Život.

Dětství a počátky kariéry.

Alla se narodila 15. dubna 1949 v Moskvě Borisi Pugačovovi a Zinajdě Oděgovové. Poprvé se na scéně objevila již v roce 1954 a o dva roky později nastoupila do hudební školy.  Protože vyrůstala v poválečném prostředí, měla ve školních letech potíže s chováním. Ve 14 letech dokonce začala kouřit. Přesto však v roce 1964 hudební školu vystudovala.  V roce 1965 Alla nahrála svou první píseň "Robot" a pak často vystupovala v televizi. O rok později se v moskevském Divadle na Tagance seznámila s básníkem Vladimirem Vysockým a stali se velkými přáteli. Protože společně trávili hodně času, začalo se spekulovat o tom, že jsou zasnoubení. Pugačova ani Vysockij to však nikdy nepotvrdili.  V březnu 1969 se na státní cirkusové škole poprvé setkala se svým budoucím manželem Mikolasem Orbakasem, za něhož se provdala 8. října téhož roku a 25. května 1971 se jim narodila dcera Kristina. Po porodu žili všichni tři nějaký čas v Litvě, Mikolasově rodné vlasti. Na mateřské dovolené ale Pugačova nezůstala dlouho, záhy začala znovu vystupovat – např. v Leningradě, kde se setkala s textařem Iljou Reznikem, který pro ni napsal píseň "Posidim, poookajem".  Po rozvodu s manželem v roce 1973 potkaly Allu první výrazné úspěchy. Byla vybrána jako zástupce SSSR na pěveckém festivalu "Zlatý Orfeus" v Bulharsku (1975) a velkou popularitu si získala díky písní "Arlekino", která byla často hraná i v českých rozhlasech.

1976–1979: "Žena, která zpívá".

V lednu 1976 vystoupila v Cannes (Francie) na veletrhu gramofonových společností a hudebních nakladatelství MIDEM a 28. dubna téhož roku měla koncert ve Východním Berlíně. Během května navštívila několik měst v Československu a účastnila se i soutěže "Bratislavská lyra". Pak se vypravila do Bulharska a v srpnu vystoupila na "Sopot festivalu" v Polsku. Také se poprvé objevila na novoročním koncertě "Píseň roku" v Moskvě, kde měla obrovský úspěch s písní "Očeň chorošo".  O rok později měla své první sólové turné v Charkově následované koncerty ve velkých městech SSSR – Moskvě, Leningradu, Tallinu, Rize a jiných. Také se znovu vdala, za režiséra Alexandra Stěfanoviče. Pak začala natáčet hudební film "Žena, která zpívá (Hledám svou píseň)", navštívený v Sovětském svazu více než 50 miliony diváků. V tomto filmu si také zahrála hlavní roli, Annu Strelcovovou.  V květnu 1978 vydala své první album "Zrcadlo duše", které obsahovalo 16 záznamů zejména od skladatele Alexandera Zacepina, ale i 3 písně od Pugačovy samotné a jednu píseň Marka Minkova. Písně byly nahrány v malém domácím studiu (až později začala Pugačova nahrávat ve studiu Melodie). V srpnu se znovu účastnila festivalu v Sopotech, kde vystoupila s písněmi "Shakespearův Sonet" a "Králové mohou všechno" a zvítězila. Zde se objevila i následující rok, s písněmi "Prosto", "Letnije doždi", "Zvezdnoe leto" a opět "Králové mohou všechno".  Roku 1979 vydala druhé album, nesoucí název "Arlekino i drugije".

1980–1983: spolupráce s Raimondem Paulsem a Igorem Kio.

Rok 1980 byl pro Pugačovu velice těžký – to kvůli zhroucení vztahu s manželem Stěfanovičem a následném rozvodu. Přesto její popularita stále vzrůstala: v novoroční televizní show "Goluboj ogoňok" přednesla píseň "Maestro" s hudbou Raimonda Paulse a textem Ilji Reznika. S těmito autory spolupracovala ještě mnohokrát, nazpívala i takové hity jako "Starinnyje časy", "Vozvraščenije", "Bez menja", "Dělu vremja" aj. Na podzim 1981 měla sérii koncertů v Československu, jako čestný host dokonce vystoupila na festivalu "Intertalent 81". Zavítala i do Rakouska nebo do Finska. Na konci roku uváděla s Igorem Kio a Spartakem Mišulinem novou televizní show "Novogodnij attrakcion", která se konala ve Velkém moskevském cirkuse na Cvetnom bulvare v Moskvě. Pugačova tu měla roli moderátorky a zároveň asistentky Igora Kio při kouzlení. Samozřejmě na show zazpívala i několik písní.  Praktický celý rok 1982 Pugačova strávila na zahraničních koncertech: v NDR, Jugoslávii, Rumunsku, Maďarsku a Itálii.  2. ledna 1983 již podruhé moderovala s Igorem Kio "Novogodnij attrakcion", kde přednesla několik nových písní – s Valerijem Leontijevem "Pozdno", sólově pak např. píseň "Kanatochodka", ale hlavně "Million alych roz" ("Milion růží") na hudbu Raimonda Paulse s ruským textem Andreje Vozněsenského, která se stala Pugačovy vůbec největším hitem a která se stala i titulní písní jejího výběrového alba vydaného o rok později v Japonsku, kde byla rovněž velmi oblíbená. "Million roz" zazpívala např. na koncertě v Zieloně Góře v Polsku, vystoupila s ní i na "Bratislavské lyře" a dokonce s ní vyhrála festival "Píseň roku". V průběhu let 1981–1983 Pugačova vydala devět singlů a páté album s názvem "Kak trevožen etot puť".

1984–1985: "Prišla i govorju".

Před rokem 1984 se Pugačova seznámila s mladým hudebním skladatelem Igorem Nikolajevem. S jeho písněmi "Ajsberg" a "Rasskažitě, pticy" vystoupila nejdříve na "Novogodném attrakcionu" a pak i na "Písni roku". Spolupráce Nikolajeva a Pugačovy vyústila v albu "Sčasťja v ličnoj žizni" z roku 1986. Celkem Nikolajev pro Pugačovu složil více než 30 skladeb.  Již na začátku roku začala Pugačova připravovat nový sólový program ""Prišla i govorju"". Název programu vznikl od stejnojmenné písně. Šlo o velkou změnu oproti dřívějším koncertům: program byl navržen pro velké plochy (např. na sportovních stadionech) a měl nové funkce – každá píseň byla doprovázena choreografií a vizuálními efekty. Premiéra se konala 2. června 1984 v Moskvě ve sportovním areálu Olympic.  V roce 1984 si také zahrála v hudebním filmu "Sezon čuděs". Velkou oblibu si získal také díky scéně s písní "Belaja dver", kterou však Pugačova nikdy nezpívala na žádném koncertě. Na přelomu let 1984 a 1985 pořádala turné ve Švédsku a Finsku. Po návštěvě těchto zemí vzniklo její další album, jediné v anglickém jazyce, "Alla Pugacheva in Stockholm."  Roku 1985 se potřetí vdala. Jejím manželem se stal režisér a producent Jevgenij Boldin. Ke konci roku ukončila aktivní spolupráci s Raimondem Paulsem.

1986–1993.

V roce 1986 začala Pugačova spolupracovat s o 6 let mladším zpěvákem Vladimirem Kuzminem. Jejich nejznámější společnou písní se staly "Dve zvezdy" s hudbou Igora Nikolajeva, od Vladimira Kuzmina se sólovým zpěvem to pak byla "Zolotaja karusel".  Roku 1988 se poprvé odehrál Pugačovy vánoční koncert "Rožděstvenskije vstrječi", který se v Rusku stal tradicí a koná se tam dodnes. Účinkovali na nich nejen Pugačova a Kuzmin, ale také Larisa Dolina nebo Vladimir Presňakov.  Po roce 1989 nazpívala mnoho nových písní, k nimž v mnoha případech skládala hudbu ona sama a text napsal dlouholetý spolupracovník Ilja Reznik, např. píseň "Fotograf". Stále další skladby však vznikaly i od Igora Nikolajeva, jako "Svirel" nebo "Osennij poceluj".  Pugačova také vydala další dlouhohrající desku "Alla" (1990), následovanou deskami se záznamy z jejích vánočních koncertů. Velmi radostnou zprávu se dozvěděla o rok později – že se stala babičkou, neboť její dceři Kristině se narodil syn Nikita. Zanedlouho však Pugačova znovu zažila těžké období: rozvod s manželem Boldinem (1993).

1994–2000: Eurovize, "Izbrannoje" a "Da".

Hlavně média zaujala Pugačova tím, že se v roce 1994 vdala za o 18 let mladšího zpěváka Filippa Kirkorova. Dokonce ho sama požádala o ruku. Společně také poprvé vystoupili na festivalu Slovanský bazar v běloruském Vitebsku.  V roce 1995 přejala z repertoáru Taťjany Sněžiny, která tragicky zahynula při autonehodě, pozdější velký hit, píseň "Pozovi menja s soboj". Často s ní vystupovala na koncertech. O dva roky později se však Pugačova dala i do podnikání: založila si vlastní firmu s botami.  V témže roce reprezentovala Rusko na mezinárodní pěvecké soutěži Eurovize. S písní "Primadonna" se však se 33 body umístila až na 15. místě, což velice rozhněvalo její fanoušky a ti pak její neúspěch svedli na zabedněnost evropského publika, které nedovede přijmout ruskou hudbu.  26. listopadu 1997 Pugačova oficiálně oznámila, že bude pořádat dva velké koncerty, "Izbrannoje" pro komorní haly a "Da" pro stadiony a sportovní areály. Oba koncerty se za několik měsíců skutečně odehrály. V letech 1997 a 1998 se objevila ve filmech "Staryje pěsni o glavnom 2" a "3", kde si v prvním zahrála bývalou obyvatelku loděnice a ve druhém mladou zpěvačku. 15. dubna 1999, v den svých 50. narozenin, které se oslavovaly na státní úrovni, jí udělil ruský prezident Boris Jelcin Řád Za zásluhy o vlast II. stupně.  Mimořádný úspěch zaznamenala po koncertě v USA roku 2000, kde o ní The New York Times napsaly, že je "„ženou mnoha hlasů"“"" a "„moskevskou Tinou Turner, s náznakem Édith Piaf“".

Současnost.

Po roce 2000 se Pugačova seznámila s o 27 let mladším ruským komikem a zpěvákem Maximem Galkinem. Společně nazpívali mnoho duetů, jako "Buď ili ně buď" nebo "Kafeška". Na koncertech se s z nich stala nerozlučná a velmi oblíbená dvojice, přičemž na některých vystoupeních Galkin dokonce parodoval Pugačovu. Nebylo nakonec ani tak velkým překvapením, že se zasnoubili – sama zpěvačka však přiznala, že spolu chodili ještě v době, kdy jejím manželem byl Filipp Kirkorov (rozvedli se až v roce 2005).  V průběhu let 2001 až 2007 Pugačova vystupovala v rámci turné "My prijechali" a také se stala "múzou" festivalu "Nová vlna", na němž udělovala i svou osobní cenu.  V anketě televizní soutěže "O jméno Ruska" v roce 2008 se umístila Pugačova na třetím místě, což svědčí o tom, že je stále v Rusku velice populární.  V roce 2009 celým světem kolovala zpráva, že se Pugačova chystá udělat obří turné s Michaelem Jacksonem, avšak k ničemu takovému nedošlo. V tomto roce také zpěvačka oznámila konec kariéry s vysvětlením, že je už unavená z neustálého cestování a zodpovědnosti. Navíc ji údajně zrazoval i hlas. Přesto ještě měla jedno velké závěrečné turné – v Rusku, západní Evropě a v USA.  Byť Pugačova pěveckou kariéru ukončila, na veřejnosti se objevovat nepřestala. Dodnes vystupuje v mnoha televizních pořadech, stále i zpívá a nahrává nové písně.  Od roku 2011 vystupuje jako porotkyně v pěvecké soutěži "Faktor A", podobné soutěži "X Factor" vysílané v České republice. V prosinci se vdala za jejího současného manžela Maxima Galkina. S ním má také dvojčata Garriho a Jelizavetu. Ta se narodila až 18. září 2013, kdy měla Pugačova již 64 let. Dvojčata byla počata ze zkumavky, ze zmražených vajíček A. P. a byla donošena náhradní matkou.  S Galkinem a dětmi Pugačova žije na vesnici s názvem Grjaz asi 20 km západně od Moskvy. Tam si vybudovali svůj vlastní šestipatrový palác s tělocvičnou, domácím kinem a dokonce i s krytým delfináriem.  Ke zpěvaččiným pětašedesátým narozeninám byl věnován film "Moja babuška", kde o jejím životě vyprávěli členové rodiny a přátelé. Po 3 letech se znovu objevila na festivalu "Nová vlna", kde měla svůj tvůrčí koncert.  Začátkem roku 2015 založila v Moskvě vlastní uměleckou školu Recital. V říjnu opět vystoupila na "Nové vlně", tentokrát zahajovala jednotlivé dny festivalu. Kromě několika hitů ze sedmdesátých a osmdesátých let zazpívala i novou píseň "Tjanět serdce ruki".  V roce 2016 zpěvačka pravidelně vystupovala s Maximem Galkinem v jeho novém pořadu "MaximMaxim," společně měli i koncert na festivalu Slovanský bazar. V červenci 2017 Pugačova navštívila Baku, kde pořádala svůj tvůrčí večer v rámci festivalu Žara.

Diskografie.

Alba.

V Sovětském svazu bylo vydáno celkem víc než 100 desek. Mimo SSSR pak se pak vydalo 6 alb ve Švédsku, 5 v Japonsku a v Bulharsku, 4 ve Finsku, 3 v Československu, 2 v Polsku a 1 album v Německu a v Koreji.  Na celém světě se dohromady prodalo víc než 250 milionů desek.  V oblíbené dětské pohádce "Jen počkej, zajíci! "zní na začátku 14. epizody Pugačovy píseň "Milion růží "a v 15. epizodě hraje jednu z hlavních rolí přímo zpěvačka v podobě lišky.

Alla Borisovna Pugačova (česky přechýleně také Pugačovová, : ', někdy nesprávně Alla Pugačeva""'," * 15. dubna 1949 Moskva, Sovětský svaz) je populární ruská zpěvačka pop-music. V 70. letech 20. století byla oceňována v SSSR i v celé Evropě jako jedna z nejlepších ruských zpěvaček.

Alla Borisovna Pugacheva (; sometimes transcribed in English as Pugachova, ; born 15 April 1949), is а Soviet and Russian musical performer. Her career started in 1965 and continues to this day, even though she does not give live performances anymore. For her "clear mezzo-soprano and a full display of sincere emotions", she enjoys an iconic status across the former Soviet Union as the most successful Soviet performer in terms of record sales and popularity.


Popis.

Slézy jsou poléhavé nebo přímé, jednoleté nebo vytrvalé byliny, řidčeji i keře nebo dokonce nízké stromy (např. "Malva assurgentiflora"). Listy jsou řapíkaté, střídavé, dlanitě laločnaté nebo celistvé, s dlanitou žilnatinou. Květy jsou úžlabní, jednotlivé nebo po několika ve svazečcích. Kalich je miskovitý, zakončený 5 laloky, za plodu často vytrvalý, zvětšený a rozestálý. Kalíšek je tvořen 3 většinou navzájem nesrostlými lístky. Koruna je nejčastěji purpurová, bílá, růžová nebo červená, složená z 5 volných korunních lístků. Tyčinky jsou srostlé v trubičku. Semeník je srostlý z 9 až 26 plodolistů a se stejným počtem komůrek. V každé komůrce je jediné vajíčko. Počet ramen čnělky odpovídá počtu komůrek. Plody jsou poltivé, chlupaté nebo lysé, za zralosti se rozpadající na 9 až 26 nepukavých, jednosemenných plůdků.

Rozšíření.

Rod sléz zahrnuje v současném pojetí asi 30 druhů. Je rozšířen v oblasti od Kanárských ostrovů a Středomoří po východní Asii a Austrálii, v malé míře i v Severní Americe.  V České republice roste celkem 5 druhů slézu. Z velkokvětých je to sléz pižmový, sléz velkokvětý a sléz lesní, z drobnokvětých druhů sléz přehlížený a sléz nizounký. Některé pěstované druhy občas zplaňují (sléz přeslenitý, sléz kadeřavý, sléz maurský). Sléz malokvětý je k nám vzácně zavlékán ze Středomoří. Z celé Evropy je uváděno 16 druhů slézu. Mimo našich domácích druhů se vyskytují téměř v celém Středomoří druhy "Malva nicaeensis", "M. parviflora", "M. arborea" (syn. "Lavatera arborea"), "M. multiflora" (syn. "L. cretica"), v západním Středomoří "M. subovata" (syn. "L. maritima"), "M. cretica" a "M. tournefortiana", na Pyrenejském poloostrově roste "M. hispanica", "M. durieui" (syn. "L. mauritanica", "L. davaei") a endemický "M. stipulacea", v Řecku a Španělsku "M. aegyptia". V celém Středomoří roste zdomácnělý sléz přeslenitý, pocházející z Asie.  V Americe mají slézy zajímavé rozšíření. Na americké pevnině není žádný druh původní, 4 nebo 5 druhů se však vyskytuje na ostrovech při pobřeží Kalifornie a mexické Baja California. Náleží mezi ně "Malva assurgentiflora" "M. occidentalis", "M. lindsayi" a "M. pacifica" (syn. "L. venosa"), druhy dříve vesměs řazené do rodu slézovec. Druh "Malva assurgentiflora" zdomácněl i na americké pevnině a v horách a mediteránních oblastech Jižní Ameriky. Z Austrálie je uváděn původní druh "M. preussiana" (syn. "L. plebeia") a některé naturalizované druhy, mezi nimi i americký druh "M. assurgentiflora". V Severní Americe zdomácněly rovněž některé evropské druhy, mezi nimi např. sléz malokvětý, sléz nizounký či sléz lesní. V Africe se mimo středomořských druhů rostoucích na severu kontinentu vyskytuje "Malva aethiopica", endemit Etiopské vysočiny.

Taxonomie.

Taxonomie a vymezení rodu "Malva" prošlo četnými změnami. V pojetí použitém např. v díle Květena ČR byl od rodu "Malva" oddělen rod "Bismalva", lišící se zejména jednotlivými květy vyrůstajícími v paždí velkých listenů připomínajících listy, větším počtem plůdků skládajících plod a dvoutvárným oděním z jednoduchých i hvězdovitých chlupů. Do tohoto rodu byly řazeny naše velkokvěté slézy "Malva moschata" a "M. alcea" a také středomořský "M. tournefortiana".  Četné taxonomické změny se týkají vymezení příbuzných rodů "Malva" a "Lavatera". Tyto dva rody byly tradičně rozdělovány na základě počtu a míry srůstu lístků tvořících kalíšek. Fylogenetické studie ukázaly, že tento znak nemá takovou hodnotu, jaká se mu přikládala a oba rody v klasickém pojetí nejsou monofyletické. Na základě těchto studií byla celá řada druhů přeřazena z rodu "Lavatera" do rodu "Malva". Mimo některých jihoevropských druhů se to týká většiny druhů vyskytujících se mimo Středomoří.

Význam.

Slézy jsou sbírány jako léčivé rostliny. Nejčastěji se sbírá květ nebo list, případně nať. Obsahují zejména slizy a třísloviny a působí protizánětlivě. Z českých druhů se sbírá zejména sléz přehlížený, sléz velkokvětý, sléz pižmový a pěstovaný sléz maurský. Sléz lesní je pěstován jako léčivá rostlina již od starověku. Sléz přehlížený i podobný sléz nizounký je možno použít jako salátovou zeleninu.  Některé druhy slézu jsou pěstovány jako okrasné rostliny. V České republice se pěstuje zejména sléz maurský a sléz velkokvětý. Mají význam také jako dobré medonosné rostliny.

Sléz ("Malva") je rod rostlin z čeledi slézovitých. Zahrnuje asi 30 druhů, rozšířených zejména ve Středomoří a Asii. Slézy jsou byliny nebo keře se střídavými dlanitými listy a často s nápadnými květy. V České republice roste pět druhů slézu, některé další druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Slézy jsou již od starověku využívány jako léčivky. Některé druhy slézu byly v minulosti řazeny do rodu slézovec ("Lavatera").

Malva is a genus of about 25–30 species of herbaceous annual, biennial, and perennial plants in the family Malvaceae (of which it is the type genus), one of several closely related genera in the family to bear the common English name mallow. The genus is widespread throughout the temperate, subtropical and tropical regions of Africa, Asia and Europe.


Pozadí.

V roce 1812 proběhlo pro Napoleona katastrofální ruské tažení a ruská armáda záhájila postup až za hranice své země. Brzy se k Rusku přidalo Prusko a později Švédsko a Anglie (pouze malá podpora). V květnu 1813 však spojená rusko-pruská vojska utrpěla porážku v bitvách u Lützenu a Budyšína. Následoval mír, po kterém Napoleon seskupil síly a dostal čerstvé posily z Francie, zatímco spojenci si napravovali morálku. Napoleon se snažil vyjednat delší mír na tzv.Pražském kongresu, který ale ani jedna ze stran nebrala vážně a tudíž bylo jasné, že po první fázi saského tažení, nadešla druhá fáze. Napoleon se rozhodl aktivně zaútočit hned po skončení příměří, zatímco spojenci měli v plánu ze začátku obranou strategii, ale po vyčerpáni francouzských vojsk chtěli přejít do protiútoku. Napoleon se v rámci své strategie poté rozhodl vyslat armádu na Berlín, proti Severní armádě, jejíž části stojící před Berlínem velel pruský generálporučík Friedrich Wilhelm Bülow. Velením francouzské armády byl pověřen maršál Nicolas-Charles Oudinot, vévoda z Reggia, který sice byl udatný, ale vojenský rozum u něho nebyl už natolik dobrý. Pro dobytí Berlína dostal od Napoleona 3 sbory, 4.Reynierův, 7.Bertrandův, a svůj vlastní, 12. pěší sbor. K tomuto uskupení dostal ještě jako podporu jezdectvo Itala Arrighiho. Tato armáda byla oficiálně pojmenována Berlínská armáda.  Proti tomuto uskupení stál již zmíněný pruský generálporučík Friedrich Wilhelm Bülow, který velel části Severní armády, jež celá ale spadala pod velení bývalého Napoleonova maršála Bernadotta, který se stal díky Napoleonovi švédským králem, ale pak přešel na stranu spojenců. Pruský generálporučík měl přesilu mužů, ale o část byl oslaben, protože byla posláni dopředu jako předvoj, kterému velel generál Bogislav Emanuel Friedrich von Tauntzien.  Oudinot se vydal už 18. srpna 1813 na pochod z Baruthu směrem na západ k Luckenwalde, kde se měl setkat se dvěma divizemi generála Girarda, se kterými chtěl dál postupovat na Berlín, který měl společně s maršálem Davoutem (postupujícím ze severu) obsadit. 21. srpna dorazil se svými třemi sbory do prostoru Luckenwalde, odkud se vydal na hlavní město Pruska.

První střetnutí.

Po odchodu z Luckenwalde se Oudinot s Reynierem a Bertrandem dostali do bahnitého, hustě zalesněného území, a tudíž se musely rozdělit na tři oddělené skupiny, které svým tvarem připomínaly vějíř. Na pravém boku byl Bertrand se svým 7. sborem, uprostřed Reynier s 4. pěším sborem a italským jezdectvem, a pravý bok kryl sám Oudinot se svým 12. pěším sborem. Brzy došlo k prvnímu střetu, když Pacthodova divize (Oudinotův sbor) narazila na malé síly ve vesnici Trebbin. Díky malé pomoci Reyniera zprava se podařilo vesnici okamžitě dobýt.  Následující den, 22. srpna vytlačil Bertrand malý pruský oddíl ze vsi Juhnsdorf, načež Oudinot napsal Napoleonovi hlášení, že pravděpodobně již 24. srpna bude Berlín jeho a to bez boje. Ke své smůle ale netušil, že pár kilometrů před ním stojí většina Bernadottovy Severní armády. Bernadotte ale nechtěl Berlín bránit, což Oudinotovi hrálo do karet. Nakonec však Bernadotte kvůli naléhajícím pruským generálům zůstal na svojí pozici, takže proti Oudinotovým silám stála značná převaha. Nic netušící Oudinot 23. srpna zahájil v hustém dešti opět postup na západ. Rozdělení bylo opět stejné, Oudinot postupoval nalevo na vesnici Ahrensdorf s pomocí jezdectva generál Fourniera, uprostřed postupoval Reynier, který neměl prakticky žádné jezdectvo. Jeho úkolem bylo obsadit vesnic Grossbeeren. Nalevo postupoval Bertrand Na Blakenfelde, s jezdeckými brigádami generálů Defrancea a Beaumonta. Jediná záloha pro všechny uskupení byla Raglovichova divize s Jezdeckou brigádou generála Lorgeho.Podmínky pro boj byly špatné, hustě lilo, viditelnost byla mizivá a sbory se nemohly držet u sebe, tudíž se musely dorozumívat pomocí kurýrů, kteří ale v takovém počasí také nemohli odvést dobrou práci.

Začátek bitvy.

Jízdní hlídky Bertrandova sboru zjistily během postupu přes Juhnsdorfský hvozd přítomnost velkých pruských jednotek před vsí Blankefelde, kde zaujali postavení proti lesu. Těmto jednotkám velel generál Tauetzien, veterán tažení roku 1806, kde si vedl docela dobře, ale kvůli neschopnosti jiných velitelů Prusové tehdy rychle prohráli. Tauetzien díky svým jezdeckým hlídkám věděl, že se 4. sbor přibližuje, a měl proto dost času připravit se na jeho útok. Rozhodl se zaujmout pozici u mokřin blízko vesnice Grossbeeren. Jeho jednotky tvořily z větší části příslušníci Landwehru (dobrovolníci s minimálním výcvikem), kteří neuměli v zastavěném terénu moc dobře bojovat. Kolem deváté hodiny se z hvozdu jako první vynořila italská divize pod vedením generála Fontanelliho. Během jedné hodiny se rozvinula a zhruba pár minut po desáté se vrhla čelně na pruská vojska, kromě šesti praporů, které se měly pokusit navázat dotek Reynierem, popř. provést obchvatný manévr. Čelní útok byl rychle zastaven palbou pruského dělostřelectva, které bylo samo ostřelováno zuřivě francouzským dělostřelectvem, to ale střílelo jen z několika málo děl, ostatní se totiž nemohla rozvinout. Po čtyřech hodinách dělostřelecké přestřelky a lidského masakru se Bertrand stáhl zpět do hvozdu a čekal na podporu od Reynierova 7. sboru. Tím by byl Tauentzien obklíčen zprava i z centra a musel by ustoupit.  Ve tři hodiny se 7 kilometrů od bojiště začal vynořovat Reynierův sbor, na čele s divizí saského generála Sahrera von Sahra, který brzy spatřil kostelík a větrný mlýn u Grossbeerenu a začal se pohybovat tím směrem, kde ho překvapil malý pruský oddíl mojora von Sandratra, pálící po něm čtyřmi děly. Saský generál nezaváhal, rozvinul jednotky a zahájil palbu ze svých šestnácti děl. Zanedlouho mu patřila výšina i s větrným mlýnem, protože Prusové se urychleně vzdálili od hořící vsi Grossbeeren, kterou Sahrova děla zapálila.  Mezi čtvrtou a pátou hodinou se ke vsi Grossbeeren přiblížily zbylé dvě divize Reynierova sboru, Durutteho a Lecoqova, čímž se osmnáctitisícový sbor stal kompletním. Reynier nechal uhasit plameny ve vsi a nařídil jednotkám, aby se utábořily. Mezi vsí a větrným mlýnem (pravé křídlo), se utábořila von Sahrova divize, na kopci vedle ní Durutteho a saská divize Lecoqua se utábořil na levém křídle, aby bránila nekrytý bok od vsi Neu Beeren. Štáb 7. sboru se bál, že někde poblíž je pruská armáda, a upozorňoval že sbor nemá krytý ani jeden bok jiným sborem. Reynier však všechny pochybnosti odmítal a prohlašoval, že pruská vojska se neobjeví. V tu chvíli vůbec netušil že 7 kilometrů severně od něj bojuje Bertrand bez pomoci, jelikož neslyšel zvuky děl.  Zatímco Reynier se utábořil u Grossbeeren a nechal Bertranda bez pomoci, tak generálporučík Bülow zvuk děl slyšel a okamžitě se vypravil na pomoc Tautenzienovi k Blankenfelde. Poslal svého pobočníka von Boyena k Bernadottovi se žádosti o podporu, který ji odsouhlasil. Když dorazil 3. pruský armádní sbor k Ruhlsdorfu, 4 kilometry od Blankenfelde, potkal tam malý oddíl majora Sandrarta, který se právě stáhl z Grossbeeren. Major informoval generálporučíka o situaci. Bülow okamžitě svolal válečnou radu, která rychle rozhodla o útoku na Grossbeeren. Sbor se otočil msěrem k vesnci a vydal se vstříc 7. francouzskému sboru Reyniera.

Následky.

Bitva ukončila francouzský postup na Berlín a značně posílila bojového ducha Prusů.

Zajímavosti.

Po bitvě jeden pruský voják nazval tento střet Grossbeerenské slunce. Šlo ironickou parafrázi Slavkovského slunce, jež se brzy rozletěla Pruskem.  Účastník bitvy na francouzské straně generál Sahrer von Sahr byl potomek českých exulantů, patřících do rodu Žďárských ze Žďáru.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení III.

Bitva u Grossbeeren byla bitva napoleonských válek, ve které se střetly vojska francouzského maršála Oudinota, které z Napoleonova příkazu postupovaly na Berlín, s prusko-švédskými silami pod velením generálporučíka Bülowa. Bitva se odehrála 23. srpna 1813 a skončila vítězstvím prusko-švédské armády, která tak ukončila francouzský postup na Berlín.

In the Battles of Großbeeren and neighboring Blankenfelde and Sputendorf (23 August 1813) an allied Prussian-Swedish army under Crown Prince Charles John – formerly Marshal of France Jean-Baptiste Bernadotte – defeated the French under Marshal Oudinot. Napoleon had hoped to drive the Prussians out of the Sixth Coalition by capturing their capital, but the swamps south of Berlin combined with rain and the Marshal's ill health all contributed to the French defeat.


Historie.

První křesťanský kostel na tomto místě u hradeb města "Avaricum" vznikl již ve 3. století a po několika přestavbách dal arcibiskup Gauzlin, bratr krále Roberta II. v polovině 11. století postavit románskou katedrálu menších rozměrů. Roku 1195 věnoval arcibiskup Henri de Sully kapitule velkou sumu peněz a z toho se usuzuje na zahájení stavby. Roku 1214 byla postavena východní polovina katedrály a po přestávce byla v letech 1225-1255 dokončena hrubá stavba. Západní průčelí bylo až do výše střechy hotovo kolem 1270, práce na věžích se vlekly a roku 1313 bylo třeba podepřít jižní věž, na níž také nejsou zvony. Roku 1324 byla katedrála vysvěcena a dostala i astronomický orloj, nejstarší ve Francii.  Roku 1506 se zhroutila severní věž a byla opravena až 1542. Roku 1562 dobyli Bourges Hugenoti a plastiky i zařízení těžce poškodili. Za Francouzské revoluce bylo zařízení zničeno a rozkradeno a roku 1793 byla katedrála proměněna na „Chrám Jednoty“. V 19. století byla katedrála opravena a znovu v letech 2008-2013.

Popis.

Plán katedrály je velmi originální a vzhledem k poměrně krátké době stavby je kostel neobvykle homogenní. Neznámý architekt se snad inspiroval stavbou katedrály Notre-Dame v Paříži, později se od ní však výrazně odchýlil. Pětilodní stavba předně nemá příčnou loď, což ještě zdůrazňuje její délku – 125 m. Výška lodí je odstupňovaná, 37,15 m v hlavní lodi a 21,30 a 9,50 m u bočních lodí. Všechna tři patra mají okna, takže vnitřek je neobvykle světlý. Zvenčí má katedrála složitý systém poměrně subtilních opěráků a pod kněžištěm katedrály je „dolní kostel“, nepřesně nazývaný krypta. Vznikl proto, že gotická stavba přesahovala římské hradby města a zasahovala do někdejšího příkopu, takže výškový rozdíl několika metrů bylo třeba překonat. V dolním kostele byl pohřben Jan z Berry (+ 1416), cenné sochy na náhrobku však hugenoti silně poškodili. Vchod je ze severní boční lodi a podzemní kostel má délku 18 metrů a šířku 6,8 metrů.  Vniřek působí monumentálně jednotným dojmem, lodi jsou zaklenuty šestidílnými klenbami se žebry, takže sloupy hlavní lodi jsou střídavě silnější a slabší, jak to odpovídá jejich zatížení. Ze zařízení vyniká orloj z roku 1424, který postavil André Cassart a navrhl Jean Fusoris. Zvlášť cenný je velmi početný soubor vitráží, které přežily všechny katastrofy. Vitráže v ochozu jsou ze 13. století, v kaplích patrně z 15. až 16. století. Velké mechanické varhany jsou moderní, stejně jako většina zvonů.

Katedrála sv. Štěpána v Bourges je francouzská gotická katedrála se dvěma věžemi v průčelí a bohatou plastickou výzdobou, postavená v letech 1195-1270. S téměř současnou katedrálou v Chartres představuje začátek vrcholné gotiky. Originální pětilodní stavba bez příčné lodi, s kryptou a jedinečným souborem vitráží ze 13.-15. století stojí v jihovýchodní části historického města a je od roku 1992 zapsána na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Bourges Cathedral (French: "Cathédrale Saint-Étienne de Bourges") is a Roman Catholic church located in Bourges, France. The cathedral is dedicated to Saint Stephen and is the seat of the Archbishop of Bourges. It is in the Gothic and Romanesque architectural styles.


Kroužky.

Ptačí kroužky jsou obvykle malé plechové hliníkové nebo ocelové proužky, na kterých jsou lisem vyraženy základní identifikační údaje vztahující se ke kroužku - unikátní alfanumerický kód, země původu, identifikace příslušné kroužkovací stanice, popř. další evidenční údaje. Ptačí kroužky jsou obvykle ptákům připevňovány na nohu, a to nejčastěji na tarsus. K tomu, aby byl výzkum prováděn efektivně a seriózně musí být vedena systematická a velmi podrobná evidence všech kroužků jakož i velmi jasná a naprosto přesná evidence všech kroužkovaných ptáků, a to, pokud možno, koordinovaně v rámci všech zemí světa.

Odchyt a značkování.

Po šetrném odchycení (zpravidla do ornitologické sítě) příslušného jedince je pták ornitologickým specialistou pečlivě prohlédnut, popř. i zvážen a změřen. Zároveň s tím je i identifikován podle svého biologického druhu (specie), a pokud je to možné, je určeno jeho pohlaví a přibližný věk. Pokud již odchycený jedinec kroužek má z nějakého předchozího kroužkování (tzv. zpětný odchyt neboli retrap), je do evidence zapsán jeho odchyt, jsou zapsány identifikační údaje z jeho kroužku a pták je puštěn na zpět na svobodu. Pokud ještě žádný kroužek nemá a jedná se o druh, který je předmětem výzkumu, respektive je schválen pro kroužkování, potom je mu šetrným způsobem na nožičku připevněn kroužek příslušné velikosti, který se jemně secvakne kleštěmi tak, aby mu z nohy během života nepadal a ani nijak zvlášť nepřekážel nebo jej nezraňoval. Veškeré údaje se pečlivě zaevidují a pták je vypuštěn na svobodu.

Odchytová zařízení.

Pro odchyt ptáků za účely kroužkování se používají zpravidla ornitologické nárazové sítě. Ty se umisťují do míst, kde lze předpokládat pohyb ptáků a to nejlépe mezi vegetaci tak, aby z pohledu ptáka byly co nejméně viditelné. Velmi používanou metodou je odchyt pomocí nárazových sítí v rákosinách, kde lze odchytit velké množství nocujících ptáků. Mimo nárazových sítí se při odchytu ptáků používají i další zařízení, jako například sklopné pasti opatřené návnadou, nebo velké víceméně permanentní pasti typu Helgoland pro odchyt velkého množství migrujících jedinců. Zejména při ochytu bahňáků se používají „vrše“ (anglicky "walk-in trap"), do kterých bahňáci sami vstoupí, ale už z nich nenaleznou cestu ven. Nejen při výzkumu bahňáků se používají i tzv. „kanónové sítě“, kdy jsou ptáci nejprve ornitology vlákáni do cílového prostoru pasti, kam je na ně pomocí dálkového ovládání vystřelena složená síť. Některé ptáky (jako např. mláďata v budkách nebo labutě) je možno odchytávat i do rukou.

Další metody značení.

Pro účely individuálního rozpoznávání jedinců je pro určité druhy výzkumu vhodné ptáky označovat také barevnými rozlišovacími kroužky popř. dalšími metodami individuálního značení, jako jsou různé krční límce používané zejména pro vrubozobé nebo křídelní značky a nebo tzv. „vlaječky“ používané zejména pro bahňáky. Ty bývají doplněny i o alfanumerický kód. Pro menší druhy ptáků se často používají kombinace dvou nebo tří barevných kroužků, které se umisťují na nohu jedince a nesou tak jedinečný barevný kód, který lze odečítat v terénu např. pomocí dalekohledu. Pro koordinaci značení bahňáků, kteří mnohdy migrují na velké vzdálenosti mezi kontinenty, byly vytvořeny manuály obsahující barevná schémata k odlišení země kroužkování daného jedince.

Národní kroužkovací stanice.

Hlavní národní kroužkovací stanicí v České republice je již dlouhou dobu zoologické oddělení Národního muzea v Praze, které také vede všechny potřebné evidence a provádí pravidelné vyhodnocování všech zachycených kroužků (a to i ze záchytů od mrtvých respektive uhynulých ptáků) a provádí to jak u kroužků vlastních (tedy pocházejících z naší národní kroužkovací stanice) tak i kroužků z jiných zemí, tedy z cizích kroužkovacích stanic.  Vzhledem k tomu, že ptáci migrují (přelétají z místa na místo) po celém světě neznajíce žádných geografických hranic musí být tato vědecká činnost mezinárodně řízena a koordinována a musí být též zajištěna mezinárodní pravidelná výměna všech získaných informací respektive dobré sdílení všech potřebných dat. Jinak by tato činnost neměla vůbec žádný efekt a ztratila by svůj praktický smysl.

Česká společnost ornitologická.

Práci spojenou s kroužkováním ptáků provádí, mimo jiné, též řada odborných nadšenců z řad amatérských ornitologů, kteří jsou sdruženi v České společnosti ornitologické. Jedná se o odborné občanské sdružení zabývající se, mimo jiné, zejména výzkumem života ptáků, dále též ochranou ptačích druhů či osvětovou činností na poli ochrany přírody. Česká společnost ornitologická také úzce spolupracuje s řadou profesionálních odborných zoologických pracovišť i občanských sdružení. Jedná se, kromě již zmíněného Národního muzea v Praze, také o katedry zoologie jednotlivých vysokých škol či univerzit (přírodovědné fakulty), zoologické zahrady, odborné ústavy Akademie věd ČR apod. Z občanských sdružení je vhodné připomenout především Český svaz ochránců přírody.

Poznámka.

Kroužkování je mimo již psané také technika při tvorbě šperků a historické kroužkované zbroje. K výrobě se používají prefabrikované kroužky z barveného obecného kovu, bižuterního kovu bez obsahu niklu, pro historickou zbroj také ze železa. Kroužky se podle různých technik spojují dohromady a vytvářejí tak nepřeberné množství ozdobných řetízků i plošných útvarů. Pro manipulacis kroužky se používají nejčastěji ketlovací kleště, nebo speciální prstýnky z otvory pro snadné rozevírání kroužků.

Kroužkování je pomocná specializovaná vědecká činnost, kterou lze jednoduše popsat jako evidenční značkování ptáků (týká se ptáků žijících divoce i chovaných v zajetí buď v zoologických zahradách, nebo i hospodářsky) a letounů. Tato činnost pak slouží zoologům, a z nich pak zejména ornitologům, k podrobnému výzkumu života jednotlivých ptačích druhů. Byly to právě ornitologické kroužky, které v minulosti vědcům objasnily systém pravidelné ptačí migrace a další nejasnosti z jejich života. Poprvé vědecky použil kroužkování v roce 1899 Hans Christian Cornelius Mortensen.

Bird ringing or bird banding is the attachment of a small, individually numbered metal or plastic tag to the leg or wing of a wild bird to enable individual identification. This helps in keeping track of the movements of the bird and its life history. It is common to take measurements and examine conditions of feather molt, subcutaneous fat, age indications and sex during capture for ringing. The subsequent recapture or recovery of the bird can provide information on migration, longevity, mortality, population, territoriality, feeding behavior, and other aspects that are studied by ornithologists. Other methods of marking birds may also be used to allow for field based identification that does not require capture.


Infrastruktura.

U sjezdovek bývá často k dispozici doprovodná infrastruktura v podobě vleků, sedačkových, kabinových či jiných lanovek, které mají za cíl vyvézt uživatele na vrchol a umožňovat tak opakované sjíždění. Pro úpravy povrchu lyžařských tratí se používá sněžná rolba vybavená radlicí a speciálním přívěsem na srovnávání povrchu sněhu. Sjezdovky lze zasněžovat také umělým sněhem pomocí sněhových děl (stacionárních nebo pohyblivých), v takovém případě však musí podél sjezdovky existovat dostatečně dimenzovaný rozvod vody a v blízkosti sjezdovky se pak obvykle vyskytuje vodní nádrž s dostatečnou zásobou vody.  K dopravě do horských středisek nebo k vrcholům kopců slouží také skibusy – autobusové linky s vozy speciálně upravenými pro přepravu lyžařů s lyžemi. Obvykle bývá u sjezdovek i možnost občerstvení. Horská střediska často uvádějí množství kilometrů sjezdovek v blízkém okolí střediska jako ukazatel rozlehlosti a významnosti střediska.  V České republice platí česká technická norma ČSN 01 8027 Značení a zabezpečení v zimním středisku. Je účinná od ledna 2009 a nahradila předchozí československou ČSN stejného čísla z roku 1989. Na Slovensku platí STN 01 8027 Označovanie a zabezpečovanie lyžiarskych tratí a trás.  ČSN 01 8027 popisuje doporučené způsoby zabezpečení zdrojů „atypického nebezpečí“. Jsou to varovné signální značky, bezpečnostní matrace a sítě, vymezovací sítě, odstranění zdrojů nebezpečí a v krajním případě uzavření tratě.

Značení na sjezdovce.

ČSN 01 8027 uvádí vzor označení obtížnosti sjezdovky a dále značky určené pro sjezdové tratě:

Obtížnost sjezdovek.

Obtížnost sjezdovek se v Evropě většinou vyjadřuje barvou sjezdovky. Barva se volí podle nejnáročnější části sjezdovky.  ČSN 01 8027 přiřazuje obtížnostem zároveň i čísla: modrá (lehká, se sklonem do 25 %) trať má číslo 1, červená (středně těžká, se sklonem do 40 %) číslo 2 a černá (těžká) má číslo 3. V USA kombinují barvy s obrazci:

Pravidla provozu.

ČSN 01 8027 obsahuje Pravidla chování pro lyžaře, vydaná Mezinárodní lyžařskou federací FIS. Technické normy samy o sobě nemají obecnou právní závaznost a žádný právní předpis závaznost těchto pravidel přímo nevyhlašuje. Usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 23. 2. 2005, sp. zn. 25 Cdo 1506/2004 však obsahuje právní větu: "„Pravidla chování pro lyžaře, vydaná Mezinárodní lyžařskou federací FIS, nejsou obecně závazným právním předpisem, avšak pro lyžaře na sjezdové trati jsou závazná a jejich porušení představuje porušení právní povinnosti předcházet vzniku škod.“"

Sjezdovka (sjezdová trať) je svah pokrytý sněhem používaný k rekreačnímu nebo soutěžnímu sjezdovému lyžování nebo lyžařskému slalomu, snowboardingu či dalším zimním sportům. K této činnosti je využívána buď přirozená sněhová pokrývka nebo pokrytí umělým sněhem, vytvářené sněhovými děly. Některé sjezdovky a areály zimních sportů jsou využívány i mimo zimní sezónu, například pro sjezd na horských kolech.

A piste () is a marked ski run or path down a mountain for snow skiing, snowboarding, or other mountain sports.


Frakfurtská škola.

Benjamin je označován jako satelitní osobnost tzv. "Frankfurtské školy". Pojmenování Frankfurtská škola užíváme pro skupinu teoretiků, kteří na přelomu dvacátých a třicátých let 20. století působili na Institutu pro sociální výzkum v německém Frankfurtu nad Mohanem. Ve válečných letech byli nuceni opustit Německo a v tomto období působili na Kolumbijské univerzitě. V roce 1949 se opět vrátili do Frankfurtu nad Mohanem. Mezi představitele Frankfurtské školy řadíme mimo Waltera Benjamina i další významné teoretiky: Maxe Horkheimera, Theodora W. Adorna, Herberta Marcuse, Ericha Fromma a další. Zdrojem inspirace pro frankfurtské teoretiky byli především Marx, Hegel a Freud. Zaměřili se na kritickou analýzu podmínek života v moderní kapitalistické společnosti. Příslušníci frankfurtské školy měli zkušenost se zneužitím médií pro propagandu v nacistickém Německu a následně byli svědky rozmachu mediální kultury, zahrnující film, populární hudbu, rozhlas, televizi a další formy masové kultury. Kriticky upozorňovali na industrializaci a komercionalizaci kultury pod nadvládou kapitalistických výrobních vztahů produkující pasivní konzumenty místo aktivních občanů, což Adorno souhrnně označil pojmem "kulturní průmysl".

Esej.

Benjamin v tomto eseji hodnotí dopad moderních technologií na výtvarné umění a popisuje změnu statusu umění v masové kultuře. Na rozdíl od ostatních teoretiků Frankfurtské školy se nevěnuje kritice ideologie jako takové, ale spíše se zaměřuje na projevy každodenní praxe.  Klíčovým pojmem je reprodukce. Benjamin hned v úvodu eseje píše, že díla byla vždy reprodukovatelná. Vše, co člověk dokázal vyrobit, bylo vždy možné napodobit. Takové napodobování prováděli žáci, aby se v umění cvičili, mistři, aby šířili svá díla, a také ti, pro které byl hlavní motivací zisk. Asi největším zlomem byl Gutenbergův vynález knihtisku, který způsobil doslova revoluci ve světě literatury. Dalším zlomovým bodem ve světě umění byl vynález fotografie, který nahradil dosud známé techniky napodobování. S fotografií byla poprvé v procesu obrazové reprodukce zbavena ruka nejdůležitějších uměleckých povinností. Najednou hrálo hlavní roli pouze oko, které hledí do hledáčku objektivu. Jelikož fotografování je mnohokrát rychlejší než kreslení, byl proces obrazové reprodukce urychlen takovým tempem, že mohl držet krok s řečí.  Ale i při sebevíc dokonalé reprodukci odpadá "„Zde a Nyní“" uměleckého díla. Tím se myslí jeho jedinečná existence na místě, na němž se nachází. Touto jedinečnou existencí a ničím jiným se naplňuje historie, které bylo po celou dobu svého trvání dílo podrobeno. Sem patří jak změny, jež v průběhu doby utrpěla jeho fyzická struktura, tak měnící se vlastnické vztahy, do kterých mohlo vstoupit. Právě toto „Zde a Nyní“ vytváří pravost díla. Kopie Mony Lisy, kterou budeme mít pověšenou v obývacím pokoji, nebude mít nikdy „Zde a Nyní“ Mony Lisy, kterou můžeme vidět v galerii Louvre v Paříži. To, co se ztrácí, nazývá Benjamin slovem aura, kterou můžeme chápat jako zakotvenost díla.  Původní způsob zakotvení uměleckého díla v tradici se projevoval v kultu. První díla vznikala ve službě rituálu (magického, později náboženského). Až technická reprodukovatelnost poprvé v historii emancipuje umělecké dílo. "„U filmových děl není technická reprodukovatelnost vnější podmínkou jejich masového šíření, jako je tomu např. u děl literárních nebo malířských. Technická reprodukovatelnost filmových děl je přímo dána technikou jejich výroby. Ta umožňuje nejen co nejbezprostřednější způsob masového šíření děl, nýbrž si je rovnou vynucuje.“"  Benjamin ale nevidí v technické reprodukovatelnosti pouze negativa. "„Především se mu umožňuje vycházet vstříc vnímateli, ať již jde o fotografii nebo gramofonovou desku. Katedrála opouští své místo, aby našla umístění v pracovně milovníka umění; sborové dílo, provedené v sále či pod otevřeným nebem, lze poslouchat v pokoji.“" S různými metodami reprodukce uměleckého díla vzrůstala jeho způsobilost k vystavování. Ve fotografii začíná vystavovací hodnota zcela potlačovat kultovní hodnotu. Především zpočátku se centrem fotografie stala lidská tvář. Zde ještě můžeme pozorovat kultovní hodnotu, a to především na portrétech mrtvých. Zde naposledy vzniká prostor pro auru. Později již volně těkající kontemplace není přiměřená. To můžeme pozorovat především v ilustrovaných magazínech, kdy je pod fotografiemi téměř povinně popisek, který nám dává jasné pokyny, jak fotografii vnímat.  Analogií sporu mezi malířstvím a fotografií je spor mezi divadlem a filmem. Výsledný umělecký výkon činoherního herce je publiku prezentován prostřednictvím hercovy vlastní osoby; naproti tomu je umělecký výkon filmového herce prezentován prostřednictvím techniky. Filmový herec se nám nikdy nemůže ukázat ve své celistvosti a nikdy nemůže spolupracovat s publikem. Publikum při sledování filmu není rušeno osobním kontaktem s hercem. To je výsada činoherních herců. "„Auru, která je na scéně okolo Macbetha, nelze oddělit od aury, která pro živé publikum obklopuje herce, jenž roli vytváří. Zvláštnost záběru ve filmovém ateliéru tkví však v tom, že namísto publika staví aparaturu. Aura, která obklopuje představitele, tak nutně mizí – a současně s ní i aura představovaného.“" Je tedy otázkou, zda filmový herec není pouhou rekvizitou.  Dalším zajímavým jevem, který můžeme pozorovat v souvislosti s nástupem nových médií, je otázka autorství. V minulosti stálo proti pár autorům několik tisíc čtenářů. Dnes je každý z nás potenciálním pisatelem. Mizí tedy zásadní rozdíl mezi autorem a publikem. S počtem lidí, kteří se mohou uplatnit na poli literatury, vzrůstá i procentuální zastoupení braků.  Walter Benjamin byl přesvědčen, že nová média mohou nejen napomáhat k udržení statu quo, ale že mohou být stejně dobře využita jako nástroje společenského pokroku. Vedle kritiky konzumní společnosti a pasivity jejich příjemců se v jeho myšlení začíná vytvářet obraz aktivního recipienta, který se nenechá ukolébat obrazy, jež jsou mu předkládány, ale dokáže je sledovat z odstupu, kriticky analyzovat a komentovat. Esej zpočátku nevzbudila téměř žádnou pozornost. Zasloužené chvály se jí dostalo až na přelomu 60. a 70. let, kdy se stala kanonickým textem o vztahu umění a moderní kultury.

Umělecké dílo ve věku své technické reprodukovatelnosti (v originále "Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit") je esej Waltera Benjamina z roku 1936. I v dnešní době je jedním z nejcitovanějších děl o dopadu nových médií na umění.

"The Work of Art in the Age of Mechanical Reproduction" (1935), (often translated as The Work of Art in the Age of Its Technological Reproducibility) by Walter Benjamin, is an essay of cultural criticism which proposes that the mechanical reproduction of a work of art devalues the "aura" of the artefact's uniqueness as art. During the Nazi régime (1933–1945), Benjamin wrote the essay to produce a theory of art that is "useful for the formulation of revolutionary demands in the politics of art" in a mass-culture society; that, in the age of mechanical reproduction, and the absence of traditional and ritualistic value, the production of art would be inherently based upon the praxis of politics.


Z historie pozamentů.

Nálezy tkanin a stěn zdobených třásněmi ze lněné příze pocházejí už z doby kamenné. Např. starozákonní 2. kniha Mojžíšova se několikrát zmiňuje o lemovkách na kněžských oděvech. Vzorování lemovek začalo asi ve 3. nebo 4. století. Ve 12.a 13. století vznikly první cechy a družstva se specializovanými povoláními (tkadlec lemovek, splétač šňůr atd), označení "pozamentář" se však začalo používat teprve v 16. století.  Na území České republiky byly zakládány první pozamentářské cechy v 16. století. Výroba některých pozamentů např. v Krnově je ještě v provozu i v 21. století.

Výroba pozamentů.

Podle některých publikací se pozamenty původně měly zhotovovat z drátů. Běžně se však používá příze z bavlny, viskózy a syntetických vláken, k ručnímu pozamentérství se na Moravě používala také vlněná příze.  V předvýrobě se připravují vhodné materiály nebo polotovary, ke kterým patří zejména efektní příze, šňůry, kalouny, gimpy atd.  Vlastní výroba se provádí většinou strojově, hlavně na skacích, splétacích, stáčecích, galonových strojích a stuhových stavech.  Některé druhy pozamentů se však stále ještě zhotovují ručně. Například komplikované střapce se splétají ze skaných nití a pletence se svazují drátěnou gimpou do různých forem podle individuálních přání zákazníků.

Druhy pozamentů a jejich použití.

(V tabulce jsou příklady nejpoužívanějších druhů) Třásně (angl.: "fringe", něm.: "Fransen") jsou niti nebo šňůrky odstávající z jednoho kraje tkaniny (zatímco druhý kraj tkaniny je pevný). Nitě jsou sestaveny do řady a jejich konce sestřiženy do určité linie. Třásně byly obzvlášť žádané jako ozdoba na čalouněném nábytku ve druhé polovině 19. století.  Střapec (angl.: "tassel", něm.: "Quaste") sestává obvykle z opleteného nebo obeskaného uzlu, který je zakončen chomáčem z nití nebo šňůrek. Bambulky se používají na třásních historických uniforem, na šňůrách zdobících dekorativní závěsy apod.  Ozdobná šňůra je provaz splétaný ze skaných nití, obvykle s kulatým průřezem, někdy také oválně nebo plošně tvarovaný.  Obruba (angl. "trimming", něm.:"Besatz") je souhrnný pojem pro různé úzké proužky textilie zaštepované nebo našité přes kraj látky k dosažení módních efektů nebo ke zdobení oděvů a bytových textilií Lampas je plochý lesklý prýmek provázaný diagonální nití, často s podélným vzorováním. Používá se jako ozdoba bočních švů na kalhotách uniforem a spokingů.  Šabraka je hladký, tuhý, příčný dekorační závěs, většinou potažený látkou. Spodní hrana šabraky může být sestřižená do různých tvarů a s našitou lemovkou.  Lemovka je úzký, různě vzorovaný pás, tkaný nebo zhotovený na galonovém stroji. Rozeznává se několik druhů, např.  Effilé – s klikatými třásněmi  Feston – s přeloženým okrajem  Hrotová – se zářezy  Gimpa – zhotovená z několika gimp  Marabou – napodobuje sametový prýmek

Pozament (přes něm. "Posament" z franc. "passementerie" = krajkářství) je souhrnné označení pro výrobky k ozdobě a lemování textilií např. galonové pleteniny, šňůry, sutašky, třásně, pompony, střapce apod.

Passementerie (, ) or passementarie is the art of making elaborate trimmings or edgings (in French, "passements") of applied braid, gold or silver cord, embroidery, colored silk, or beads for clothing or furnishings.


Kariéra.

Pravděpodobně byl nejvíc znám rolí Generála George S. Hammonda ve vědeckofantastickém televizním seriálu "Hvězdná brána" (1997–2007) a pro dřívější zpodobnění Majora Garlanda Briggse v seriálu "Městečko Twin Peaks" (1990–1991). V seriálu "MacGyver" byl kaskadérem/dvojníkem Dana Elcara. Často býval s Elcarem pleten a naopak. Davis se objevil ve dvou dílech "MacGyvera", pokaždé v jiné roli. První postavou byl řidič náklaďáku s cementem v díle "Výbuch" a druhou pytlák Wyatt Porter v dílu "Ohrožený Kruh". Také hrál otce Scullyové v seriálu "Akta X". Kanadské publikum může Davise znát také díky jeho slavnému působení v seriálu "Heritage Minutes", kde hrál arogantního amerického zlatokopa, který vytáhl zbraň na Sama Steelea.

Život.

Davis se narodil ve městečku Aurora ve státě Missouri. Na universitě Southwest Missouri State College dosáhl bakalářského titulu z divadla a umění. V roce 1970 získal magisterský titul na konzervatoři Southern Illinois University v Carbondale. Poté několik let učil, než se na tuto universitu vrátil a dokončil studium divadelních umění se ziskem titulu Ph.D. Ve filmech začal účinkovat od roku 1982, zároveň také učil na Universitě Britské Kolumbie. S učením přestal roku 1987, aby se mohl naplno věnovat herectví.  Herectví ho zcela nenaplňovalo, a tak byl také výtvarným umělcem, trávícím většinu svého času malováním a vyřezáváním. Malování, vyřezávání a kreslení doprovázelo Davise už od raného věku. Celý svůj život směřoval k dalšímu provozu těchto činností, které byly později následovány jeho Výborem pro design a prodejem umění.  Davis zemřel 29. června 2008 v 65 letech. Jako příčina byl uveden rozsáhlý infarkt. Namísto květin či darů požádala Davisova rodina, aby truchlící věnovali dary American Heart Association.

Don Sinclair Davis (4. srpna 1942 – 29. června 2008) byl americký herec, učitel divadla a kapitán v armádě Spojených států amerických.

Don Sinclair Davis (August 4, 1942 – June 29, 2008) was an American character actor best-known for playing General Hammond in the television series "Stargate SG-1" (1997–2007), and earlier for playing Major Garland Briggs on the television series "Twin Peaks" (1990–1991). He was also a theater professor, painter, and United States Army captain.


Vývoj.

Původně, od začátku her v roce 1965, se soutěže účastnily čtyři evropské země: Francie, Belgie, západní Německo a Itálie. Poslední ročník první série letních her se konal v roce 1982. V tomto období se konaly i tzv. Vánoční hry.  Roku 1988 se začala konat druhá série Her bez hranic. Té se však již neúčastnily Belgie a Německo. Místo nich se do soutěže zařadila například i Jugoslávie (a po jejím rozpadu pak Slovinsko), dále ČSFR či Maďarsko. Počet soupeřících zemí v jednom ročníku se vyhoupl až na osm a kolem tohoto čísla pak kolísal sezónu od sezóny. Nejsilnějším ročníkem byl rok 1994, kdy se soutěže zúčastnilo celkem devět zemí, a sice Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (zastupované i lichtenštejnskými městy), Česko, Řecko, Maďarsko, Slovinsko a Malta. Natáčení soutěže skončilo v roce 1999. Zajímavostí je, že přihlášky zemí podávaly veřejnoprávní televize jednotlivých zemí spojené v Evropskou vysílací unii, ty pak přijímaly přihlášky jednotlivých měst/družstev a byly jejich mediálními garanty v soutěži. Ve druhé sérii Her bez hranic se do soutěžních disciplín aktivně zapojovali i sami moderátoři těchto televizí.

Československé a české vystoupení v soutěži.

Reprezentaci ČSFR (a posléze Česka) lze procentuálně považovat za jednu z nejlepší ze všech zúčastněných zemí. 5 účastí a 4 absolutní vítězství (včetně první účasti zimní Hry bez hranic 1991/1992!  Poprvé se ČSFR soutěže účastnila v ročníku 1991/1992, který byl zároveň jediným, kdy se jednotlivá klání konala v zimě. Semifinále i finále soutěže se tehdy konalo v Praze a družstvo z Nového Města na Moravě, které ČSFR zastupovalo, tuto soutěž vyhrálo.  Těsně po sametové revoluci bylo toto vítězství vnímáno silněji, protože dokazovalo, že Čechy jsou rovnocenným partnerem západoevropským zemím. Češi dokázali také při výrobě jednolivých dílů, že se dokáží vyrovnat svým západoevropský producentským protějškům. Obsah her vymýšlel Aleš Ulm a soutěž moderovala nezávislým komentářem Martina Adamcová.  V dalších ročnících se klání konala v letních měsících a nejvýraznějších úspěchů dosáhli:

Města reprezentující Československo, resp. Česko.

zimní Hry bez hranic 1991/1992.

První a zároveň poslední zimní ročník : zúčastněné země/národy (4) : Itálie, Francie, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), ČSFR (zastoupena jen českými a moravskoslezskými městy,z principu samostatné České televize). Kde se v základních kvalifikačních čtyřech kolech, konané v prosinci 1991, družstva střetávala v italském lyžařském středisku Santa Caterina Valfurva (z velké části se disciplíny prováděly na lyžích a sněžních skútrech). Semifinále a finále se odehrálo po Novém roce 1992 v Praze, v holešovické sportovní hale na ledové ploše (všechny disciplíny se prováděly na bruslích).

letní Hry bez hranic 1992.

23. ročník : zúčastněné země/národy (8) : Itálie, Francie, Portugalsko, Španělsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), ČSFR (zastoupena jen českými a moravskoslezskými městy), Tunisko.

letní Hry bez hranic 1993.

24. ročník : zúčastněné země/národy (7) : Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Madarsko.

letní Hry bez hranic 1994.

25. ročník : zúčastněné země/národy (9) : Itálie, Portugalsko, Wales, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Maďarsko, Slovinsko, Malta.

letní Hry bez hranic 1995.

26. ročník : zúčastněné země/národy (7) : Itálie, Portugalsko, Švýcarsko (+Lichtenštejnsko), Česko, Řecko, Maďarsko, Malta.

Snahy o obnovení soutěže.

V létě 2007 se měla vyrábět nová řada soutěže s velmi pozměněnými pravidly. Soutěž měla mít celkem 9 dílů (8 a finále) a měla probíhat během léta na pouze jednom místě. Z natáčení však později kvůli finančním těžkostem sešlo. Natáčení bylo připravováno na rok 2011, avšak z toho také nakonec sešlo.  Dne 4. června 2007 byla spuštěna online petice žádající Evropskou vysílací unii o obnovení pořadu. K začátku roku 2010 ji podepsalo přibližně 10 000 lidí.  Italská mediální skupina Mediaset ohlásila návrat soutěže na podzim 2019.

Průběh soutěžního dílu.

Soutěž tvořilo celkem zhruba deset různých disciplín, tematicky zařazených podle země, která momentálně hry pořádala.  Každé z účastnických zemí byla přidělena unikátní barva, jíž se země pro větší diváckou přehlednost v soutěži prezentovala. Československu/Česku například vždy patřila barva oranžová.

Soutěž v České televizi.

V ČR soutěž vysílala Česká televize. Původní odvysílání v roce 1990, jinak barvitého zábavního pořadu, se nesetkalo se zájmem publika. Proto tvůrčí skupina ČT Čapek - Borovan rozhodla, že se do italské alpské destinace Caterina Valfurva na natáčení 22.ročníku má vydat zúžený štáb, složený z kameramana, obou producentů, ale také, do té doby neznáme tváře, jimi vybrané komentátorky, Martiny Adamcové.  Tak vznikl první, v ČR skutečně sledovaný, ročník zábavné soutěžní hry.  Velkou zásluhu na popularitě pořadu měl hovorový bezprostřední projev Martiny Adamcové, která si komentáře k pořadu sama vypracovávala.  Její styl, včetně oslňujícího úsměvu, který ve vstupech vždy zářně odhalovala, přejali po ní další komentátoři a to nejen této soutěže, ale všeobecně moderátoři v projevu na televizní obrazovce.  Po dvaadvacátém zimním ročníku následoval 23. ročník 1992. To už se pořad vyšvihl na první příčku sledovanosti, města považovala svoji účast za prestižní, a komentátorka Martina Adamcová se stala objevem roku. K popularitě pořadu přispěl také fakt, že Československé družstvo v soutěži vítězilo. Na finále na Azorské ostrovy se letěl se podívat i ředitel ČTV, Ivo Maté. Následovaly pak 24. ročník v roce 1993, 25. ročník 1994 a 26. ročník 1995. Českými moderátory pořadu byli: Po proběhnutí Her bez hranic v roce 1995 se Česká televize další účasti vzdala pro vysoké finanční nároky.

Hry bez hranic ( "") byla televizní soutěž. S nápadem, aby se země Evropy zábavnou formou propojily přišel francouzský prezident Charles de Gaulle. Tato idea se zalíbila francouzské televizi, která od roku 1965 začala tuto soutěž ve spolupráci s ostatními stanicemi vysílat.

Jeux sans frontières ("Games Without Borders" in French) was a Europe-wide television game show, based on the French programme "Intervilles" which was first broadcast in 1962. In its original conception, it was broadcast from 1965 to 1999 under the auspices of the European Broadcasting Union (EBU), which owned the format.


Život.

Pocházel ze šlechtického rodu a stal se jedním z prvních žáků zakladatele minoritského řádu Františka z Assisi. Ve 20. letech 13. století působil v Německu, později ve Španělsku a v Polsku. Všude se věnoval misijní činnosti, ale možná již pomýšlel na diplomacii, neboť podle některých historiků by mohl být "bratrem Janem", který roku 1235 stál v čele poselstva k tuniskému králi Zakaríju el-Hassanovi.  Jisté je, že nakonec vstoupil do diplomatických služeb papeže Inocence IV. (na stolci 1238–1246), sídlícího v Lyonu. Ten usiloval o navázání diplomatických kontaktů s tatarskými (mongolskými) nájezdníky, kteří v té době ohrožovali Evropu. Vyslal tři poselstva. První tvořilo šest dominikánů (Ascelin, Alexander, Albert, Simon de Saint-Quentin, Guichard z Cremony a André z Longjumeau), kteří dorazili na dvůr vojevůdce Batua v Persii, kde však diplomaticky ničeho nedosáhli. Druhé poselstvo vedl portugalský františkán Vavřinec, jeho cesta však skončila předčasně v Arménii. Třetí poselstvo, nakonec nejúspěšnější, vedl právě Carpini. Dne 5. března 1245 odevzdal Inocenc IV. Carpinimu latinsky psaný dopis adresovaný mongolskému chánovi. Na cestu Carpini vyrazil roku 1245, kdy mu bylo již přes šedesát let. Kuriózní bylo, že byl rovněž robustní postavy, což se na dlouhé cestování nehodilo. Pro český kontext je zajímavé, že jeho nejbližším spolupracovníkem a zpočátku i průvodcem byl český františkán Štěpán z Čech.  Výprava vyrazila z Lyonu. Zamířila do Německa, a poté do Českého království. V Praze bylo poselstvo přijato a obdarováno českým králem Václavem I. Podle svědectví Carpiniho to byl osobně Václav I., který poselstvu poradil, aby se vydali přes Polsko. Výprava tedy zamířila do Vratislavi, kde se k ní přidal další františkán, Polák Benedikt, ovládající dobře jazyky a sloužící na další cestě jako tlumočník. Výprava se pak vydala přes Krakov a odtud zamířila do Kyjeva, kde vyměnila koně. Dále cestovatelé překročili Dněpr a pokračovali k Donu a Volze. Carpini je první Evropan, který užíval moderní jména těchto řek. Ve vsi Kaněv je pro nemoc opustil Čech Štěpán a dále o něm nejsou žádné zprávy.  Na Volze tábořil Batu, vnuk Čingischánův a vrchní velitel mongolského západního vojska, který poselstvo poslal ke dvoru mongolského chána. Carpini a zbylí cestovatelé byli sice tak unaveni, že se sotva udrželi na koni, přesto zamířili do kazašské stepi. Postupovali severně od Kaspického a Aralského jezera. U řeky Syrdarja, jejíž jméno Carpini neznal, narazili na islámské kmeny. Dále Carpini hovoří o zemi „černých Kitajů“ (zřejmě oblast mezi Altajem a Ťan-šanem). Zde byla expedice přijata ve městě Omyl jakýmsi mongolským předákem. Poté zamířili na území mongolských Najmanů a odtud do centrálního Mongolska.  Carpiniho výprava ujela asi 4800 km za 106 dní a do centra chanátu dorazila, právě když vyvrcholily nástupnické spory po smrti chána Ögedeje. V době příchodu poselstva zvítězil Ögedejův syn Güjük a ujmul se vlády (vládl 1246–1248). Poselstvo se zúčastnilo i slavnostní korunovace, která byla dle Carpiniho líčení velkolepou událostí, jíž se zúčastnilo 4000 zahraničních hostů, včetně panovníků z Ruska, Gruzie, Číny a Koreje. Chán papežské posly přijal 11. listopadu 1246. Na papežův list odpověděl, šlo však spíše o zdvořilé odmítnutí. Poslové odpověď přijali, 13. listopadu se vydali na krušnou a nebezpečnou zimní zpáteční cestu (po stejné trase, jakou přišli) a 9. července 1247 vstoupili do Lyonu.  Po návratu působil Carpini na papežském dvoře. Později se stal arcibiskupem v dalmatském Antibari (Baru), v závěru života pak papežským legátem u krále Ludvíka IX.

Dílo.

Sepsat zprávu o výpravě k chánovi měl za úkol Benedikt. Vypracoval však jen stručný souhrn, který byl navíc vydán až s větším časovým odstupem. Mnohem podrobnější a zajímavější však byl Carpiniho deník, který psal během putování, a který v letech 1247–50 přivedl k definitivní verzi jako "Ystoria Mongalorum" ("Tartarorum"). V osmi kapitolách popisuje Mongolsko, jeho polohu, obyvatele, náboženské zvyky, morální normy, vypisuje historii Mongolské říše (od Čingischána) i její fungování. Zajímavé je, že Carpini v deníku věnuje pozornost i válečné taktice Mongolů a doporučuje, jak je porazit v bitvě (bojiště má ležet v rovině, v týle nebo po straně má být rozlehlý les, nemá se tvořit jediný útvar, ale několik vzájemně oddělených armád stojících nedaleko od sebe apod.) Cenný je však i Carpiniho popis východní Evropy a Ruska, který historici považují za poměrně věrný. Jeho spis se stal ve středověku velmi populárním a důležitým zdrojem informací a byl hojně opisován, i když jen ve stručném výtahu v encyklopedii Vincenta z Beauvais, která vyšla 1473 poprvé tiskem. Úplný text vyšel tiskem až roku 1839.

Giovanni Carpini, plným jménem Giovanni da Pian del Carpine (* asi 1182, hrad Carpini, nyní Magione u Perugie - 1. srpen 1252) byl italský cestovatel a františkánský mnich (žák Františka z Assisi). Roku 1245 byl vyslán jako papežský legát k mongolskému chánovi. Do hlavního města mongolské říše dorazil roku 1246. Slavným se stal jeho deník, kde zaznamenal řadu podrobností o národech východní Evropy, Ruska a Mongolska.

Giovanni da Pian del Carpine, variously rendered in English as "John of Pian de Carpine", "John of Plano Carpini" or "Joannes de Plano" ("ca" 1185 – 1 August 1252), was a medieval Italian diplomat, archbishop and explorer and one of the first Europeans to enter the court of the Great Khan of the Mongol Empire. He is the author of the earliest important Western account of northern and central Asia, Rus, and other regions of the Mongol dominion. He was the Primate of Serbia, based in Antivari, from 1247 to 1252.


Historie.

V některých tištěných i webových publikacích se můžete dočíst, že naháče chovali před třemi tisíci let Inkové. Tento údaj je chybný, a to z jednoho prostého důvodu: Říše Inků existovala na konci středověku. Doba jejího největšího rozkvětu netrvala ani sto padesát let. Prvním, historicky ověřeným, datem z incké historie je rok 1438 n.l. – korunovace panovníka Pachacutiho. V roce 1533 n. l. byla incká říše rozvrácena španělskými conquistadory vedenými Franciscem Pizarrem. Torzo inckého státu si ještě udrželo svoji nezávislost ve Vilcabambě do roku 1572, pak vláda Inků definitivně zanikla. Pokud Inkové existovali téměř tisíc let před naším letopočtem, zcela jistě se jednalo o bezvýznamný andský kmen. Tahle skutečnost byla snad i jedním z důvodů, proč 12. června 1985 požádala peruánská kynologická organizace (KPC) – na základě archeologických objevů předkolumbovských kultur – mezinárodní organizaci FCI o zaregistrování standardu PENa, do té doby označovaného jako Peruvian Inca Orchid, Inca Orchid Moonflower Dog či Inca Hairless Dog (pod těmito názvy je v USA. několik desetiletí stále chován, též je znám pod zkratkou PIO) na nynější oficiální název Perro sin Pelo del Peru.  Prameny o původu peruánských naháčů se různí. V podstatě jsou známé tři teorie. První z nich je domněnka, že se do Peru dostali společně s africkými nomády, druhá s čínskými přistěhovalci za vlády prezidenta Castilla v první polovině 19. století a třetí, která předpokládá příchod psů, provázejících člověka při jeho migraci z Asie na oba americké kontinenty, přes Beringovu úžinu.  Provádět seriózní archeologický výzkum na území dnešního Peru je poměrně obtížné, protože oblast andského horského masivu patří k seismicky nejaktivnějším a velice těžko přístupným pohořím na světě. Častá zemětřesení a sesuvy půdy pohřbily v průběhu staletí celá města a v tropických nížinných pralesích je spousta doposud neprobádaných míst, která teprve čekají na své objevení. Dalším problémem je i to, že zatím nebyly nalezeny žádné písemné záznamy z předkolumbovské éry, a tak je nutné spoléhat na prameny pocházejících od španělských kronikářů, kteří zase vycházeli z ústního podání tradic a incké verze dějin. Ty jsou plné legend, záhad, folklóru a mýtů. Nemalou míru zde také sehrává fakt, že současné Peru je z ekonomického hlediska poměrně chudou zemí, a tak velmi často dochází k vykrádaní archeologických nalezišť, a tím i k nevratným ztrátám kulturně-historických památek nevyčíslitelných hodnot.  Pizarrovi následovníci a kronikáři z poloviny 16. století, se zmiňují o „nahých psech“ chovaných inckou šlechtou. Nejvíce ceněni byli psi se světlou kůží, a tak, aby vlivem slunečních paprsků neztmavla (peruánský naháč se totiž může opálit a spálit na slunci stejně jako člověk), byli přes den chováni v tmavých místnostech a ven pouštěni pouze v noci. Odtud má asi původ někdy používané označení „Měsíční orchidejový pes“ ("Inca Orchid Moonflower Dog").

Peruánský naháč (též "Perro sin Pelo del Peru" či "Peruvian Inca Orchid") je psí plemeno původem z Peru, jehož charakteristickým znakem je absence srsti na většině těla neosrstěných jedinců. Zbarvením může být od černé, přes břidlicově černou, sloní čerň, modročernou, všechny odstíny šedé, tmavě hnědou až po světle plavou. Všechny tyto barvy mohou být jednobarevné nebo se mohou vyskytovat s růžově zbarveným skvrnami kdekoliv na těle.

The Peruvian Hairless Dog, Peruvian viringo, naked dog, or Chimú dog is one of several breeds of hairless dog. It is native of Peru and it is usually raised as a pet. It has been officially recognized as part of Peru's Cultural Heritage.


Městské čtvrti.

Obec je rozdělena do několika městských čtvrtí:

Rekreace.

Rekreační objekty a zábavní zařízení (diskotéky, aquapark) jsou nejen ve městě samém, ale pokračují i v Porto Santa Margherita, odděleném od Caorle říčkou Livenzou. Tam je i velká marina pro jachty.

Historie.

O Caorle se říká, že je nejhistoričtější z letovisek mezi Benátkami a Terstem. Založeno bylo při laguně již kolem roku 40 př. n. l. jako Capruale, na sklonku starověku mělo asi 15 000 obyvatel. Středověké bohatství připomíná bazilika San Stefano z roku 1038 s 48 m vysokou zvonicí. Jako město pod vlivem Benátek jej ale roku 1380 vyplenili Janované. Caorle se stalo rybářským přístavem. S rozvojem turistiky se pak stalo i Caorle, stejně jako řada dalších měst v okolí (Bibione, Lignano, Eraclea, Jesolo) turistickým centrem s dlouhou písečnou pláží.

Pamětihodnosti.

Dóm.

Hlavním uměleckým skvostem Caorle je Dóm z roku 1038 (už v té době to byla katedrála a sídlo biskupa a to až do roku 1807) se svou válcovitou zvonicí ukončenou kuželovitou špičkou. Zvonice v románském stylu byla postavena téměř současně s Dómem. Uvnitř katedrály se nachází "Pala d'oro"(zlatý oltářní obraz), který byl údajně věnován královně Kypru, Kateřině Cornaro. Dále jsou to "Poslední večeře" připisovaná Gregoriovi Lazzarinimu a také dřevěná pozlacená "Pietà". Ke chrámu je přidruženo farní muzeum, které kromě šesti deskových obrazů ze 14. století vytvořených benátskou školou a představujících apoštoly, relikviář s lebkou Svatého Štefana, patrona města, a také Relikviář nejdražší krve, obsahující údajně hlínu, po které kráčel krvácející Kristus.

Santuario della Madonna dell'Angelo.

Na pobřeží se nachází kostel Santuario della Madonna dell'Angelo, přestavěný v 17. století na základech původního kostela, která je odjakživa cílem poutníků. Klenba kostela je ozdobená freskami. Uvnitř se nachází také dřevěná socha Panny Marie s dítětem, barokní oltář, a reliéf Archanděla Michaela, dílo sochaře Andrey dell'Aquila.

Živá skála.

Každý rok se v Caorle koná soutěž "Živá skála" (scogliera viva), ve kterém sochaři z různých zemí tvoří sochy z balvanů na pobřežní promenádě.

Caorle je italské město v provincii Venezia v oblasti Benátsko s 11 803 obyvateli (2013). Nachází se mezi ústími řek Livenza a Lemene u Jaderského moře. Jde o oblíbené přímořské letovisko.

Caorle (; ) is a coastal town in the Metropolitan City of Venice, Veneto, northern Italy, located between the estuaries of the Livenza and Lemene rivers. It is situated on the Adriatic Sea between two other tourist towns, Eraclea and Bibione.


Vývoj a export.

Projekt vznikl jako společná iniciativa firem Construcciones Aeronáuticas SA a Indonesian Aerospace ("PT. Dirgantara Indonesia"), dříve známé jako IPTN, které pro řízení programu založily společnost Airtech (Aviation Technology Industries). Partnerství bylo využito pouze při výrobě Série 10 a Série 100/110, přičemž pozdější verze byly vyvinuty nezávisle. Ve službě se nachází více než 230 letounů CN-235 všech verzí, které nalétaly přes 500 000 letových hodin.  Vývoj začal v lednu 1980 a k prvnímu letu došlo 11. listopadu 1983 v Getafe. Za řízení usedli piloti José Murga a Guillermo Delgado. Druhý prototyp (PK-XNC, „Tetuko“) byl zalétán v Bandungu 30. prosince 1983. Španělská a indonéská certifikace proběhla 20. června 1986; první let sériového letounu se uskutečnil 19. srpna 1986 a Federal Aviation Administration schválila typ CN-235 3. prosince 1986. Letoun vstoupil do služby 1. března 1988.  V lednu 1990 byla podepsána s TAI smlouva na montáž a následnou výrobu 50 kusů CN-235 v Turecku.  V roce 1995 zahájila CASA vývoj prodloužené verze CN-235, která dostala označení C-295. V prosinci 2002 objednalo kolumbijské námořnictvo dva letouny CN-235 pro hlídkování a protidrogové mise.  V dubnu 2005 objednala Venezuela dva stroje CN-235 pro námořní hlídkování a deset transportních letounů, ale obchod byl zastaven, protože vláda Spojených států odmítla povolit transfer technologií amerického původu v avionice.  V lednu 2006 objednalo Thajsko u Indonesian Aerospace deset letounů, šest pro ministerstvo obrany a čtyři pro ministerstvo zemědělství.  V prosinci 2007 objednalo Španělsko dva námořní hlídkové letouny CN-235 pro španělskou civilní gardu, s termínem dodání 2008–2009.  Jeden stroj CN-235 MPA byl v červnu 2008 dodán prostřednictvím Indonesian Aerospace indonéskému ministerstvu obrany.  V srpnu 2006 zůstávaly celkem tři letouny CN-235-10 ve službách aerolinií v Africe, konkrétně u společnosti Safair (2) a Tiko Air (1). Asian Spirit provozoval v roce 2007 jeden CN-235-220 na Filipínách.  Irské letectvo používá dva letouny pro úkoly námořního hlídkování.  Nejméně dva stroje CN-235 provozuje letectvo Spojených států amerických pro blíže neupřesněné úkoly v rámci 427. perutě speciálních operací, umístěné na bývalé letecké základně Pope, Severní Karolína.  Na začátku července 2008 oznámilo mexické námořnictvo záměr pořídit šest letounů CN-235 ze Španělska. V dubnu 2010 potvrdil francouzský ministr obrany Hervé Morin objednávku osmi CN-235-300.  V roce 2011 vyráběla společnost Indonesian Aerospace 4 letouny CN-235-110 MPA pro jihokorejskou pobřežní stráž. Hodnota zakázky činila 96 milionů dolarů.  Senegalské letectvo zakoupilo dva stroje CN-235 v roce 2010 a 2012 v rámci kontraktu v hodnotě 13 milionů dolarů. V plánu byl též nákup letounů pro přepravu VIP a dopravní úkoly, letectvo projevilo zájem i o námořní hlídkovou verzi.

Specifikace (CN-235-100).

Specifikace podle Jane's All The World's Aircraft 1993–94

CASA/IPTN CN-235 je dvoumotorový transportní letoun středního doletu, který společně vyvinuly společnosti CASA ze Španělska a IPTN z Indonésie, jako letoun pro regionální leteckou dopravu a vojenský transportní letoun. Mezi jeho hlavní vojenské úkoly patří námořní hlídkování, průzkum a letecká přeprava. Největším uživatelem letounu je turecké letectvo, které disponuje 50 stroji.

The CASA/IPTN CN-235 is a medium-range twin-engined transport aircraft that was jointly developed by Construcciones Aeronáuticas SA (CASA) of Spain and Indonesian manufacturer IPTN, as a regional airliner and military transport. Its primary military roles include maritime patrol, surveillance, and air transport. Its largest user is Turkey, which has 59 aircraft.


Letouny CASA v AČR.

V dubnu roku 2009 schválila vláda Mirka Topolánka nákup čtyř letounů C-295M Casa, které měly nahradit dosluhující stroje Antonov An-26. Za letouny a logistiku měla ČR zaplatit 3,5 miliardy korun a přidat pět nepotřebných bitevníků L-159. Již od počátku panovaly kolem této transakce pochybnosti. V interní zprávě Armády ČR se např. cituje, že "„pořízení čtyř letounů C-295M v rámci barterového obchodu, tedy výměnou nadbytečných letounů L-159 Alca (v poměru 1:2–3), není pro transportní letectvo AČR vhodným řešením.“" Ve zprávě se rovněž hovoří, že letoun nesplňuje požadavky vyspecifikované Armádou České republiky (AČR), a to zejména v požadované přepravní kapacitě a doletu.  V lednu 2010 uvedl časopis Týden, že cena letadel CASA by měla být kvůli dodávkám náhradních dílů a dalšího vybavení vyšší zhruba o jednu miliardu korun.  V květnu roku 2010 zažalovala Evropská komise Českou republiku u soudního dvora Evropské unie z důvodu nedodržení předpisů EU o hospodářské soutěži, protože vláda nevyhlásila na nákup strojů CASA řádné výběrové řízení.  8. února 2011 Armáda ČR informovala, že letadlo CASA se 3. února při cvičném letu propadlo o několik desítek metrů, a proto až do vyšetření události nemohou letadla tohoto typu létat.  14. června přepravil jeden z letounů čtyři koně Převalského do Mongolska.  20. června 2011 uvedl časopis Euro, že ÚOHS dokončil prověrku nákupu strojů, kterou oznámí do 14 dnů.  V červenci 2012 bylo ministerstvem obrany oznámeno, že systém pasivní ochrany proti raketám na letounech CASA C-295M české armády nesplnil vojskové zkoušky. Systém nevyhověl v 7 ze 17 prověřovaných oblastí. Stejný systém už vojskovými zkouškami neprošel rok před tím, a proto nemohou letadla být vyslána do mise v Afghánistánu.  Tyto základní požadované parametry letoun stále nesplňoval ani koncem roku 2012. Teprve 15. července 2013 oznámil ministr obrany Vlastimil Picek, že systém ochrany letounů před raketami úspěšně prošel opakovanými zkouškami a že letouny "mohou být využívány pro naše potřeby v případném nasazení v zahraničních operacích nebo nebezpečných prostorech".

Policejní vyšetřování.

V červnu 2012 policie dospěla k závěru, že bývalá ministryně Vlasta Parkanová je podezřelá z nezákonného jednání v souvislosti s nákupem letounů. Detektivové protikorupční služby chtějí Parkanovou obvinit ze zneužití pravomoci úřední osoby a porušení povinnosti při správě cizího majetku. 13. června 2012 požádali sněmovnu, aby poslankyně TOP 09 byla vydána k trestnímu stíhání. Policie chce stíhat Parkanovou údajně kvůli tomu, že nenechala udělat znalecký posudek k ověření ceny letounů. Tím měla stát připravit o 658 milionů korun, což je rozdíl mezi kupní cenou a později dopracovaným znaleckým odhadem. Druhým obviněným v kauze je bývalý šéf sekce vyzbrojování ministerstva obrany Jiří Staněk.

CASA C-295 je dvoumotorový vojenský transportní letoun od španělského výrobce EADS-CASA. Stroje CASA C-295 se vyrábějí v několika variantách. Letoun dovede přepravit až 71 vybavených vojáků (či 49 výsadkářů) nebo tři lehká vozidla, například typu Land Rover. Vzdušné síly AČR obdržely 4 kusy typu C-295M, přičemž první letoun přistál v lednu 2010 na letišti Praha-Kbely.

The EADS CASA C-295 is a twin-turboprop tactical military transport aircraft, and is currently manufactured by Airbus Defence and Space in Spain.


Původce.

Jde o infekční chorobu lichokopytníků, výjimečně masožravců (velké kočkovité šelmy), zřídkakdy u ovcí, koz a krav. Při jejím výskytu je nutné okamžité nahlášení. V Evropě byla potlačena, vyskytuje se v oblasti jižní a přední Asie. Onemocnění probíhá akutně nebo chronicky s tvorbou uzlíků a vředů na sliznicích, kůži a vnitřních orgánech. Původcem onemocnění je "Burkholderia mallei" (dříve "Pseudomonas mallei"). Jedná se o gramnegativní, nepohyblivou, pleomorfní tyčinku. Na jednoduchých živých půdách roste aerobně a pomalu, takže kolonie se objevují až po 48 hodinách. Kolonie jsou nejdříve průhledně šedé, poté se stávají neprůhlednými s jemně granulovaným povrchem a nakonec se zbarvují žlutě.

Přenos a symptomy.

K nákaze dochází kontaktem s nakaženými koňmi, kteří vylučují původce výtokem z nosu, slinami, hnisem, tekutinou z vředů a zřídka močí a výkaly. Nákazu můžeme zavléct i kontaminovanými přístroji – postroje, čištění, nebo napáječkami ve stáji. Původce se dostane do organismu většinou perorálně, poté postupuje sliznicí hltanu dál do organismu, zřídka sliznicí střeva a v příslušných lymfatických uzlinách se rozmnožuje. Jestliže se proces nezastaví, bakterie se dále rozšiřují hematogenně a vzniká nosní, plicní nebo kožní malleus. Inkubační doba je mezi 2–5 dny. Průběh infekce je akutní až chronický.

Akutní vozhřivka.

Vyskytuje se především u oslů a mul, u koní se vyskytuje spíše chronická forma. Projevuje se vysokými horečkami a vývinem vředů a uzlíků v nosní dutině a v oblasti hltanu a hrtanu vzniká jednostranný hlenovitě-hnisavý výtok a poté oboustranný výtok z nosu. Sekundárně může vzniknou akutní kožní vozhřivka s uzlíky, vředy, zhrubnutím lymfatických cév, zvětšením lymfatických uzlin a flegmonozními otoky. K smrti dojde většinou v průběhu druhého až třetího týdne nemoci.

Chronická vozhřivka.

Klinické příznaky jsou rekurentní horečka, chronická bronchitida se suchým kašlem, kachexie, hnisavý až krvavý výtok z nosu, tvorba uzlíků, a následných vředů především v dutině nosní, kožní vozhřivka ve formě lymfangitídy s uzlíky uspořádanými do tvaru šňůry perel na krku, po stranách hrudi, podbřiší a končetinách, z kterých vznikají vředy a vozhřivková flegmóna na končetinách. Průběh může trvat celé měsíce až roky a může přejít do akutní fáze.

Vozhřivka (latinsky "malleus") je bakteriální onemocnění způsobované gramnegativní bakterií "Burkholderia mallei". Jedná se o vysoce nakažlivé onemocnění lichokopytníků, které je také přenosné na člověka. Inkubační doba je několik týdnů až měsíců. K infekci dochází perorální cestou, někdy též aerogenní nebo kutánní cestou. Postihuje většinou nejprve plíce, v pozdějším stadiu pak sliznice nosu a kůži. Vyskytuje se jako akutní infekce u osla a muly nebo chronická u koní. Chronická vozhřivka má 3 formy: nosní, kožní a plicní. Příznaky jsou horečky, krvácení z nosu, vykašlávání krvavého hnisavého sekretu a tvorba hnisavých vředů.

Glanders is a contagious zoonotic infectious disease that occurs primarily in horses, mules, and donkeys. It can be contracted by other animals, such as dogs, cats, goats and humans. It is caused by infection with the bacterium "Burkholderia mallei".


Historie.

Na předměstí dnešního Hammámetu stála v 1. století př. n. l. osada s názvem "Pupput". Nyní je zde archeologická lokalita. Ve 2. století se stala součástí Římské říše. Historické prameny hovoří o místním divadle a amfiteátru, ze kterých se dodnes nic nedochovalo. Jsou zde zbytky akvaduktu, nádrže na vodu, zbytky budov s mozaikami a lázně, které daly blízkému Hammámetu název (arabsky "hammam" – lázně). Je zde také největší římské pohřebiště v Africe.  Ve 13. století zde byla založena pevnost a vystavěny hradby. Samotné město (medína) vzniklo nejspíše v 15. století. V roce 1601 město dobyli Španělé a nazvali ho "La Mahometa". Další pokus o dobytí města proběhl 14. srpna 1605 a pro útočníky znamenal drtivou porážku, při které zahynuly stovky španělských a dalších vojáků. Po dobytí města v roce 1574 se stalo součástí Osmanské říše. V roce 1881 město bez velkého odporu obsadila francouzská armáda. Francouzi začali postupně budovat nové město mimo medínu, v roce 1884 postavili katolický kostel, 1899 zde vybudovali železnici, zavedli elektřinu, telefon a zřídili francouzskou školu.  Na přelomu 19. a 20. století začali Hammámet navštěvovat někteří evropští intelektuálové, jako Paul Klee, August Macke, Gustave Flaubert, Guy de Maupassant, André Gide nebo Oscar Wilde. Po té si místa začali všímat bohatí evropští turisté a v 60. letech 20. století se z místo začalo proměňovat v největší turistické letovisko v Tunisku. V roce 2004 bylo při archeologickém výzkumu na předměstí nalezeny pozůstatky římské osady "Pupput".

Popis města.

Staré město (medína) o rozloze asi 200×200 m je na malém poloostrově a dosud je celá obehnána hradbami. Pevnost (kasba) se nachází v jejím západní rohu. Uvnitř starého města je "Velká mešita" z 15. století. Mezi hlavní branou a pevností je mešita "Sidi-Gailani" z roku 1798. Ve městě je velký muslimský a také malý křesťanský hřbitov. Je zde pohřben i italský politik Bettino Craxi, který byl v letech 1983–1987 premiérem a po korupčních skandálech utekl v roce 1994 do Tuniska pod ochranu prezidenta Ben Alího.  Centrem nového města severně od medíny je Náměstí Mučedníků a s pomníkem ve tvaru Eiffelovy věže. Z náměstí vybíhají dvě hlavní ulice – "Avenue Habib Bourguiba" a "Avenue de la République". Turistické zóny jsou dvě. Menší a starší je severně od města, jižně podél pobřeží se pak 20 km táhne letovisko "Yasmine Hammamet". Severozápadně od města je několik kopců s výhledem na město, nejvyšší má téměř 250 m. Ve vile rumunského milionáře George Sebastiana, asi 3 km od centra města, je kulturní centrum, kde se od roku 1964 vždy v červenci a srpnu pořádá Mezinárodní Hammámetský festival hudby a umění ("Festival international d'Hammamet"). Hlavní část festivalu probíhá v amfiteátru pro 1000 lidí s výhledem na město a Hammámetský záliv. (George Sebastian se sem uchýlil v roce 1929 po krachu na newyorské burze. V Sebastianově vile si v roce 1943 zřídil své sídlo německý maršál Erwin Rommel. Roku 1962 Sebastian vilu prodal tuniskému státu.)

Hammámet je město a turistické letovisko v severním Tunisku, asi 60 km jihovýchodně od Tunisu a 60 km severně od Súsy, u stejnojmenného zálivu a na poloostrově Cap Bon. V roce 2004 zde žilo přes 63 000 obyvatel. Se svými dlouhými písčitými plážemi je jedním z prvních a dnes nejnavštěvovanějším turistickým místem v zemi. Díky turistům vzroste každé léto počet obyvatel na čtyřnásobek.

Hammamet ( "") is a town in Tunisia. Thanks to its beaches, it is a popular destination for swimming and water sports and is the primary tourist destination in Tunisia. It is located in the south-eastern section of Cap Bon and is part of the Governorate of Nabeul.


Úvod.

Pro pochopení konvekčních mezních vrstev je nutné porozumět konvektivnímu přenosu tepla mezi povrchem a proudící tekutinou. Tepelná mezní vrstva vznikne, pokud se tekutina nepohybuje a liší se teplota povrchů. Díky rozdílu teplot dochází ke sídlení tepla a to se projeví jako teplotní profil. Rychlost prostupu tepla můžeme určit: Přestup tepla na povrchu vedením je: Tyto výrazy se rovnají a proto: Po úpravě: Vynásobením charakteristickou délkou L získáme bezrozměrnou veličinu: Pravá strana je poměr teplotního gradientu na povrchu vůči referenčnímu teplotnímu gradientu, zatímco levá strana je podobná Biotově modulu. Vzniká tak poměr konduktivního tepelného odporu a konvektivního tepelného odporu tekutiny, jinak nazývaného Nusseltovým číslem, Nu.

Derivace.

Nusseltovo číslo může být také získáno bezrozměrnou analýzou Fourierova zákona, protože odpovídá bezrozměrnému gradientu teploty na povrchu: Pokud platí: formula_14, a formula_15 lze přepsat na: poté definujeme: z rovnice vyjádříme integrací přes povrch tělesa získáme: formula_19, kde:  formula_20

Empirické vztahy.

Typicky se pro volnou konvekci Nusseltovo číslo vyjadřuje jako funkce Rayleighova čísla a Prandtlova čísla, zapsaná jako: Pro nucenou konvekci je Nusseltovo číslo funkcí Reynoldsova čísla a Prandtlova čísla: Empirické vztahy se definují pro řadů různých geometrií a typů proudění.

Volná konvekce.

Volná konvekce na svislé stěně.

Převzato z Churchill a Chu:

Volná konvekce na vodorovné desce.

Charakteristický rozměr je definován kde formula_25 je povrch desky a formula_26 je její obvod. Pak pro vrchní plochu horkého objektu zalitého studenější tekutinou a spodní plochu studeného objektu zalitého teplejší tekutinou platí: Pro spodní plochu horkého objektu zalitého studenější tekutinou a vrchní plochu studeného objektu zalitého teplejší tekutinou platí:

Nucená konvekce na ploché desce.

Plochá deska při laminárním proudění (lokální Nu).

Lokální Nusseltovo číslo pro laminární proudění na ploché desce je dáno

Plochá deska při laminárním proudění (průměrné Nu).

Průměrné Nusseltovo číslo pro laminární proudění na ploché desce je dáno

Nucená konvekce v kruhové trubce při turbulentním proudění.

Gnielinskiho vztah.

Gnielinskiho vztah pro turbulentní proudění v kruhové trubce: kde f je Darcyho koeficient tření, který může být zísán z Moodyho diagramu, nebo pro hladké trubky z Petukhova vztahu: Gnielinskiho vztah je platný pro:

Dittus-Boelterova rovnice.

Dittus-Boelterova rovnice (pro turbulentní proudění) je explicitní funkcí pro výpočet Nusseltova čísla. Je snadné ji vyřešit, ale její přesnost klesá, pokud dochází k velkým teplotním rozdílům v tekutině. Je navržena pro hladké trubky, takže se nedoporučuje pro aplikace v případě drsných trubek. kde: Dittus-Boelterova rovnice je platná pro: Příklad Dittus-Boelterova rovnice je vhodná pro odhad Nusseltova čísla v místě, kde se teplota mezi tekutinou a stěnou liší minimálně. Tím odpadá komplexní řešení rovnic a iterační přístup. Pokud například vezmeme vodu s průměrnou teplotou 20 °C, viskozitou 10,07×10 Pa·s a teplotu povrchu 40 °C (viskozita 6,96×10), korekční faktor viskozity pro formula_44 je 1,45. Na rozdíl od toho je korekční faktor 3,57 pokud vzroste povrchová teplota na 100 °C (viskozita 2,82×10 Pa·s). Vytvoří se tak významný rozdíl mezi Nusseltovými čísly a součinitely přestupu tepla.

Sieder-Tateův vztah.

Sieder-Tateův vztah pro turbulentní proudění je implicitní funkcí a popisuje daný systém jako nelineární. Sieder-Tateova funkce může poskytovat přesnější výsledky, protože bere v úvahu změnu viskozity (formula_45 a formula_46) díky změně teplot mezi průměrnou teplotou tekutiny a povrchovou teplotou. Sieder-Tateův vztah se běžně řeší iteračními postupy, protože změna viskozity ovlivňuje Nusseltovo číslo a naopak. kde: Sieder-Tateův vztah je platný pro

Nucená konvekce v plně vyvinutém laminárním proudění v trubce.

Pro plně vyvinuté laminární proudění v trubce je Nusseltovo číslo konstanta. Hodnota závisí na hydraulickém průměru. Pro proudění uvnitř kruhové trubky platí: kde:

Konvekce při rovnoměrném tepelném toku pro kruhové trubky.

Převzato z Incropera & DeWitt,

Konvekce s rovnoměrnou povrchovou teplotou kruhové trubky.

Pro případ konstantní povrchové teploty:

Nusseltovo číslo (Nu), poměr konvektivního přenosu tepla a konduktivního přenosu tepla kolmo na uvažovanou hranici tekutiny, se v oblasti přenosu tepla stanovuje na vnějším povrchu tekutiny. V tomto kontextu konvekce zahrnuje jak advekci, tak difuzi. Je pojmenováno po Wilhelmu Nusseltovi a je to bezrozměrná veličina. Vodivostní složka je měřena při stejných podmínkách jako vedení tepla, ale v (hypoteticky) nehybné tekutině. Podobná bezrozměrná veličina je Biotovo číslo, u kterého se tepelná vodivost vztahuje k pevnému tělesu, zatímco u Nusseltova čísla se vztahuje k tekutině. Nusseltovo číslo blízké 1 značí, že konvekční složka a vodivostní složka jsou podobné velikosti a proudění je označováno jako laminární. Větší Nusseltovo číslo odpovídá situaci, kdy je výraznější konvektivní složka, a proudění se označuje jako turbulentní, obvykle v rozsahu 100-1000. Konvektivní a konduktivní tepelné toky jsou navzájem rovnoběžné a jsou kolmé k povrchu tekutiny a kolmé k hlavnímu proudu tekutiny v jednoduchých případech. kde formula_2 je součinitel přestupu tepla, "L" je charakteristický rozměr, formula_3 je tepelná vodivost tekutiny. Na rozdíl od definice výše, známé jako „průměrné Nusseltovo číslo“, se definuje dále lokální Nusseltovo číslo pomocí vzdálenosti od hranice povrchu ke zkoumanému místu. „Střední“ nebo „průměrná“ hodnota je získána integrací výrazu po dráze, např.: Analogicky platí pro přenos hmoty Sherwoodovo číslo.

In fluid dynamics, the Nusselt number (Nu) is the ratio of convective to conductive heat transfer at a boundary in a fluid. Convection includes both advection (fluid motion) and diffusion (conduction). The conductive component is measured under the same conditions as the convective but for a hypothetically motionless fluid. It is a dimensionless number, closely related to the fluid's Rayleigh number.


Popis.

V kohoutku měří 55-65 cm, délka těla je 90-110 cm a hmotnost dosahuje 15-23 kg. Rohy měří 15 až 25 cm u samic a 25 až 38 cm u samců, přičemž rohy samců jsou výrazně tlustší, zahnutější a s výraznějšími prstenci. Zbarvení je béžové či načervenalé na bocích a horní polovině těla, břicho bývá světlé.

Ekologie a chování.

Umí přežít v suchém prostředí pouští a polopouští s minimálními nároky na vodu, pokud je potřeba, obejde se bez vody úplně a tekutiny získává z rostlinné stravy. Vyskytuje se rovněž na savanách. Žije v párech nebo malých stádech, tvořených jedním dominantním samcem, samicemi a jejich mláďaty. Výjimečně mohou stáda čítat až 100 jedinců.  Živí se listy akácií a různých křovin, když má možnost, spásá trávu a jiné rostliny.  Jejími predátory jsou jakékoliv střední a větší šelmy od šakalů, karakalů a vlků, přes psy hyenovité, hyeny, až po gepardy, levharty a lvy. Mohou se stát i kořistí krajt a orlů. Zdravá gazela je většinou schopna útočníkům uniknout, neboť dosahuje rychlosti až 80 km/h a umí výborně kličkovat.

Rozmnožování.

Doba březosti se pohybuje od 164 do 180 dnů. Samice rodí jedno nebo výjimečně dvě mláďata. Ta jsou kojena do 2 až 3 měsíců. Pohlavní zralosti dosahují v 9 (samci) až 18 měsících (samice). Doba dožití v divočině se pohybuje okolo 10 let, maximálně pak 12,5 roku.

Populace, hrozby.

Celková populace je odhadována na několik desítek tisíc jedinců, přičemž nejvíc jich žije v Čadu, Nigeru a zemích afrického rohu, populační trend je pokles. Hlavní hrozbou pro gazelu dorkas je člověk a jeho aktivity, především nadměrný lov a extenzivní chov domácích zvířat, která jsou schopna spást lokálně veškerou vegetaci.

Zajímavost.

Vyhynulá gazela dlouhorohá byla dříve považovaná za poddruh gazely dorkas, ale genetické zkoumání zjistilo, že jde o rozdílné druhy.

Gazela dorkas ("Gazella dorcas") je malá, poměrně běžná gazela. Žije především v Severní Africe a místy i na Blízkém východě (Izrael, Jordánsko).

The dorcas gazelle ("Gazella dorcas"), also known as the ariel gazelle, is a small and common gazelle. The dorcas gazelle stands about at the shoulder, with a head and body length of and a weight of. The numerous subspecies survive on vegetation in grassland, steppe, wadis, mountain desert and in semidesert climates of Africa and Arabia. About 35,000–40,000 exist in the wild. The extinct Saudi gazelle from the Arabian Peninsula has been previously considered as a subspecies of the dorcas gazelle.


Život.

Vyrůstal v Austrálii a na Novém Zélandu. Je hudebním samoukem, nikdy nenavštěvoval žádnou hudební školu, učil se od maorských a polynéských domorodých hudebníků. Původně byl učitelem na prvním stupni základní školy. S Lisou Gerrard tvořil i partnerskou dvojici, po jejich rozchodu se přestěhoval z Londýna do Irska, kde v objektu bývalého kostela vybudoval vlastní hudební studio "Quivy Church". Kromě hudebních produkcí tam pořádá různé výstavy a workshopy, např. organizoval festival samby.

Hudební kariéra.

Začátky.

V roce 1977 se pod uměleckým jménem "Ronnie Recent" stal vedoucím členem punk rockové novozélandské hudební skupiny The Scavengers. Původně hrál na basovou kytaru, od roku 1978 se stal hlavním zpěvákem. V roce 1979 se skupina přestěhovala do australského Melbourne a změnila název na Marching Girls.

Dead Can Dance.

Brendan Perry opustil Marching Girls v roce 1981, kdy s Lisou Gerrard založil skupinu Dead Can Dance. Původně tuto skupinu ještě tvořili bubeník Simon Monroe (také z Marching Girls) a baskytarista Paul Erikson. V roce 1982 se skupina přestěhovala do Londýna, Simon Monroe však zůstal v Austrálii. Na prvních nahrávkách a koncertech na bicí hrál Peter Ulrich, krátce na to se do Austrálie vrátil i Paul Erikson a ze skupiny se stalo pouhé duo Brendana Perryho a Lisy Gerrard. První album (nesoucí název skupiny) vydali v únoru 1984 u společnosti 4AD. Následovalo dalších 6 studiových alb, jedno koncertní album a 4 výběrová alba.

Sólová dráha.

V roce 1998 se s Lisou Gerrard rozešli a dále se věnovali každý svým sólovým projektům. Ještě téhož roku Brendan Perry vydal u společnosti 4AD sólové album "Eye of the Hunter", které obsahuje jak Perryho vlastní písně, tak i předělávky písní Tima Buckeleye. Vydání tohoto alba podpořil koncerty v Irsku, Velké Británii a v USA. Vydání dalšího alba, které se mělo jmenovat "Zun Zun", však bylo opakovaně odkládáno a od roku 2003 o něm nejsou žádné nové zprávy. Na dalším projektu (na jehož vydání má práva vydavatelství 4AD) by měl spolupracovat s Lancem Hoganem a bubeníkem Davidem Kuckhermannem. Brendan Perry se podílel na projektech jiných umělců, působil i jako producent např. v projektu "Elijah ́s Mantle".

Brendan Michael Perry (* 30. června 1959, Whitechapel, Londýn) je zpěvák a multiinstrumentalista anglo-irského původu (matka Irka, otec Angličan), spolu s Lisou Gerrard tvořil hudební skupinu Dead Can Dance.

Brendan Michael Perry (born 30 June 1959) is a British singer and multi-instrumentalist best known for his work as half of the duo Dead Can Dance with Lisa Gerrard.


Historie.

Historie města sahá do roku 1193. Před kozáckými válkami zde byl důležitý komunikační uzel a středisko obchodu. V 19. století zde převažovalo židovské obyvatelstvo, tehdy byl Černobyl také jedním z center chasidismu. V letech 1923–1988 byl administrativním centrem Černobylského rajónu.  V sedmdesátých letech 20. století byla severozápadně od města budována jaderná elektrárna a pro její zaměstnance nové město Pripjať. Po havárii 26. dubna 1986 byl Černobyl evakuován, po postupné dekontaminaci se stal částečně obyvatelný.

Jaderná elektrárna.

Roku 1977 byl 18 kilometrů severně od města dobudován 1. reaktor jaderné elektrárny Černobyl. V sobotu 26. dubna 1986 v 1 hodinu 23 minut došlo na jejím 4. reaktorovém bloku k dosud největší zaznamenané havárii jaderné elektrárny. Výbuch způsobil uvolnění velkého množství radioaktivních částic a zamoření širokého okolí. Okolo 130 000 lidí z blízkého okolí bylo evakuováno. Evakuace však proběhla až několik desítek hodin po havárii. Obyvatelům také dlouho nebylo řečeno, co se vlastně děje, a tak většina z nich ani nevěděla, že jsou během evakuace velmi silně ozařováni. A to stejně tak jako armáda a všichni ostatní, kdo pomáhali odstraňovat, nebo se aspoň snažili situaci zmírňovat a bojovat s následky této havárie.  Ačkoliv je celá oblast stále radioaktivní a město oficiálně opuštěné, okolo sedmi set zejména starých lidí se přes nebezpečí rozhodlo vrátit do svého města.

Současnost.

Dnes v Černobylu působí asi 3000 lidí, jde o úředníky, obyvatele, zaměstnance elektrárny a pracovníky starající se o uzavřenou zónu kolem elektrárny. Střídají se tam po týdnu, který má čtyři pracovní dny. V Černobylu ale stále žije cca 700 obyvatel, kteří se rozhodli do města vrátit.

Černobyl (ukrajinsky "Чорно́биль", "Čornobyl"; rusky "Черно́быль", "Černobyl") je město v Kyjevské oblasti na severu Ukrajiny, poblíž hranic s Běloruskem, v kraji zvaném Polesí. Protéká jím řeka Pripjať. V 70. letech 20. století byla 15 km severozápadně od města postavena Černobylská jaderná elektrárna, v níž došlo roku 1986 k závažné havárii, rozsahem následků nejhorší v dějinách jaderné energetiky. Po nehodě bylo okolí elektrárny evakuováno a uzavřeno. Město Černobyl, ve kterém do té doby žilo asi 14 tisíc obyvatel, zůstalo téměř opuštěné. Roku 2017 zde žilo 690 obyvatel.

Chernobyl (, ), also called Chornobyl (), is a partially abandoned city in the Chernobyl Exclusion Zone, situated in the Ivankiv Raion of northern Kiev Oblast, Ukraine. Chernobyl is about north of Kiev, and southwest of the Belarusian city of Gomel. Before its evacuation, the city had about 14,000 residents, while around 1,000 people live in the city now.