co se bude dít s filmovým materiálem, je momentálně nejisté. Původně na jeho rekonstrukci slíbil peníze ministr kultury Ilja Šmíd, po přesunu jsou však již pod správou ministerstva vnitra v již zmíněném Národním archivu.

Rodina.

Otec Šimon Slánský (1870–1943) zahynul v Terezíně; obětmi holocaustu byla i matka Rudolfa Slánského, bratři Zdeněk (1907–1945) a Josef, strýc MUDr. Siegfried (Vítězslav) Slánský (1873–1942) a teta Matylda.  Manželka Josefa, rozená Hašková (1913–1995) po sametové revoluci vydala knihu vzpomínek s názvem "Zpráva o mém muži".  Slánského syn Rudolf Slánský mladší byl aktivní disident, signatář Charty 77. Po sametové revoluci byl československým velvyslancem v Rusku a do roku 2004 českým velvyslancem na Slovensku.  Dcera Marta (*1949) byla v dětství s matkou a bratrem internována na Bruntálsku. Roku 1996 založila realitní kancelář.

Obraz Rudolfa Slánského ve filmu.

Po roce 1989 vzniklo několik filmů, které se zabývaly obdobím 1945 - 1953, které bylo klíčové jak pro stranu, ve které hrál Rudolf Slánský významnou roli, tak pro Rudolfa Slánského samotného.  Interpreti:  Herec David Novotný později charakterizoval Rudolfa Slánského takto: „"Kovaný komunista, ale něco schovával, i zrzavé vlasy si barvil načerno. Jeho ambice jsem nerozluštil, třeba mu vyhovovalo být aktivní dvojka po Klemovi. Ale nikdo z nich není bodrý tatík, připomínají mafiány v plném nasazení. S ničím se nemažou, vědí, že se upatlají od krve a je jim to fuk."“

Rudolf Slánský (31. července 1901 Nezvěstice – 3. prosince 1952 Praha) byl československý komunistický politik, dlouholetý člen Ústředního výboru Komunistické strany Československa a generální tajemník ÚV KSČ (1945–1951). Popraven byl v rámci politických procesů počátkem 50. let 20. století.

Rudolf Slánský (31 July 1901 – 3 December 1952) was a leading Czech Communist politician. Holding the post of the party's General Secretary after World War II, he was one of the leading creators and organizers of Communist rule in Czechoslovakia. After the split between Josip Broz Tito of Yugoslavia and Soviet premier Joseph Stalin, the latter instigated a wave of "purges" of the respective Communist Party leaderships, to prevent more splits between the Soviet Union and its Central European "satellite" countries. In Czechoslovakia, Slánský was one of 14 leaders arrested in 1951 and put on show trial "en masse" in November 1952, charged with high treason. After eight days, 11 of the 14 were sentenced to death. Slánský's sentence was carried out five days later.


Příprava na let.

Koncem srpna 1982 byla ve VAB dokončeno sestavení kompletu ET-SRB. Od 13. září pak probíhaly zkoušky spojení družicového stupně s hlavní palivovou nádrží ET. Po skončení zkoušek a úspěšném průběhu simulovaného startu byla 21. září Columbia převezena na startovací rampu 39-A. Obě družice byly do nákladového prostoru vloženy 18. října. Po úspěšném ukončení všech testů bylo 7. listopadu zahájeno závěrečné odpočítávání.

Průběh letu.

Start proběhl bez odložení v přesně stanovený čas - 11. listopadu v 07:19 východoamerického času. Start proběhl bez problémů a po dvou zážezích motorů OMS byl raketoplán naveden na dráhu 97-293 km a po závěrečné korekci na kruhovou dráhu ve výšce 296 km. Po otevření dveří nákladového prostoru a otevření krytů družic se posádka začala připravovat na vypuštění první družice - SBS-3. Obě družice byly vypuštěny prakticky bez problémů. Družice Anik-C3 však po úspěšném vypuštění nevysílala telemetrii a ani nepřijímala signály ze Země. Využitím vhodných poloh se však technikům ze Země nakonec podařilo komunikační anténu družice přepojit.  V 5. den letu proběhlo testování skafandrů pro plánovaný výstup do vesmíru. Ani jeden skafandr však nebyl úplně v pořádku. Na základě rad ze Země se Lenoir s Allenem pokoušeli závady odstranit, ale nepodařilo se jim to. Výstup do otevřeného prostoru se tedy neuskutečnil. První výstup do vesmíru tak proběhl až při následujícím letu STS-6. Tento fakt trochu zkazil úspěch mise, která však skončila bezproblémovým přistáním. Při 81. oběhu Columbia zapálila motory OMS na 2 min 21 s. Raketoplán vstoupil do atmosféry 7482 km od místa přistání na Edwards AFB při rychlosti 7921 m/s. Dosednutí na přistávací dráhu proběhlo ve 14:33:34 UT. Dojezd měřil 2914 m.

STS-5 či Columbia STS-5 byla mise raketoplánu Columbia, která se uskutečnila ve dnech 11. listopadu až 16. listopadu 1982. Jednalo se o pátý let raketoplánu, pátý let raketoplánu Columbia a první operační let. Poprvé kromě pilotů letěli též letoví specialisté. Cílem letu bylo vypuštění dvou komunikačních družic typu Hughes HS 376: SBS-3 a Anik-C3.

STS-5 was the fifth NASA Space Shuttle mission and the fifth flight of the Space Shuttle "Columbia". It launched on 11 November 1982 and landed five days later on 16 November. STS-5 was the first shuttle mission to deploy communications satellites into orbit, and the first officially "operational" shuttle mission.


Život.

Ervín Schulhoff pocházel z německy hovořící židovské hudební rodiny. Po matce byl vnukem houslového virtuosa Heinricha Wolfa (1813 – 1898) a jeho prastrýcem byl žák V. J. Tomáška, hudební skladatel Julius Schulhoff (1825 – 1899). Na pražskou konzervatoř byl přijat již v deseti letech na doporučení Antonína Dvořáka a stal se žákem Jindřicha Kàana. Poté pokračoval ve studiu ve Vídni, Lipsku a v Kolíně nad Rýnem. Mezi jeho učiteli byl i Max Reger. V devatenácti letech získal klavírni cenu Felixe Mendelssohna-Bartholdyho a o pět let později i cenu za kompozici.  Za první světové války bojoval v řadách italských legionářů. Po válce žil Schulhoff v letech 1919 až 1923 v Německu. Válečná zkušenost poznamenala jeho pohled na svět i na umění, v Drážďanech se proto připojil k německé levicové avantgardě a založil se svými přáteli-umělci skupinu „Werkstatt der Zeit". Zajímal se o expresionismus a atonalitu, inicioval koncerty představující tvorbu Druhé vídeňské školy. Poté se přidal k berlínskému dadaistickému hnutí vedenému malíři Groszem a Otto Dixem. Z té doby pochází také silné zaujetí jazzem. Inspirovalo jej i dílo Igora Stravinského a po jeho vzoru používal současně postupy impresionismu, expresionismu i neoklasicismu.  V roce 1923 se vrátil do Čech a věnoval se koncertní činnosti a to zejména propagaci nejmodernějších skladatelských směrů. Spolupracoval s Aloisem Hábou na rozvoji čtvrttónové hudby. Stal se klavíristou Československého rozhlasu v Praze, Brně i v Ostravě. Spolu s Oldřichem Letfusem vytvořil klavírní duo, které se zabývalo převážně interpretací soudobé hudby. Kromě toho vyučoval na pražské konzervatoři skladbu.  Ve své tvorbě vycházel z pozdního impresionismu a expresionismu, brzy však získala jeho tvorba experimentální charakter. Jeho díla vynikají pregnantními rytmy a zvukovou barevností. Do jeho tvorby se promítlo i poválečné opojení jazzem, jehož prvky přenesl i do svých vážných skladeb. Stal se významným hostem festivalů Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu.  Ve třicátých letech se Schulhoff pod vlivem nastupujícího nacistického režimu, který kvůli jeho židovskému původu způsobil konec jeho kariéry v Německu, stal vášnivým zastáncem komunistických idejí. V roce 1932 zhudebnil Komunistický manifest a o rok později odjel do Sovětského svazu, kde získal čestné občanství. S tím souvisí i přerod umělecký. Odvrhl všechny experimentální směry a snažil se o hudbu všeobecně srozumitelnou. Výrazem toho je např. "Symfonie svobody" z let 1940/41.  Neopustil však nikdy jazz. V letech 1933 až 1935 hrál v orchestru Jaroslava Ježka v Osvobozeném divadle v Praze a až do roku 1939 i v ostravském rozhlase. Zkomponoval dokonce jazzové oratorium „"H.M.S. Royal Oak"“ (1930) pro vypravěče, jazzového zpěváka, smíšený sbor a jazzový orchestr. Z tohoto inspiračního zdroje pochází jeho patrně nejznámější skladba „"Hot Sonate"“ (1930) pro altový saxofon a klavír.  Po okupaci Československa v roce 1939 hodlal Schulhoff emigrovat do Sovětského svazu. Během čekání na vízum však byl v Praze zatčen a deportován do koncentračního tábora Wülzburg v Bavorsku, kde 18. srpna 1942 zemřel na tuberkulózu. Jeho dvě poslední symfonie (č. 7 a 8), na nichž začal pracovat ve vězení, zůstaly nedokončeny.

Ervín (Erwin) Schulhoff (8. června 1894, Praha – 18. srpna 1942 Wülzburg) byl československý hudební skladatel a klavírista židovského původu. Byl otcem českého filmového režiséra Petra Schulhoffa.

Erwin Schulhoff (; 8 June 189418 August 1942) was a Czech composer and pianist. He was one of the figures in the generation of European musicians whose successful careers were prematurely terminated by the rise of the Nazi regime in Germany and whose works have been rarely noted or performed.


Příklad.

Kupříkladu chlazení CPU v notebooku může být navrženo na TDP = 20 W, to znamená, že dokáže odvést do okolního prostředí 20 W tepelné energie (ať již pomocí ventilátoru, pasivního vyzařování, přirozeného proudění vzduchu či všemi metodami naráz) a při tom teplota nepřesáhne kritické hodnoty specifikované pro konkrétní součástku (CPU, GPU,...) výrobcem.

Definice a problémy.

TDP typicky není úplně maximální výkon daného čipu (který může být dosažen pomocí tzv. power viru, což je typ viru, který se snaží procesor zatížit instrukcemi, které potřebují nejvíce energie), ale výkon, který může být dosažen pomocí standardních aplikací. Maximální výkon se od udávaného může lišit typ od typu a výrobce od výrobce, protože každý si vykládá definici TDP po svém.

Definice AMD.

Ku příkladu definice AMD říká: TDP je maximální proud, který CPU může odebírat na továrním napětí a frekvenci v nejhorších tepelných podmínkách.

Definice Intel.

Ovšem Intel má jinou definici:  Z datasheetu CPU s jádrem Northwood: Číslo v tomto sloupci odráží doporučený bod a nesvědčí o maximálním výkonu, který může procesor vyzářit za nejhorších podmínek.  Pro jádra Prescott má ještě jiné vysvětlení: TDP by mělo být použito jako cíl pro návrh chlazení pro daný CPU. TDP není maximální tepelný výkon, který může CPU vyzářit.  Pro jádra Conroe (Core 2 Duo) a novější již Intel stanovuje TDP jiným způsobem – společné pro více řad procesorů a značně nadsazené. Maximální teplo vyzářené procesory s jádry Sandy Bridge nezřídka není ani poloviční jako uváděná hodnota TDP. V případě nenáročných počítačových sestav bez samostatných grafických karet se tak snadno může stát, že je spotřeba celé počítačové sestavy (bez monitoru) nižší, než TDP použitého procesoru (tj spotřeba procesoru, základní desky, pevného disku, operační paměti, ventilátorů + ztráty ve zdroji).

Závěr.

TDP může být použito pro přibližné stanovení představy o tepelném výkonu daného čipu. Porovnávat například procesory AMD a Intel (nebo dokonce jiné série čipů od stejné firmy) pomocí TDP není možné z důvodu různého výkladu TDP obou firem. TDP také nic neříká o spotřebě procesoru při nízké zátěži (kancelářská práce,...) která je například u notebooků mnohem důležitější než spotřeba při plné zátěži. (Výpočetně náročné úlohy se dělají "na zásuvku", v "terénu" se spíše zajímáme o výdrž při psaní v textovém procesoru, čtení e-mailů a prohlížení webových stránek.)

Thermal Design Power (TDP), lze přeložit jako navržený tepelný výkon. Tato hodnota představuje nejvyšší možný tepelný výkon, který musí chlazení počítače (CPU, GPU či jiné součástky) umět odvést. U elektrických čipů bez mechanicky se pohybujících částí se ztrátové teplo prakticky rovná spotřebované energii.

The thermal design power (TDP), sometimes called thermal design point, is the maximum amount of heat generated by a computer chip or component (often a CPU, GPU or system on a chip) that the cooling system in a computer is designed to dissipate under any workload.