Vývoj a výroba.

Model byl vyvíjen částečně na papíře a částečně na počítači. Vývoj vozu s karoserií hatchback začal již v roce 1991 a o rok později byla vyrobena první testovací série. Ve stejné době probíhal i vývoj nového motoru o objemu 1.6 a výkonu 74 kW (Typ 790.16), ale dostal se pouze do několika prototypů Favoritů, v sériové výrobě byl nahrazen litinovou 1.6MPI od Volkswagenu. V roce 1993 se vyráběla ověřovací série a od 5. září 1994 začala sériová produkce. Současně byl zahájen vývoj závodních vozů Kit-Car s objemy motorů do 1300 a 1500 cm3. Užitkové verze se vyráběly od roku 1995, kdy ve výrobě nahradily modely založené na vozu Favorit. V Mladé Boleslavi se vyráběly vozy s karoserií hatchback a combi až do roku 2000, kdy byla výroba přesunuta do Kvasin. V Kvasinách se mezi lety 1995 až 2001 vyráběly vozy Pickup, Vanplus a Fun. Ve Vrchlabí se vyráběly akční edice vozů Felicia a vozy Pickup, Vanplus a Fun. Vozy Felicia se montovaly i v zahraničí, v Srbsku a v polské Poznani, kde byly vozy montovány z montážní sady vyrobené v Česku. Dělo se tak kvůli dovoznímu clu. Felicia (i Favorit) byla pro Škodovku důležitým vozem, protože jeho prodej získával konstruktérům čas na vývoj moderních vozů pod taktovkou Volkswagenu.

Hatchback.

Hatchback se vyráběl pouze pětidveřový a svými rozměry v době vzniku patřil do segmentu malých automobilů. V dané třídě patřil díky svým rozměrům (délka – 3855 mm (po faceliftu 3883 mm), šířka – 1635 mm, výška – 1415 mm, rozvor – 2450 mm) mezi největší a nejprostornější. Poprvé byl představen v Praze v druhé polovině roku 1994. Kompletní design vozu včetně faceliftu je dílem automobilky Škoda, ale je v něm patrný konstrukční základ předchozí Škody Favorit. Automobil získal titul Auto roku 1994 v České republice. Pohotovostní hmotnost vozu byla zpočátku pouhých 935 kg, později v kombinaci s nejtěžším vznětovým motorem až 1020 kg. Automobilka Volkswagen dbala na kvalitu zpracování a celkové zlepšení automobilu a s její pomocí byly do výbavy zahrnuty nové prvky. V roce 1995 přibyly v nabídce motorů zážehový 1,6 a vznětový 1,9. Na oslavu stého výročí automobilky se začala prodávat luxusní verze Laurin & Klement. V roce 1996 proběhla homologace závodní verze s motorem do 1600 cm3 a od prázdnin byla započata výroba motorů s vícebodovým vstřikováním. O rok později prošel model Felicia výrazným faceliftem a jeho vzhled byl podobný většímu modelu Octavia. V roce 1999 započala výroba nastupujícího modelu Fabia, v březnu 2000 byla ukončena výroba modelu Felicia v Mladé Boleslavi a byla přesunuta do závodu Kvasiny, kde pokračovala až do června roku 2001, a jejich prodej byl podpořen akčními edicemi. Celkem se vyrobilo 915 853 vozů s karoserií hatchback.

Combi.

Karosářská varianta Combi měla většinu karosářských dílů shodných s hatchbackem a to včetně zadní části. Combi bylo představeno na brněnském autosalonu v roce 1995. Auto mělo delší zadní převis s třetím bočním oknem. Také většina rozměrů, včetně rozvoru zůstala stejná. Zvětšila se pouze délka na 4205 mm. Objem zavazadlového prostoru se zvýšil na 0,447 m (1,366 m při sklopených sedadlech). Hned v následujícím roce se combi, stejně jako hatchback, dočkalo rozšíření nabídky pohonných jednotek o motory z produkce VW – 1,6 MPI a 1,9 D. O rok později se nepřímé vícebodové vstřikování MPI objevilo i u motorů o objemu 1,3. V pozdějších letech se i na bázi vozů combi objevilo několik limitovaných edicí, které byly shodné s hatchbackem (Color Line, Mystery, Family). Speciální edicí byla Felicia Space Line, která se vyráběla pouze jako Combi a oplývala velkým množstvím úložných prostor a pomůcek pro přepravu nákladu. Výroba byla ukončena v červnu 2001 společně s hatchbackem, celkem se vyrobilo 351 895 vozů s karoserií kombi.

Užitkové verze.

Pickup.

Na základě Škody Felicia byla stavěna druhá generace vozu pickup. Je označována názvem Pickup (bez pomlčky) nebo Škoda Felicia Pickup (číselným názvem 797). Také se jí přezdívá „budka“. Má mnoho součástí a tvar z Felicie. Zadní náprava ale byla oproti osobním verzím upravena, aby se zvětšil prostor mezi zadními podběhy a nosnost. Nabízel nákladový prostor o velikosti 2015 m a užitečnou hmotnost 605 kg. Vůz se vyráběl od října 1995 do února 2001 v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 127 595 kusů. Současně s Felicií Pickup se do roku 1996 vyráběla i exportní verze nazýván Volkswagen Caddy – lišila se znakem na přední masce chladiče a plechovými disky kol z koncernového Volkswagen Polo III (Volkswagen Polo 6N vyráběný v letech 1994–1999). Ve výrobě nebyl nahrazen žádným typem. Do nástupu vozu Praktik, založeného na Fabii combi I. generace a poté na Roomsteru se jednalo o poslední užitkový vůz se značkou Škoda (výroba Vanplus i Fun byla ukončena dříve). Taktéž byla mimo koncern Škoda vyrobena limitovaná série značně prodloužených pickupů pod názvem LAURETA.

Felicia Vanplus.

Felicia Vanplus byla větší užitková verze, která byla odvozena z modelu Combi. Byla pětidveřová a vždy dvoumístná, s přepážkou za předními sedadly. Na voze byla namontována plastová nástavba se zvýšenou střechou. Objem nákladového prostoru je 2176 litrů. Vyráběl se v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 5168 kusů.

Felicia Fun.

Škoda Felicia Fun (typ 796) byl dvoumístný pick-up s otevřenou korbou. Stěna kabiny se dala posunout vzad na korbu, čímž vznikla další dvě místa. Vyráběla se od roku 1997<ref name="32/08"></ref> do roku 2000. Vyrobilo se 4216 kusů. Na přání mohl být vůz vybaven laminátovou nástavbou. Vyráběl se pouze ve třech barevných variantách – žluté, zelené a oranžové. Vůz byl celý žlutý, barevná varianta se týkala pouze nárazníků a doplňků.

Felicia N1 (Praktik).

Škoda Felicia N1 (často také nazývaná Praktik podle předchůdce z řad Favorita) byla užitkovou verzí osobního automobilu. Jednalo se o přestavbu běžné Felicie prováděnou značkovými servisy. Přestavba byla dílem firmy Metalex RS, která také dodávala komponenty k těmto přestavbám. Sestávala z demontáže zadních sedadel, dosazení překližkové podlahy s gumovou podlážkou, zadní okna verze kombi byla zaplechována a okna zadních dveří zaslepena fólií. Levé zadní dveře byly natrvalo zablokovány. Úprava se prováděla u vozů hatchback i kombi.

Modernizace.

První modernizace.

První modernizací prošla Felicia v roce 1996. Tehdy byla stávající karoserie upravena a vyztužena pro použití airbagů. Nejvýznamnější změny se ale týkaly motorů s objemem 1,3 l. U nich byl zvýšen kompresní poměr, změněno časování vačkové hřídele a tvar vaček. U motoru bylo také použito vícebodové vstřikování od firmy Siemens. Motor dostal nový vzduchový filtr, který byl méně hlučný. Modernizován byl i startér a zapalovací modul. Kromě toho se pod kapotu dostaly koncernové motory 1.6 MPI a 1.9 D. Kvůli jejich vyšší hmotnosti byla přední náprava vyztužena a doplněna o příčný stabilizátor. Změny byly i v interiéru a výbavě. Lampička zavazadlového prostoru měla nově automatický spínač ve dveřích. Otevírání pátých dveří bylo již standardně z místa řidiče. Osvětlení interiéru verze GLX bylo dodáváno se zpožďovačem. Do vzorníku přibyly nové odstíny laku a nové vzory potahových látek interiéru. Změněn byl i vzhled okrasných krytů kol, takzvaných poklic. U verze Pickup byla nově mezi sedadla montována úložná schránka. Navíc pro všechny vozy s motory 1,6 l byla nově možnost dovybavit vůz posilovačem řízení.

Facelift.

Po necelých čtyřech letech od představení původní Felicie byl 12. února 1998 v Mladé Boleslavi představen facelift. Nejvýraznější změnou byla změna přední části vozu – masky, nárazníku a kapoty, ve stylu vozu Škoda Octavia a byla zároveň zlepšena antikorozní ochrana. Vůz měl standardně lakované nárazníky v barvě vozu. Při faceliftu se také měnily rozměry, vůz narostl do délky. Verze s karoserií hatchback byla prodloužena o 28 mm na 3883 mm, verze combi narostla na délku 4237 mm. Přibyly také nové možnosti výbavy a nové laky. Vůz byl propagován jako „Felicia s novou tváří“. Tato modernizace se netýkala užitkových verzí ani verze Fun.

Provoz.

Škoda Felicia byla častou složkou vozových parků různých firem a institucí. Ve velkých počtech je používala například Česká pošta, SPT Telecom (pozdější Český Telecom) ale Felicie sloužily i jako poslanecké vozy Poslanecké sněmovny ČR, vozidla taxislužeb a autoškol. Mezi významné uživatele Felicií patřila i česká policie, u které sloužilo více než 5500 kusů těchto vozidel. O velkém rozšíření Felicií v České republice svědčí i fakt, že v roce 2008 se s 405 927 kusy jednalo o nejčastější vozidlo v českém vozovém parku. K 31. prosinci 2010 se stále jedná o nejrozšířenější automobil, s 393 189 vozidly tvoří 8,74 % českého vozového parku.

Technické údaje.

Podvozek Škody Felicia vychází ze Škody Favorit a tvoří ho vpředu zavěšení typu McPherson se spodními trojúhelníkovými rameny, zadní náprava je kliková s vlečnými rameny a stabilizátorem. Oproti Favoritu byla přepracována přední náprava, kde se úhel odklonu kola změnil na negativní a u verzí s motorem 1.6 a 1.9 byl přidán stabilizátor. Na zadní nápravě verze hatchback se montovala příčná výztuha pro redukci nedotáčivosti. Základ karoserie vychází také z Favoritu, byla oproti němu ale vyztužena. Karoserie je samonosná a je vyrobena z oceli. Brzdy byly kapalinové dvouokruhové s posilovačem brzdného účinku, vpředu kotoučové a vzadu samostavitelné bubnové, volitelně bylo k dispozici ABS. Motor byl uložen vpředu napříč a poháněl přední nápravu. Motor s karburátorem, který se dodával na trhy mimo EU a ČR, kde neplatily přísné emisní normy, vyžadoval olovnatý či bezolovnatý benzín s oktanovým číslem minimálně 90, zážehový motor s katalyzátorem o objemu 1,3 l a výkonu 40 kW vyžadoval bezolovnatý benzín s oktanovým číslem alespoň 91 a ostatní zážehové motory s katalyzátorem požadovaly bezolovnatý benzín s minimálně 95 oktany. Vznětový motor s nepřímým vstřikováním a vírovou komůrkou požadoval motorovou naftu s cetanovým číslem alespoň 49. Nádrž umístěná vzadu měla objem přibližně 42 litrů u motorů se vstřikováním a 47 l u motorů s karburátorem. Motory s vícebodovým vstřikováním plní emisní normu Euro 2. Povolené zatížení přední nápravy je 770 kg a zadní 800 kg. V případě přepravy nákladu na střeše je povolená maximálně 50kilogramová zátěž. Maximální povolená hmotnost brzděného přívěsu byla 900 kg a nebrzděného 400 kg. Přenos výkonu z motoru byl zajištěn suchou jednokotoučovou spojkou a přes pětistupňovou mechanickou manuální převodovku se dostával na přední kola. Vůz neabsolvoval nárazové zkoušky organizace Euro NCAP. Automobilka nechala vůz podrobit nezávislým crashtestům, které potvrdily vysokou úroveň pasivní bezpečnosti.

Výbava.

Felicia byla v ohledu výbavy revoluční, protože spousta prvků se tehdy u značky Škoda objevila poprvé. Od léta 1995 přibyly do výbavy na přání protiblokovací systém ABS a čelní airbag pro řidiče a spolujezdce, v září téhož roku přibyl motor 1,6 a posilovač řízení. V roce 1996 pak následoval vznětový motor 1,9 D a u motorů 1,9 D a 1,6 se stal posilovač řízení standardní výbavou. Po faceliftu v roce 1998 mohla být Felicia vybavena i bočními airbagy a elektronickou uzávěrkou diferenciálu (EDS). Zároveň se některé původně příplatkové prvky dostaly do standardní výbavy.  Seznam dalších příplatkových prvků:

Akční výbavy.

All Safe.

Edice byla určena pouze pro vývoz, vycházela z výbavy LX a pouze v provedení Combi a disponovala např airbagem řidiče, spolujezdce a taky bočními airbagy, ABS

Active.

Standardní výbava GLX byla doplněna o elektricky stahovaná přední okna a airbag řidiče a spolujezdce.

Atlanta.

Tato rozšířená výbava Felicií LX měla název podle probíhajících letních olympijských her v Atlantě. Vyráběla se v roce 1996. Dodávány byly pouze v barvách atlantská zeleň, bílé a tmavě červené a s motory 1,3 BMM o výkonu 50 kW. Další výbavou vozu byl otáčkoměr s digitálními hodinami, středový tunel, zapalovač, otevírání pátých dveří z místa řidiče, mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, koberce v interiéru, osvětlení zavazadlového prostoru, airbag řidiče, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, autorádio Blaupunkt se dvěma reproduktory v předních dveřích a dalšími dvěma vzadu u vozů Combi, centrální zamykání, imobilizér, tónovaná okna, střešní okno, černá koncovka výfuku, zpožďovač osvětlení interiéru, držák nápojů, přídavné úložné schránky pod palubní deskou a kryty prahů. Kromě nadstandardní výbavy dostal majitel i několik dárkových předmětů jako batoh, čepici a přívěsek na klíče, vše s logy olympijských her a automobilky Škoda.

Blue Sky.

Pro některé trhy vznikla i verze s plátěnou střechou, standardní hatchback měl plátěný díl střechy, který zasahoval 20 cm od okraje předního skla až nad zadní sedadla. Tato edice byla určena výhradně pro exportní účely. Plátěná střecha od firmy Webasto byla dodatečně montována u dealerů v zahraničí.

Color Line.

Vozy ve výbavě LX lakované ve žluté Fun a modré Lagunové metalíze se prodávaly v roce 2000. Výbava byla doplněna o kliky, zrcátka a kroužky okolo zámků v barvě vozu. Sedadla a polstrování dveří byly buď ve žluté, modré nebo ve verzi Harlekýn, která obnášela kombinaci žluté, červené, modré a zelené. Potahový vzor má název Crowns. U žlutých vozů byla použita speciální grafika budíků se žlutým podkladem. Dále byly v základní výbavě přední mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, tónovaná skla, čtyřramenný volant, velkoplošné kryty kol a střešní nosič pro Combi

Family.

Standardní výbava LX byla v této edici doplněna o odkládací prostory a bezpečnostní prvky. Z úložných prostorů to byl vak pod zadním platem, odkládací kapsy a úchytná síť v zavazadlovém prostoru. Mezi sedadly byl umístěn středový tunel s vyjímatelnou schránkou. Sedadla byla potaženou vzorovanou látkou Flapy a polstrování dveří bylo barevně sladěno se vzorkem na sedadlech. Dále byl ve voze airbag řidiče, přední mlhové světlomety, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem a elektricky ovládaná přední okna.

Friend.

Tato limitovaná verze vychází z modelu po faceliftu s výbavou LX a prodávala se v Německu. Výbava byla rozšířena o elektrické stahování předních oken, alarm, centrální zamykání, hliníková třináctipalcová kola (MAGIC) a lakovaná vnější zpětná zrcátka. Z bezpečnostní výbavy nechyběla dvojice čelních airbagů a ABS.

Genua.

V této verzi byly vozy s výbavou LX doplněny o hliníková třináctipalcová kola, sportovní volant, rádio Blaupunkt, středový tunel, mlhově světlomety, ozdobná koncovka výfuku a černé polepy B-sloupků.

Laurin & Klement.

Tato speciální luxusně vybavená edice vznikla u příležitosti oslav sta let automobilky Škoda v roce 1995. Později byl název edice použit i u modelu Octavia. Standardní výbava GLX byla doplněna o systém ABS, airbag řidiče a spolujezdce včetně pyrotechnických předpínačů pásů, centrální zamykání s alarmem, imobilizér, intervalový spínač zadního stěrače, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, ozdobná koncovka výfuku, tónovaná okna, čelní sklo se sluneční clonou, střešní okno, mlhové světlomety, kožená sedadla i výplně dveří, vyhřívání předních sedadel, kožený paket obsahující potah volantu, rukojeť ruční brzdy a řadicí páky a manžetu řadicí páky, elektricky ovládaná zpětná zrcátka a autorádio s bezpečnostní kartou. Nárazníky a zpětná zrcátka byly lakovány v barvě vozu. K vozům Combi byl navíc dodáván i střešní nosič.

Lato.

Vozy s výbavou LX byly doplněny o rádio Blaupunkt s kódovací kartou, středovým tunelem a přesnými gumovými koberci.

Magic.

Edice Magic se dodávala pouze v barvě granitová metalíza. Jednalo se o limitovanou sérii 3000 vozů vyrobených v roce 1998. Ve výbavě byla hliníková třináctipalcová kola značky Borbet, čtyřramenný volant, elektricky ovládaná přední okna, středový tunel bez vyjímatelné schránky, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, příprava pro rádio včetně dvou reproduktorů ve dveřích a v případě varianty combi dvou reproduktorů vzadu a mlhové světlomety. Vnější zpětná zrcátka byla lakována v barvě vozu. Vozy Combi se dodávaly včetně střešního nosiče.

Magic 2.

Základem byla edice Magic. V edici Magic 2 byly navíc nárazníky lakované v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, látka na sedadlech s potahem Antlia, kliky lakované v barvě vozu, kroužky kolem zámků lakované v barvě vozu, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, zadní stěrač s cyklovačem, černý polep B-sloupku, boční ochranné lišty, tónovaná skla, kožený paket (potah volantu, madla ruční brzdy, rukojeti a manžety řadicí páky), airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, zapalovač, textilní koberce do interiéru a hliníková čtrnáctipalcová kola. Vůz byl nabízen v odstínech granitová, stříbrná diamantová, modrá hlubinná a zelená smaragdová. Tato verze se prodávala v roce 2000.

Mystery.

Akční model vycházel z verzí LX, byl doplněn o některé prvky z výbavy GLX a některé doplňky určené výhradně pro tuto edici. Byla to výškově nastavitelná přední sedadla, vnější kliky, zpětná zrcátka, nárazníky a kroužky okolo zámků lakované v barvě vozu, boční ochranné lišty, středový tunel s vyjímatelným boxem, chromovaná koncovka výfuku, cyklovač zadního stěrače, zapalovač, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, mlhové světlomety, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, elektricky ovládaná zpětná zrcátka, příprava pro rádio s dvěma reproduktory, potahová látka sedadel Astro Maroni barevně sladěná s karoserií, speciální vzor čalounění dveří, horní spojler pátých dveří s integrovaným třetím brzdovým světlem a vkládané textilní koberce s lemem v barvě interiéru. Verze Combi byla doplněna navíc střešním nosičem a dalším párem reproduktorů. Edice Mystery se dodávala pouze v metalických barvách zelená májová a fialová Esprit.

Safe Line.

Tento model vychází z výbavy LX, měl v základní výbavě airbag řidiče, spolujezdce i boční airbagy v sedačkách, ABS, signalizaci zapnutí bezpečnostního pásu řidiče, střední konzoli s vyjímatelným boxem, vnější zrcátka lakovaná v barvě vozu, přední mlhovky, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, dělená zadní sedadla a přípravu pro rádio. Dodávala se v barvách Červená Rallye nebo Bílá Candy

Space Line.

Tato akční edice se prodávala pouze na základě Felicie Combi v roce 2000. Ve výbavě byly nárazníky, zrcátka, kliky, kroužky kolem zámků lakovány v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří od místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, střešní nosič, černý polep B-sloupku, mlhové světlomety, látka na sedadlech s potahem Antlia, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, tónovaná skla, airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, elektricky ovládaná přední okna, příprava pro rádio včetně čtyř reproduktorů, textilní koberce do interiéru, sprej na opravu pneumatik s kompresorem, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, mezipodlaha v zavazadlovém prostoru, střešní nosiče, dvě vyjímatelné tašky a hliníková čtrnáctipalcová kola.

Sport Line.

Edice Sport Line byla založena na výbavě LX. Dodávala se jen v odstínech červená rallye a černá magická a pouze s motory 1,3 MPI a 1,6 MPI v roce 1999 a 2000. Červené vozy měly červeno-šedá sedadla, červené bezpečnostní pásy a některé byly vybaveny červeným polstrováním dveřních výplní. Černé mají stejné části interiéru ve žluté barvě, navíc byly vozy doplněny o stejné žluté budíky, jaké má edice Color Line. Potahová látka byla se vzorem Crowns. Vozy byly vybaveny malým koženým paketem (volant, madlo ruční brzdy a řadicí páka s manžetou), kde byla k obšití použita buď červená nebo žlutá nit. Vnější zrcátka byla lakována v barvě vozu. Ve výbavě byl imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, textilní koberce v interiéru, středový tunel, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, příprava pro autorádio, dva reproduktory (kombi čtyři), úchytná oka v zavazadlovém prostoru, tónovaná skla, čelní okno se zeleným pruhem, přední mlhové světlomety, čtrnáctipalcová hliníková kola, kouřové boční blikače, chromovaná koncovka výfuku a u verze Combi střešní nosiče.

Trumf.

Tato akční výbava zahrnovala vnější zrcátka a kliky v barvě vozu, velkoplošné kryty kol, tónovaná skla, čtyřramenný volant, malou střední konzola (bez boxu) a centrální zamykání

Speciální modely.

Felicia Golden Prague.

Výstavní prototyp Golden Prague byl představen na Ženevském autosalonu v roce 1998 a byl vyroben pouze v jediném exempláři. Motor byl použit 1,6 MPI. Speciální metalický lak měl zlatou barvu. Interiér byl vyvedený ve dvoubarevné kůži a kůží byla potažena i přístrojová deska. Vzhledově se vůz odlišoval lakovanými ochrannými lištami. Ve výbavě byly čiré přední světlomety, zadní světlomety s kouřovými krycími skly, speciální kola z lehkých slitin, modře podsvícené přístroje s odlišnou grafikou. Látka na sedadlech byla vybavena motivem hodin pražského orloje.

MTX Cabrio.

Po úspěšném voze MTX Roadster představeném na základě Favoritu se společnost Metalex rozhodla zahájit v roce 1997 výrobu čtyřmístného kabrioletu na bázi novější Felicie. Design vozu má na svědomí Pavel Škarka, který působil na Zlínské katedře designu VŠUP a konstrukční řešení Ing. Solfronk. Podlahová část byla vyztužena zesílenými prahy a dvěma novými příčníky. Mezi oba páry tlumičů byly přidány vzpěry. Mezi sedadly byl umístěn ochranný oblouk. Vůz byl vybaven třívrstvou plátěnou střechou. I když byl automobil čtyřmístný, zadní sedadla měla spíše nouzový charakter. Zavazadlový prostor byl umístěn pod schránkou na uložení střechy. Výbava se nelišila od standardních Felicií se zážehovými motory. Společnost Metalex však nabízela vlastní nadstandardní výbavu jako například litá kola, nárazníky lakované v barvě vozu, sportovní výfuk, plastové lemy blatníků, okrasné panely přístrojové desky, speciální hlavice řadicí páky nebo barevné kontrolní ukazatele. V roce 1998 navíc společnost dodávala i faceliftovanou verzi. Kabriolet byl vyráběn do roku 2000.

Felicia Laureta.

Jednalo se o Pickup s rozvorem prodlouženým o 600 mm na konečných 3050 mm s nosností 560 až 580 kg. Oficiální název zní Jelínek Laureta M5B. Výrobu nezajišťovala sama automobilka, ale jeden z dealerů, Jaroslav Jelínek, a jeho společnost Laureta Auto. Původně mělo být vyrobeno 300 vozů v letech 1999 až 2001. Vozy měly být nástupcem užitkových typů Škoda 1203 a Felicia Van Plus. Automobilka se od celé záležitosti distancovala, takže na vozech nesmělo být použito logo automobilky. Kromě klasických Pickupů bez nástavby se automobily dodávaly i s uzamykatelnou nástavbou s křídlovými nebo výklopnými dveřmi. Dodnes některé slouží jako pohřební či sanitní vozy nebo pojízdné dílny.

Felicia MTX Sport.

Škoda Felicia MTX Sport byla speciální sportovní úprava představená v roce 1996 společností MTX RS Praha. Koncepčně vůz vycházel stále z klasické Felicie. Byl ale zvýšen výkon. Motor byl převrtaný na objem 1342 cm, vrtání 77 mm a zdvih 72 mm s upravenou hlavou. Kompresní poměr byl 10,0. Agregát dosahoval výkonu 58 kW (78 koní). Maximální rychlost vzrostla na 170 km/h a zrychlení z 0 na 100 km/h se zkrátilo na 13 sekund. Vůz byl vybaven kotoučovými brzdami na všech kolech.

Další úpravy MTX.

Společnost MTX vyráběla na základě hatchbacku ještě modely Felicia MTX Comfort a Felicia MTX Country a na základě Combi Felicia MTX Family, Felicia MTX Assistant, Felicia Tip a Felicia Space.

Škoda Felicia Sedan.

Felicia s karoserií sedan byl prototyp vycházející z modelu Favorit, který byl vyroben v roce 1991. Měl modernizovanou karoserii a v plánech bylo použití motorů s rozvodem OHC o objemech 1375 a 1596 cm. Stejně modernizován měl být i stávající Favorit a z něj odvozené kombi Forman. K sériové produkci tohoto vozu ani těchto motorů po převzetí koncernem VW nikdy nedošlo.

Závodní verze.

Pickup Freestyle.

Pickup freestyle byly okruhové závody závodních speciálů postavených na bázi vozu Škoda Pickup první a druhé generace. Jednalo se o jednomístné vozy určené pro závody na okruhu. Automobily měly zakrytý nákladový prostor. Vozy byly připravovány firmou Autospektrum 2000, s. r. o., Mariánské Lázně.  Ve druhé generaci byl Pickup poháněn čtyřválcem o objemu 1490 cm o výkonu 95 kW a byl vybaven šestistupňovou převodovkou. Maximální rychlost byla 205 km/h a zrychlení na 100 km/h za 9 sekund. Hmotnost vozu byla 780 kg.

Rallye.

Škoda Felicia také dala základ rallyovým speciálům. Nejlepším umístěním v první sezóně bylo celkové čtvrté místo v rally Argentina. Ve stejné sezoně získala Škoda pohár v mistrovství světa značek ve třídě s objemem motoru do 2000 cm. Největším úspěchem týmu Škoda Motorsport bylo celkové třetí místo v sezoně 1996, kdy tým zaostal za koncernovými vozy SEAT a Volkswagen, ale až do poslední rychlostní zkoušky při posledním podniku bojoval o titul. Vozy Škoda například ve své kategorii vyhrály Rallye Monte Carlo 1996, Portugalskou rallye, Rallye Nový Zéland 1996, Australskou rallye. O rok později Felicie opět vyhrály v Monte Carlu. Neabsolvovaly ale celou sezonu. Na Finské rallye byla představena nastupující Škoda Octavia Kit Car. Vůz postupně řídili piloti Pavel Sibera, Emil Triner, Stig Blomqvist a Jindřich Štolfa.

Škoda Felicia Kit Car.

Verze Kit-car byla speciálně upravená pro závody rallye, ve kterých nahradila úspěšný model Favorit. Vyrobeny byly tři verze s motory 1,3, 1,5 a 1,6 l. Vůz měl motor vpředu a pohon předních kol. Poháněl ho řadový čtyřdobý kapalinou chlazený čtyřválec, který byl umístěn napříč před přední nápravou. Části motoru byly z hliníkové slitiny. Palivová nádrž byla na 60 litrů. Rozvor náprav byl 2450 mm, rozchod kol 1500 mm vpředu a 1480 mm vzadu. Patnáctipalcová kola z lehkých slitin byla od firmy Speedline. Karoserie byla podobná sériovému vozu, byla rozšířená v oblasti blatníků a byla opatřena ventilací na střeše. Některé její části (například nárazníky) byly z lehčích materiálů. Původně se měl vůz představit na soutěži Rallye Monte Carlo 1995, ale nakonec nastoupil až na Švédské rallye. Důvodem bylo praskání unašeče výstupu převodovky.  Několik automobilů Kit Car bylo upraveno i pro okruhové závody. V roce 1995 získal Martin Dlouhý titul mistra republiky ve třídě A do 1300 cm. V italském mistrovství skončil pilot Luca Canni Ferrari druhý.

Kit Car 1300.

Objem motoru byl 1289 cm a dosahoval výkonu až 122 kW. Zdvih byl 72 mm.

Kit Car 1500.

Verze 1500 byla vyrobena v roce 1994. Motor měl objem 1491 cm a výkon 115 kW. Zdvih byl 78 mm, kompresní poměr 12:1. Vůz měl třikrát uložený klikový hřídel se čtyřmi protizávažími, vícebodové vstřikování a tlakové oběžné mazání. Váha celého vozu byla pouhých 850 kg. Maximální rychlost dosahovala až 180 km/h a zrychlení 0 – 100 km/h bylo 6 sekund. Zapalování bylo bezdotykové. Převodovka šestistupňová. Vůz měl samosvorný diferenciál a nezávisle zavěšená kola. Pérování bylo zajištěno vinutými pružinami s vnitřními seřiditelnými teleskopickými tlumiči.  Vůz získal první vítězství v soutěži Mistrovství světa v rallye dvoulitrů na Argentinské rallye 1995, kde s ním zvítězil Pavel Sibera, který skončil na celkově čtvrté pozici.

Kit Car 1600.

Motor z produkce VW o objemu 1589 cm s rozvodem OHC byl umístěn vpředu napříč. Blok byl vyroben z litiny. Motor měl zdvih 86,9 mm a kompresní poměr 12:1. Vůz měl výkon 128 kW a krouticí moment 180 Nm. Verze 1600 už používala i sedmnáctipalcová kola z lehkých slitin.

Škoda Felicia je osobní automobil, který v letech 1994–2001 vyráběla automobilka Škoda Auto. Automobil se vyráběl jako pětidveřový hatchback, pětidveřové kombi, užitkový pick-up, větší užitkový Vanplus a vůz Felicia FUN, vyráběný spolu s pickupem ve Vrchlabí, který byl určen pro volný čas.

The Škoda Felicia, ("Typ" 791) was a supermini car produced by the Czech carmaker Škoda Auto from 1994 to 2001. It was the last model on Škoda's own platform, but was one of the first models to benefit from Škoda Auto's takeover by the German company Volkswagen Group. The Felicia was a reworked version of the Favorit, but had a fresh, more modern appearance, with a redesigned front end and a wider range of engines.


Sportovní kariéra.

Narodil se a vyrůstal ve skromných poměrech v tehéránské čtvrti Chání Ábád (خاني آباد). V 15 letech musel odejít pracovat do těžařkého města Masdžídsolejmán v Chúzistánu. K sportovnímu zápasení se dostal v 19 letech, když byl povolán do armády. Vrátil se do Teheránu, kde začal navštěvovat zurkánu Púlád. Připravoval pod vedením Abdolhosejna Fajlího (عبدالحسین فیلی). Po dvou letech byl poprvé povolán do íránské reprezentace v olympijském zápasu ve volném stylu. Jako amatérský sportovec byl oficiálně veden jako zaměstnanec želenice. Na mistrovství světa v Helsinkách v roce 1951 obsadil ve váze do 79 kg druhé místo.  V roce 1952 startoval na olympijských hrách v Helsinkách ve váze do 79 kg a postupem do tříčlenného finále potvrdil roli favorita. V úvodním finálovém kole s gruzínským Sovětem Davitem Cimakuridzem prohrál verdiktem rozhodčích 1-2. V souboji o druhé místo s Maďarem György Guricsem zvítězil před časovým limitem odstoupením soupeře pro zranění a získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1956 startoval na olympijské hry v Melbourne ve váze do 87 kg. Od úvodního kola si počínal suverénně a bez ztráty negativního (klasifikačního) bodu postoupil do tříčlenného finále. Své dva finálové soupeře Sověta Borise Kulajeva a Američana Petera Blaira porazil verdiktem rozhodčích 3-0 a získal zlatou olympijskou medaili.  V roce 1957 experimentoval s váhou a na mistrovství světa v Istanbulu startoval v nejtěžší váhové kategorii nad 87 kg. S těžkými vahami však neuspěl a po dvou porážkách byl z turnaje předčasně vyřazen.  V roce 1960 cestoval na olympijské hry v Římě jako úřadující mistr světa. Od prvního kola si počínal zcela suverénně, své soupeře porážel před časovým limitem na lopatky. Po pátém kole mu dle klasifikačních bodů zůstal jediný soupeř Turek İsmet Atlı. Ve finálovém zápase však s Turkem zaváhal, prohrál na technické body získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1964 startoval na svých čtvrtých olympijských hrách v Tokiu ve váze do 97 kg. Po třetím kole byl ve vedení v soutěži s jedním klasifikačním bodem, ale ve čtvrtém kole prohrál na technické body s Turkem Ahmetem Ayıkem. V pátém kole ho po taktické remíze z turnaje vyřadil dosažením šesti klasifikačních bodů turecký Bulhar Said Mustafov. Obsadil 4. místo.  Již v průběhu aktivní sportovní kariéry se věnoval politické práci. Sportovní kariéru ukončil poté, co byl v roce 1966 vyloučen z reprezentace za své politické názory. V lednu 1968 byl nalezen mrtev ve svém bytě v Teheránu. Oficiální verze, že spáchal sebevraždu opozice (Národní fronta) vlády šáha Pahlavího neakceptovala. Z jeho smrti vinila íránskou tajnou policii SAVAK.

Golamrezá „Džahán Pahleván“ Tachtí (* 27. srpna 1930 Teherán – 7. ledna 1968 Teherán) byl íránský zápasník – volnostylař, olympijský vítěz z roku 1956.

Gholamreza Takhti (, August 27, 1930 – January 7, 1968) was an Iranian Olympic Gold-Medalist wrestler and Varzesh-e Bastani practitioner. Popularly nicknamed "Jahān Pahlevān" ("The World Champion") because of his chivalrous behavior and sportsmanship ("Javanmardi" in Iranian culture), he was the most popular athlete of Iran in the 20th century, although dozens of Iranian athletes have won more international medals than he did. Takhti is still a hero to many Iranians. He is listed in the FILA wrestling hall of fame.


Děj.

Příběh pojednává o vdovci, ztvárněném hercem Colinem Firthem, který má nezvladatelné děti, odstraňující jednu chůvu za druhou pomalu ještě dříve, než s nimi otec stihne uzavřít pracovní smlouvu. Objeví se zde i úděsná tetička a ještě děsivější nápadnice. S dětmi si poradí kouzelná chůva, která k výchově dětí užívá originální, někdy i přísné metody.  Vdovec a majitel pohřebního ústavu "Cedric Brown" má sedm nezvladatelných dětí – dvanáctiletého "Simona", desetiletou "Toru", devítiletou "Lilyanu", osmiletého "Erica", sedmiletého "Sebastiana", pětiletou "Christiannu" a roční "Agathu". Ačkoli své děti miluje, netráví s nimi dostatek času, a tak je nemůže sám vychovávat. Děti měly celkem sedmnáct chův, které postupně vypudily z domu, na což jsou hrdé. Stejně tak terorizují kuchařku paní "Blatherwickovou", ale přátelí se s umývačkou nádobí "Evangelinou".  "Cedric" se pokouší najmout další chůvu ze stejné agentury, ale ta ho odmítne. Po několika záhadných událostech přijde zvláštní ošklivá chůva "Nanny McPhee", která se představí jako „státní chůva“. S pomocí magie naučí děti disciplíně a po každé ukončené lekci trochu zkrásní, a tak se z ošklivé chůvy stává chůvou stále krásnější a příjemnější. Děti vedené "Simonem" se na ni pokoušejí použít své triky, ale postupně ji začnou respektovat a žádat ji o radu. Stanou se z nich zodpovědní lidé, kteří pomáhají svému nešťastnému otci řešit rodinné problémy, čímž se stává chůva "Nanny McPhee" méně a méně potřebnou.  Rodina je finančně podporovaná tetičkou jejich nežijící matky lady "Adelaide Stitchovou", která je zdrojem mnoha konfliktů rodiny "Brownových". V rámci péče o "Brownovy" se lady "Adelaide" rozhodne ujmout péče o vzdělání a vstup do společnosti jedné z dcer. Vybere si "Christiannu", ale děti i "Cedric" nechtějí dopustit, aby byli rozděleni. "Simon" nabídne "Chrissino" místo umývačce nádobí "Evangelině", která se vždy toužila vzdělávat. Lady "Adelaide" tedy odjede s ní, aniž by věděla, že se nejedná o "Cedricovu" dceru. Kromě toho "Lady Adelaide" požaduje, aby se "Cedric" do měsíce oženil. Pokud tak neučiní, "Adelaide" přestane rodinu finančně podporovat. Aby nepřišel o dům a děti, rozhodne se "Cedric" obrátit na nevychovanou paní "Selmu Quicklyovou", místní trojnásobnou vdovu s křiklavým oblečením. Děti mají představu o macechách z pohádek (všechny jsou zlé), a tak se pokoušejí sabotovat její návštěvu u nich doma. "Cedric" se pokouší ji ochraňovat před nástrahami dětí, a tak vypadá horlivěji, než ve skutečnosti je. "Selma" je jeho chováním potěšena, protože si nevšimla žádné nástrahy, a je spokojena, že ji "Cedric" žádá o ruku. Další žádost děti zhatí a tentokrát již "Selma" dům rozčíleně opustí a tvrdí, že "Cedrica" již nikdy nechce vidět. Poté, co se děti dozvědí pravdu o finanční situaci rodiny, souhlasí se sňatkem a jdou se "Selmě" omluvit. Navnadí ji především bohatstvím tetičky "Adelaide". V den svatby přijdou děti na to, že je "Selma" skutečně zlá a krutá – rozbije "Agathino" chrastítko, poslední věc, která jim zbyla po mamince. Později děti zhatí obřad a "Selma" rozčíleně odejde. Tím ovšem "Adelaidina" lhůta pro "Cedricovu" svatbu vyprší, a tak plánuje, že přestane rodině platit. "Simon" však řekne, že si jeho otec může vzít "Evangelinu". "Cedric" i "Evangeline" se svatbou souhlasí, ačkoli tím poruší "třídní pravidla". "Kouzelná chůva Nanny McPhee" pak znovu použije svá kouzla, aby připravila perfektní prostředí pro svatbu.  Když už není chůvy "Nanny McPhee" u Brownových potřeba, odejde, čímž dodrží své pravidlo a slova, jež se nesou celým příběhem – "Když mě budete potřebovat, ale nebudete mě chtít, musím zůstat. Když mě budete chtít, ale nebudete mě potřebovat, musím odejít".

Pět lekcí Nanny McPhee.

Aby naučila děti disciplíně, dobrému chování a zodpovědnosti, má Nanny McPhee pět důležitých lekcí. Po splnění každé z nich zmizí něco z její ošklivosti a stává se krásnější. Když jsou všechny lekce splněny, Nanny McPhee je změněna ze staré a škaredé čarodějnice na mladou a krásnou chůvu.

Kouzelná chůva Nanny McPhee (v anglickém originále: Nanny McPhee) je britská fantasy pohádková komedie z roku 2005, natočená podle knihy Christianny Brand Nurse Matilda režisérem Kirk Jonesem. Ve Spojených státech amerických film vydělal 47 144 110 dolarů, v zahraničí 75 345 712 dolarů, celkově 122 489 822 dolarů. Premiéra filmu byla 27. ledna 2006 a za první víkend se utržilo 14 503 650 dolarů v 1995 kinech, což průměrně činí 7270 dolarů na kino.

Nanny McPhee is a 2005 British-American comedy fantasy film based on the Nurse Matilda character by Christianna Brand. It was directed by Kirk Jones, co-produced by StudioCanal, Metro-Goldwyn-Mayer, Working Title Films, Three Strange Angels, and Nanny McPhee Productions with music by Patrick Doyle and produced by Lindsay Doran, Tim Bevan, and Eric Fellner. Set in Victorian England, the film stars Emma Thompson as Nanny McPhee, along with Colin Firth and Angela Lansbury.


Život.

Narodil se roku 1904 ve Skopinu v Rjazaňská gubernii v Rusku. Pocházel z rodiny obchodníka. V roce 1926 se stal členem komunistické strany. Ve 20. letech vstoupil do armády a rychle postupoval. V roce 1929 ukončil 2. ročník večerní univerzity pro pracující. Roku 1934 před nástupem na Vojenskou akademii M. V. Frunzeho byl velitelem praporu. Studium na akademii ukončil v roce 1937 s diplomem 1. stupně. Následně velel štábu střelecké divize. V roce 1939 se stal náčelníkem operačního oddělení štábu Charkovského vojenského okruhu. V srpnu 1939 byl pověřen vedením 132. divize.  Birjuzov následně velel této jednotce tři roky, což bylo v sovětské armádě vzácností. Po vypuknutí války s Německem byla jeho divize součástí Jihozápadního a Brjanského frontu. Byl kvalitním divizním velitelem, který neváhal jednotce velet z první linie. Během prvního roku bojů byl Birjuzov pětkrát raněn, z toho dvakrát vážně.  V dubnu 1942 se stal náčelníkem štábu 48. armády Brjanského frontu. V této funkci setrval do listopadu 1942, kdy byl pověřen vedením štábu 2. gardové armády, které velel R. M. Malinovskij. V této pozici setrval do dubna 1943, přičemž se podílel na vedení bojových operaci během bitvy o Stalingrad, těžkých bojů s německým tankovým uskupení von Mansteina jakož i sovětských protiútoků operace Saturn.  V dubnu 1943 se stal náčelníkem štábu Jižního frontu, kde spolupracoval s F. I. Tolbuchinem. V říjnu 1943 byl front přejmenován na 4. ukrajinský front. Birjuzov dále zůstal jeho náčelníkem štábu až do května 1944, kdy byl přeložen ke 3. ukrajinskému frontu. V říjnu 1944, byl Birjuzov pověřen velením 37. armády 3. ukrajinského frontu. V této pozici setrval do května 1946. Jako velitel armády se podílel na osvobozování Ukrajiny, Bulharska a Jugoslávie.  Po válce vedl do roku 1947 sovětskou vojenskou misi v Bulharsku. Později do roku 1955 působil na různých velitelských postech. 11. března 1955 byl povýšen do hodnosti Maršála Sovětského svazu. Od dubna 1955 do dubna 1962 působil jako velitel sovětské protivzdušné obrany. Později působil jako velitel strategických raketových vojsk a v roce 1963 se stal náčelníkem sovětského generálního štábu.  Birjuzov tragicky zahynul 19. října 1964 při letecké nehodě. Dopravní letadlo narazilo do vrchu Avala nedaleko Bělehradu v tehdejší Jugoslávii. Urna s jeho popelem je uložena na pohřebišti u kremelské zdi v Moskvě.

Sergej Semjonovič Birjuzov (; * 21. srpen 1904 Skopin, Rusko - † 19. říjen 1964, poblíž Bělehradu, Jugoslávie) byl sovětský vojevůdce, od roku 1955 maršál Sovětského svazu. Hrdina Sovětského svazu (1958), náčelník Generálního štábu Ozbrojených sil SSSR (1963-1964).

Sergey Semyonovich Biryuzov (; 21 August 1904 – 19 October 1964) was a Marshal of the Soviet Union and Chief of the General Staff.


Výskyt.

Makak tibetský se vyskytuje ve středovýchodní Číně (Kuang-si, Tibet), zprávy o výskytu makaka tibetského až do severovýchodní Indie v oblasti Arunáčalpradéš zahrnují pravděpodobně jiný druh. K životu dává makak tibetský přednost stálezeleným subtropickým lesům ve výškách od 800 do 2500 m n. m.

Popis a chování.

Samci makaka tibetského měří 61−71 cm a jejich hmotnost se odhaduje na 14−17,5 kg, samice měří 51−63 cm a váží 9−13 kg. Ocas je pahýlovitý, měří od 8 do 14 cm u samců a 4−8 cm u samic. Srst je dlouhá, má tmavohnědé zbarvení. Obličej bývá holý a červenavě zbarvený, u samců má při tom světlejší zbarvení než u samic. Makak tibetský se živí především rostlinnou potravou, například listy, trávou nebo ovocem, někdy však také kořínky, hmyzem, oblíbenou potravou jsou bambusové výhonky a ovoce. Potravu si opice může uschovávat v lícních torbách a sežrat ji později. Skupina se skládá z dominantního alfa samce starého 8−9 let, ostatních dospělých jedinců a mláďat, která v případě, že jde o samce, po dosažení dospělosti opouštějí skupinu. Pokud je ve skupině příliš opic, okolo 40 až 50, některé opice založí novou menší skupinu, přičemž jde většinou o jedince nejníže ve společenském žebříčku. Samice se začínají pářit okolo pěti let věku. Rozmnožování probíhá na podzim a mláďata se rodí po šestiměsíční březosti v lednu a únoru, poté se narodí jedno mládě.

Ohrožení.

Přestože je druh rozšířený, patří makak tibetský mezi téměř ohrožené druhy následkem masivního ničení lesního porostu v jeho domovině, mezi menší hrozby patří lov. Vzhledem k tomu, že však byl hlavní důvod ohrožení, ničení přirozeného prostředí, zastaven, druh se poměrně stabilizoval. Je zapsán na seznam CITES II a žije ve více než 60 přírodních rezervací, ovšem téměř vůbec není chován v zoologických zahradách mimo Asii, a i zde je vzácnějším. Několik let byl chován v ZOO Praha.

Makak tibetský ("Macaca thibetana") je druh úzkonosé opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh, který je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody brán jako téměř ohrožený, popsal roku 1870 Henri Milne-Edwards.

The Tibetan macaque ("Macaca thibetana"), also known as the Chinese stump-tailed macaque or Milne-Edwards' macaque, is found from eastern Tibet east to Guangdong and north to Shaanxi in China. It has also been reported from northeastern India. This species lives in subtropical forests (mixed deciduous to evergreen) at altitudes from above sea level.


Princezna Francie.

Narodila se v Palais du Louvre v Paříži. Byla třetím dítětem a druhou dcerou francouzského krále Jindřicha IV. a jeho druhé manželky Marie Medicejské. Jejími staršími sourozenci byli Ludvík XIII. a Izabela Bourbonská. Mladší sourozenci byli Mikuláš Jindřich, Gaston Orleánský a Henrietta Marie Bourbonská. Kristýna byla švagrová krále Filipa IV. Španělského přes sestru Izabelu a Karla I., krále Anglie přes sestru Henriettu.  Po svatbě starší sestry Izabely se španělským králem Filipem, dostala Kristýna titul nejstarší královy (neprovdané) dcery, "Madame Royale". Potom co se i ona sama vdala, připadl tento titul mladší sestře Henriettě Marii.

Princezna Piedmontu.

Svatba s Viktorem Amadeem I. Savojským se konala 10. února 1619 v Louvru. Od roku 1619 do doby, než se její manžel stal vévodou, byla známa jako "Princezna Piedmontu". Její manžel byl synem Karla Emanuela I., savojského vévody a Kateřiny Michaely Španělské. Kateřina Michaela byla dcera španělského krále Filipa II. a Alžběty z Valois. Alžbětinými rodiči byli král Francie Jindřich II. Francouzský a Kateřina Medicejská. Kristýna sebou do Savojska přinesla vzdělanost a kulturu francouzského dvora. Později žila v "Palazzo Madama", který nechala přestavět. Na její popud byl také opraven hrad "Castello del Valentino" a zmodernizován "Royal Palace" v Turíně. Chtěla si také přivlastnit "Vigna di Madama Reale", starou rezidenci svého švagra Mořice Savojského.  Se svou sestrou Henriettou Marií, manželkou Karla I. Stuarta, soupeřila v nádheře a okázalosti svého dvora. Podporovala svého manžela v nárocích na Kyperský a Jeruzalémský trůn a netajila se s tím, že by byla raději královnou než vévodkyní. Chtěla také savojské vévodství přeměnit v malou Francii.

Vévodkyně a regentka Savojska.

Viktor Amadeus se stal vévodou po smrti svého otce 26. července roku 1630. Když v roce 1637 zemřel, stala se Kristina regentkou za svého nezletilého syna Františka Hyacinta a po jeho smrti i za svého druhého syna, Karla Emanuela II. Spolu s jejím francouzským okolím vedla spory o moc s princem Mořicem a jeho mladším bratrem Tomášem Františkem Savojským. Po smrti Františka Hyacinta začali oba bratři s podporou Španělska "Piedmontskou občanskou válku", kdy se proti sobě postavily dvě skupiny – "principisté", kteří podporovali prince a "madamisté", kteří podporovali Kristýnu. Kristýna byla pověstná svou rozmařilostí a množstvím milenců, její otec Jindřich IV. byl také vyhlášený sukničkář s množstvím milenek.  Po čtyřech letech bojů, díky vojenské podpoře Francie, Kristýna zvítězila. Když byl v roce 1642 podepsán mír, oženil se Mořic se svou čtrnáctiletou neteří Luisou Kristýnou, aby se mohl oženit, musel se vzdát hodnosti kardinála a zproštění požádat papeže Pavla V. Po svatbě se Mořic stal zároveň guvernérem Nice. Kristýna zůstala regentkou až do plnoletosti syna Karla Emanuela v roce 1648. Poté žila ničím nerušený soukromý život a udržovala vztahy s francouzským vyslancem Marinim, se svým švagrem Mauriziem a s hrabětem Filipem d'Aglié, pohledným, učeným a odvážným mužem, který jí zůstal věrný po celý svůj život. Podporovala svého syna Karla Emanuela II. ke svatbě s jeho neteří Františkou Magdalénou Orleánskou. Ta byla nejmladší přeživší dcerou Kristýnina bratra Gastona. Vzali se 3. dubna roku 1663.  Kristýna zemřela v "Palazzo Madama" v Turíně 27. prosince 1663 ve věku 57 let. Byla pochována v bazilice Sant'Andrea ve Vercelli. Přežila čtyři ze svých sedmi dětí.  Její snaha Františka Magdaléna zemřela v lednu roku 1664 a Kristýnin syn se oženil se svou další příbuznou, Marií Johannou Savojskou. Marie porodila Viktora Amadea II., který si vzal za ženu další francouzskou princeznu, Annu Marii Orleánskou. Sedmnáct let po Kristýnině smrti se její vnučka Viktorie Bavorská, třetí dcera Jindřišky Adély Savojské, vdala za vnuka Kristýnina staršího bratra, Ludvíka Francouzského. Kristýna se tak stala přímým předchůdcem španělské větve Bourbonů přes Viktoriina druhého syna Filipa V.  Jedním z Kristýniných potomků je také modelka a herečka Brooke Shieldsová.

Kristina Bourbonská (10. února 1606, Paříž – 27. prosince 1663, Turín) byla savojská vévodkyně a sestra Ludvíka XIII. Po smrti jejího manžela Viktora Amadea I. Savojského v roce 1637 převzala do roku 1648 regentství v Savojsku za své nezletilé syny.

Christine of France (10 February 1606 – 27 December 1663) was the sister of Louis XIII and the Duchess of Savoy by marriage. At the death of her husband Victor Amadeus I in 1637, she acted as regent of Savoy between 1637 and 1648.


Historie.

Jméno Westminster původně označovalo území v okolí Westminsterského opatství a jeho západního chrámu ("West Minster"), po kterém bylo toto území pojmenováno. Je sídlem anglické vlády po více než 900 let. Toto jméno je také používáno pro městský obvod Westminster, zahrnující od roku 1965 také čtvrtě "Marylebone" a "Paddington".  Historickým jádrem Westminsteru je původně ostrov Thorney Island, na němž bylo postaveno Westminsterské opatství. Toto opatství se stalo tradičním místem korunovace anglických králů. Sousední Westminsterský palác se stal hlavním sídlem anglických panovníků po ovládnutí Anglie Normany v roce 1066 a později byl sídlem nově ustaveného parlamentu a soudního dvora Anglie. Ačkoli měli panovníci silné zázemí v Toweru, ve skutečnosti v něm nebydleli. Londýn se tak rozvíjel ve dvou centrech – ekonomické centrum v City a politické a kulturní středisko ve Westminsteru. Toto rozdělení je patrné dodnes.  Královský dvůr později přesídlil do jiných paláců ve městě a soudní dvůr se přestěhoval do Královského soudního dvora, blíže ke hranicím City. Tato oblast je centrem vlády i v současnosti. Parlament zasedá v Westminsterském paláci a většina vládních ministerstev má sídlo ve Westminsteru, poblíž Whitehallu. Pojem "Westminster" se tak často používá jako zkratka pro Parlament a politickou reprezentaci Velké Británie všeobecně. Pro státní správu se v této souvislosti občas používá pojem "Whitehall" - označení místa kde sídlí.  Pojem "Westminster" je také používán ve spojení "Westmisterský systém" jako označení parlamentního systému vlády, který vznikl ve Velké Británii.  Poblíž Westminsterského paláce se nachází Westminsterská škola, jedna z největších anglických veřejných škol. Tři ze čtyř fakult Westminsterské univerzity se nacházejí na území městského obvodu Westminster, ale žádná na území původní městské čtvrti Westminster.  Tato oblast je typická velkou hustotou obyvatelstva s vysokým procentem dělnické populace bydlícím v domech vybudovaných s podporou rady městského obvodu a bytového družstva za Westminsterským opatstvím a mimo Millbank.

Westminster je městská čtvrť náležející k londýnskému městskému obvodu Westminsteru. Nachází se v ní Westminsterský palác, kde zasedá parlament. Westminster je situován na jihozápad od City a 0,8 km jihozápadně od Charing Cross.

Westminster is a government district and former capital of the Kingdom of England in Central London within the City of Westminster, part of the West End, on the north bank of the River Thames. Westminster's concentration of visitor attractions and historic landmarks, one of the highest in London, includes the Palace of Westminster, Buckingham Palace, Westminster Abbey and Westminster Cathedral.


Internet Control Message Protocol for IPv6

Úvod.

IPv6 je novou verzí IPv4 a používá ICMP definovaný pro IPv4 v (někdy také označovaný jako ICMPv4) ovšem s velkým počtem změn. Například v sobě obsahuje také IGMP.  Tento článek popisuje formát sady kontrolních zpráv, které jsou využívány v ICMPv6, ale nepopisuje procedury pro jejich používání a zpracování k vytváření dalších funkcí, jako například zjištění MTU na cestě datagramu (popsané v ). Stejně jako tato funkce jsou i další funkce ICMPv6 popsané v RFC.

ICMPv6.

ICMPv6 je víceúčelový protokol a je určen pro ohlašování chyb při přenosu paketů, vytváří diagnosu přenosu, umožňuje vyhledávání dalších uzlů a přenáší informace pro rozeslání multicastových zpráv. Pro tyto účely se dělí do dvou kategorií: chybové zprávy ("error messages") a informační zprávy ("information messages"). ICMPv6 zprávy jsou přenášeny uvnitř IPv6 datagramů v jejich rozšířené hlavičce. ICMPv6 také podporuje funkce vyšších vrstev internetových protokolů.

Formát zprávy.

Formát ICMPv6 zprávy je Typ, Kód a Kontrolní součet. 8bitový blok "Typ" určuje typ zprávy. Pokud má nejvyšší bit tohoto bloku hodnotu 0, pak se jedná o chybovou zprávu (rozsah těchto zpráv je tedy 0 – 127). Pokud je tato hodnota 1, jedná se o zprávu informační (rozsah 128 – 255). Další 8bitový blok "Kód" závisí na typu zprávy a používá se jako další úroveň rozlišení zpráv. Třetí část "Kontrolní součet" slouží k odhalení chyb při přenosu samotné ICMP zprávy.

Určování adresy odesílatele zprávy.

Síťový uzel, který posílá ICMPv6 zprávu, je zodpovědný za určení IPv6 adresy odesílatele a příjemce a to ještě dříve, než je vypočten kontrolní součet. Pokud má uzel více než jednu unicastovou adresu a je tedy potřeba zvolit jednu z nich, "musí" být adresa odesílatele určena podle následujících pravidel:  Jako adresa odesílatele musí být použita některá z unicastových adres uzlu. Adresa by měla být vybrána na základě pravidel, která se používají při určování odesílatele jakéhokoli jiného paketu odesílaného uzlem podle adresy příjemce paketu. Může být však vybrána i jiným způsobem, který povede k vyšší srozumitelnosti doručované zprávy na straně příjemce.

Výpočet kontrolního součtu zprávy.

Kontrolní součet je 16bitový jednotkový doplněk součtu jednotkového doplňku úplné ICMPv6 zprávy začínající blokem "Type", před který se předřazuje "pseudo-hlavička", jak je specifikováno v IPv6. Hodnota "NextHeader" použitá v "pseudo-hlavičce" je 58. (Poznámka: zahrnutí pseudo-hlavičky v ICMPv6 kontrolním součtu je změna oproti IPv4; použijte článek o IPv6 pro odůvodnění této změny.) Pro výpočet kontrolního součtu, blok "Checksum" je nastaven na nulu.

Přenos ICMPv6 zprávy.

Uzel odesílající ICMP zprávu určuje IPv6 adresu odesílatele a příjemce pro ICMPv6 zprávu. Zvláštní pozornost je nutné věnovat hlavně výběru adresy odesílatele. Pokud má uzel více než jednu unicastovou adresu, musí být adresa odesílatele zprávy určena následovně:  Když ICMPv6 uzel přijme paket, musí provést akci, která záleží na typu přijaté zprávy. ICMPv6 protokol musí omezovat počet chybových zpráv zaslaných na stejné místo určení, aby zamezil přetížení sítě. Například, když uzel pokračuje v odesílání chybových paketů, ICMP signalizuje chybu v prvním paketu a pak to dělá opakovaně v přednastavených minimálních intervalech a nebo podle přednastaveného maximálního vytížení sítě. ICMP chybová zpráva nesmí být nikdy odeslána jako odpověď na jinou ICMP chybovou zprávu.

Literatura.

Internet Control Message Protocol v 6 - parametry http://www.iana.org/assignments/icmpv6-parameters/icmpv6-parameters.xhtml

ICMPv6 protokol () nebo také ICMP pro IPv6 je nová verze ICMP protokolu a je nedílnou součástí architektury IPv6, která musí být plně podporována všemi implementacemi na všech uzlech. ICMPv6 kombinuje funkce, které byly dříve rozděleny mezi více protokolů, jako třeba ICMP, IGMP () a ARP () a zároveň poskytuje mnohá zjednodušení zejména odstraněním zastaralých typů zpráv, které se již nepoužívají.

Internet Control Message Protocol version 6 (ICMPv6) is the implementation of the Internet Control Message Protocol (ICMP) for Internet Protocol version 6 (IPv6). ICMPv6 is defined in RFC 4443. ICMPv6 is an integral part of IPv6 and performs error reporting and diagnostic functions (e.g., ping), and has a framework for extensions to implement future changes.


Doug McIlroy: Čtvrt století UNIXu.

Doug McIlroy, tehdejší ředitel Výzkumného počítačového oddělení Bellových laboratoří a autor unixových rour, shrnul filosofii unixu následovně:  Toto se často zkracuje na: „"Pište takové programy, které dělají jen jednu věc a dělají ji dobře."“

Eric Raymond.

Eric S. Raymond, shrnul ve své knize "The Art of Unix Programming", filosofii Unixu jako široce užívaný KISS princip („"Zachovej to jednoduché, hlupáku!"“) Sestavil také sérii pravidel pro psaní programů:

Mike Gancarz: Filosofie Unixu.

V roce 1994 Mike Gancarz (člen týmu, který navrhl X Window System), spojil své zkušenosti z Unixu a z debat s ostatními programátory a lidmi z ostatních oborů závisejících na Unixu, aby nakonec přišel s "Filosofií Unixu", kterou shrnul do devíti stěžejních bodů:

Horší je lepší.

Richard P. Gabriel podotknul, že stěžejní výhodou Unixu je skutečnost, že je postaven na filosofii, kterou označil jako „horší je lepší“, kdy jsou implementace a jednoduchost rozhraní důležitější než ostatní vlastnosti — včetně správnosti, konzistence a úplnosti. Gabriel tvrdí, že tento model vyniká klíčovými evolučními výhodami, přestože zpochybňuje kvalitu některých výsledků.  Jako příklad můžeme uvézt monolitické jádro Unixu. Pokud je signál odeslán procesu, který je dlouhodobě blokován aktivním vstupem/výstupem v jádře, co by se se signálem mělo stát? Měl by být pozdržen, třebaže na dlouhou dobu (možná donekonečna), než vstup/výstup skončí? Odesílatel signálu by nemohl být ukončen, dokud běží proces v privilegovaném módu, s citlivými daty v zásobníku. Měl by kernel zrušit systémové volání a uložit ho, aby ho později znovu vyvolal, za předpokladu, že se odesílatel signálu je úspěšně ukončen?  V těchto případech upřednostňovali Ken Thompson a Dennis Ritchie jednoduchost nad dokonalostí. Unixový systém čas od času ukončí systémové volání předčasně a vrátí chybu, která říká, že nic neudělal - „Přerušené systémové volání“, v dnešních systémech chyba č. 4 (codice_1). Systémové volání je samozřejmě přerušeno, aby mohl být obsloužen chybový signál. Tato situace může nastat jen u několika dlouho trvajících systémových volání, jako jsou codice_2, codice_3, codice_4 nebo codice_5. Výhodou je, že díky tomu je systém I/O mnohem jednodušší k návrhu a pochopení. Drtivá většina uživatelských programů nebyla vůbec ovlivněna vzhledem k tomu, že neobsluhují jiné signály než codice_6 nebo Control-C, při jejichž volání by byly okamžitě ukončeny. U zbylých několika programů — jako například shell nebo textové editory, které reagují na jednotlivé stisky kláves — lze systémová volání obalit tak, aby byla znovu odeslána v případě codice_1 chyby. Tím byl tento problém vyřešen jednoduchým způsobem.

Filosofie Unixu je soubor kulturních norem a filosofických přístupů k vytváření softwaru, založený na zkušenostech předních vývojářů operačního systému Unix.

The Unix philosophy, originated by Ken Thompson, is a set of cultural norms and philosophical approaches to minimalist, modular software development. It is based on the experience of leading developers of the Unix operating system. Early Unix developers were important in bringing the concepts of modularity and reusability into software engineering practice, spawning a "software tools" movement. Over time, the leading developers of Unix (and programs that ran on it) established a set of cultural norms for developing software; these norms became as important and influential as the technology of Unix itself; this has been termed the "Unix philosophy."


Historie.

Začátkem léta roku 1630, postihla Benátky vlna moru a do roku 1631 zabila téměř třetinu obyvatel. Ve městě zemřelo 46 000 obyvatel a v lagunách byl počet ještě mnohem vyšší (okolo 94 000 obyvatel). Opakované zobrazení svátosti, jakožto i modlitby a průvody ke kostelům zasvěceným svatému Rochu a svatému Lorenzu Giustiniani, v zastavení epidemie moru nepomohly. Když byl architekt Palladio požádán, aby navrhl kostel Il Redentore, jakožto architektonickou odezvu na předchozí útok moru (v letech 1575–76), Benátský senát rozhodl dne 22. října 1630, že bude postaven nový kostel. Neměl být věnován jen "moru" nebo patronovi, ale Panně Marii, která byla pro mnoho důvodů považována za ochránce Republiky.  Bylo také rozhodnuto, že senát navštíví kostel každý rok. Dne 21. listopadu se každoročně slaví "Svátek obětování Panny Marie", známý jako "Festa della Madonna della Salute. "Je to oficiální městský průvod, který vede od baziliky svatého Marka ke kostelu "Salute" a symbolizuje vyjádření díků za vysvobození města od moru. Průvod vedl Canálem Grande přes speciálně postavený pontonový most a dodnes je významnou událostí v Benátkách.  Touha vytvořit vhodný památník na místě, které je snadně přístupné od náměstí Svatého Marka, vedla senátory k výběru současného místa z osmi dalších možností. Umístění bylo částečně vybráno vzhledem k jeho poloze ke kostelu San Giorgio Maggiore, k bazilice svatého Marka a ke kostelu Il Redentore, se kterými tvoří oblouk. Kostel "Salute", jenž je symbolem zbožnosti města, se nachází v těsné blízkosti celního domu (nebo taky jinak zvaně Dogana da Mar), jenž je symbolem námořního obchodu. Pravděpodobně to byli diplomat Paolo Sarpi a dóže Nicolo Contarini, kdo sdíleli záměr propojit kostel s řádem, který je méně úzce spojen s patriarchátem, a to s řádem "Otcové Somascáni". Tento řád, který byl založen poblíž města Bergamo benátským šlechticem Jeronýmem Emilianim, byl později vyzván, aby spravoval kostel.  O návrh budovy se konala soutěž. Z jedenácti přihlášených (včetně návrhů od Alessandra Varotariho, "Mattea Ignoliho", a "Bertea Belliho"), byly do závěrečného kola vybrány pouze dva. Nakonec byl pro návrh nového kostela vybrán architekt Baldassare Longhena. Kostel byl dokončen roku 1681, rok před Longhenovou smrtí. Ostatní návrhy, které se dostaly do finále soutěže, byly od Antonia Smeraldiho a Zambattisty Rubertiniho. Původní návrhy "Bertea Belliho" a "Smeraldiho "byly konvenční protireformační lineární kostely, připomínající kostely Il Redentore a San Giorgio Maggiore, zatímco návrh od Varotariho byla povrchní geometrická abstrakce. Longhenův návrh byl konkrétní architektonický plán, s podrobnými plány stavby a jejích nákladů.  Napsal k tomu:  ""Vytvořil jsem kostel ve tvaru rotundy, nový vynález, jenž není původem z Benátek, hodnotné dílo, jenž je mnohými obdivováno. Tento kostel, majíce tajemství oddanosti, jest zasvěcen blahoslavené Panně Marii. Přimělo mě to k zamyšlení, bůh mi propůjčil malý talent, abych vybudoval tento kostel... ve tvaru koruny"."  Později napsal v memorandu:  ""V prvé řadě je to dílo Panny Marie, které nikdo dosud nespatřil, kuriózní, hodnotné a krásné, vyrobené do tvaru kulatého monumentu, který nikdy nikdo neviděl, ani nikdo předtím nevymyslel, a to ani mnoho hlav dohromady, natož jedna. V jiných kostelech v tomto nejklidnějším městě udělali architekti chybu, stejně jako můj konkurent Antonio Smeraldi, a to, že byli skoupí na novou myšlenku.""  I přestože je v mnoha směrech Kostel "Salute" originální, stále ukazuje vliv Palladijského klasicismu a benátské kopule. Benátský senát hlasoval (66 hlasy pro, 29 proti a 2 hlasy se zdržely hlasování) ke schválení návrhu 26letého Longheny. Zatímco Baldassare Longhena viděl stavbu ve tvaru koruny, dekorativní kruhová stavba vypadá spíše jako relikviář, ciborium nebo vyšperkovaný převrácený kalich, který chrání zbožnost města.

Exteriér.

Kostel "Salute" je obrovská, osmiboká stavba se dvěma kopulemi a dvěma malebným zvony, nacházejícími se v zadní části. Kostel je postavený na platformě vyrobené z 1,000,000 dřevěných kůlů. Je postaven z "Istrijského kamene" a z "marmorina" (cihla pokrytá mramorovým prachem). Na vrcholu štítu stojí socha Panny Marie, která vládne kostelu, a jejíž socha zde byla postavenana její poctu. Fasáda je zdobená postavami svatého Jiří, svatého Theodora, evangelistů, proroků a Júdity s hlavou Holofernes.

Fasáda.

Hlavní fasáda je bohatě zdobená sochami čtyř evangelistů, jenž jsou v poslední době přisuzovány sochaři Tommasovi Ruesi:

Interiér.

Zatímco vnější výzdoba kostela a jeho umístění zaujmou oko pozorovatele, vnitřní konstrukce je sama o sobě pozoruhodná. Osmiboký kostel se podobá Byzantským vzorům, jako je Bazilika San Vitale. Interiér má své architektonické prvky vymezené zbarvením materiálu, a hlavní průčelím s jeho prstencem světců na zábradlí je originální design. Kostel je plný symboliky Panny Marie– velká kopule představuje její korunu, vpadlý interiér její lůno a osm boků kostela představuje osm bodů na její symbolické hvězdě.  Interiér je osmiboký s osmi zářícími kaplemi ve vnější řadě. Tři oltáře vpravo od hlavního vchodu jsou zdobeny výjevy ze života Panny Marie a jsou to díla Lucy Giordana: "Uvedení Panny Marie do chrámu"", "Nanebevzetí Panny Marie "a "Narození Panny Marie". Třetí oltář zleva od vchodu hostí obraz od Tiziana s názvem "Sestup Ducha Svatého".  Barokní uspořádání hlavního oltáře, jenž je navržený Longhenou, ukrývá kultovní byzantskou "Madonu s Dítětem" z 12. nebo 13. století, známou pod řeckým názvem jako "Panagia Mesopantitissa" (což v češtině znamená "Madonna prostředník" nebo "Madonna vyjednavač"). Tato socha pochází z Iraklia z roku 1669, kdy město podlehlo Osmanské říši. Skupina soch na hlavním oltáři, zobrazující k"rálovnu nebes vyhánějící mor "(z roku 1670), bylo divadelní barokní mistrovské dílo vlámského sochaře Josse de Corte. Původně tam byl obraz od Alessandra Varotariho a to obraz Panny Marie držící kostel, který malíř navrhl spolu s jeho architektonickým návrhem.  Tintoretto přispěl do velké sakristie obrazem "Manželství v Caně", který zahrnuje jeho autoportrét. Nejvíce zastoupeným umělcem, jenž přispěl svými díly kostelu, je Tizian, který namaloval oltářní obraz ze sakristie s názvem "Korunovace svatého Marka se svatým Kosmou, Damiánem, Šebestiánem a Rochem", Namaloval také stropní malby "David a Goliáš", "Abraham a Isaac" a "Kain a Ábel", a osm tond církevních otců a evangelistů. Vše se nachází ve velké sakristii, a obraz "Letnice" se nachází v průčelí kostela.

Vliv.

Kostel měl velký vliv na soudobé architekty bezprostředně po jeho dokončení. Mezi stavby vybudované podle vzoru kostela "Salute" patří svatyně v Gostyni, postavená Jerzym Catenazzim, Janem Catenazzim, a Pompeem Ferrarim mezi léty 1675-1728.  V roce 1959 byl kostel předmětem návrhu architekta Johna Pipera, jenž později upravil jako textilní design firmy Arthur Sanderson & Sons.  Plány Rotundy Xewkija byly taktéž inspirovány kostelem Santa Maria della Salute, ale ve větším měřítku.

Santa Maria della Salute, obecně známý jako Salute, je kostel a bazilika římsko-katolické církve a nachází se v části Punta della Dogana ve čtvrti Dorsorudo v Benátkách v Itálii.

Santa Maria della Salute (), commonly known simply as the Salute, is a Roman Catholic church and minor basilica located at Punta della Dogana in the Dorsoduro sestiere of the city of Venice, Italy.


Historie.

Původní opevnění bylo postaveno na místě římského a později vizigótského osídlení. První prvky palácového opevnění začalo toto místo nést po dobytí Sevilly Araby v roce 712; ti již od roku 720 využívali toto místo jako sídlo svých vládců. V roce 884 přispěla pevnost k odražení vikinské invaze do města.  Původní muslimský palác pochází ze stejného období, jako granadská Alhambra. Mezi 11. a 13. stoletím byl palác dále rozšiřován a opevňován Almohady.  Po dobytí Sevilly Ferdinandem III. v roce 1248 se z paláce stala královská residence. Jeho syn Alfons X. uskutečnil první přestavby, když roku 1254 přikázal postavit tří velké gotické sály. V roce 1364 se Petr I. Kastilský rozhodl vybudovat tzv. "Palcio Mudejar", který se stal prvním palácem kastilského krále, který nebyl chráněn opevněním jako tomu je u hradu. Tento palác si dodnes zachovává svůj vzhled ve styl mudejárské architektury a stále udivuje svojí ornamentální bohatostí. Roku 1366, právě když byl nový palác dokončován, vypukla občanská válka, v které se proti Petrovi I. postavil jeho nevlastní bratr Jindřich Trastámara a která skončila Petrovou smrtí roku 1369. Palác Petra I. je považován za nejkomplexnější ukázku mudejárské architektury ve Španělsku.  Během historie se alcázar stal dějištěm mnoha událostí spojených se španělskou korunou. Roku 1477 do Sevilly přijela Katolická Veličenstva a využila alcázar jako místo svého pobytu. O rok později, 14. června 1478, se v paláci narodil jejich druhý syn, princ Jan. V roce 1526 se v alcázaru uskutečnia svatba Karla V. s jeho sestřenicí Isabelou Portugalskou. V roce 1729 se v paláci narodila infantka Marie Antonie, dcera Filipa V. Ten do města přijel, aby zde dohlédl na podpis sevillské smlouvy, která ukončila anglo-španělskou válku (1727-29).  Kvůli francouzské intervenci do Španělska se do alcázaru v roce 1823 uchýlila královská rodina v čele s Ferdinandem VII. Rodina v paláci sídlila dva měsíce, během nichž alcázar sloužil jako královská residnce.  Dekretem z 22. dubna 1931 vláda druhé španělské republiky, na návrh ministra financí Indalecia Prieta, postoupila alcázar a jeho zahrady městu Seville.

Zahrady.

Všechny paláce Al-Andalusu měly rozsáhlé zahrady s ovocnými stromy, širokou škálou vonných rostlin, ale zároveň poskytovaly i jídlo pro obyvatele paláce. Kromě toho měly zahrady i estetickou funkci. V zahradách se vždy nacházela voda v podobě zavlažovacích kanálů, fontán, vodních nádrží a bazénků.  Zahrady připojené k sevillskému alcázaru prodělaly řadu změn. V 16. století, během vlády Filipa III., italský architekt Vermondo Resta zahrady upravil ve stylu italského manýrismu. Resta je zodpovědný za stavbu "Galeria de Grutesco", kdy proměnil starou muslimskou zeď v lodžii, z které je možno palácové zahrady obdivovat.

Alcázar v Seville je název královského paláce v městě Sevilla ve španělském autonomním společenství Andalusie. Jednalo se původně o maurskou pevnost, která byla postavena Almohady. Palác proslul jako jeden z nejkrásnějších v celém Španělsku a je považován za jednu z nejvýznačnějších ukázek mudejarské architektury na Pyrenejském poloostrově. Nejvyšší patra alcázaru jsou dodnes využívána královskou rodinou jako její oficiální residence v Seville; díky tomu je alcázar nejstarším stále užíváným královským palácem v Evropě. Pro svou kulturní hodnotu byla celá stavba v roce 1987 přiřazena ke světovému dědictví, a to spolu s katedrálou a indickým archivem v témže městě.

The Royal Alcázars of Seville (), historically known as al-Qasr al-Muriq (, "The Verdant Palace") and commonly known as the Alcázar of Seville (), is a royal palace in Seville, Spain, built for the Christian king Peter of Castile. It was built by Castilian Christians on the site of an Abbadid Muslim "alcazar", or residential fortress destroyed after the Christian conquest of Seville. The palace is a preeminent example of Mudéjar architecture in the Iberian Peninsula but features Gothic, Renaissance and Romanesque design elements from previous stages of construction. The upper storeys of the Alcázar are still occupied by the royal family when they are in Seville, and are administered by the Patrimonio Nacional. It was registered in 1987 by UNESCO as a World Heritage Site, along with the adjoining Seville Cathedral and the General Archive of the Indies.


Historie.

V roce 1260 pověřil vládce mongolské říše Kublajchán (1215–1294) tibetského mnicha Čhögjela Phagpu, aby vytvořil nové písmo. Mělo nahradit mongolské písmo, přičemž nové písmo mělo být využitelné jak pro mongolštinu, tak pro další jazyky mongolské říše: čínštinu, tibetštinu a ujgurštinu. Tak vznikla v roce 1269 abugida pojmenovaná po svém vynálezci „phagpa“ nebo podle tvaru liter „kvadrátní písmo“ ( / дөрвөлжин бичиг). Ačkoli byla založena na tibetském písmu, byla psána shora dolů po vzoru mongolského písma.  Ačkoli vládce mimo jiné podporoval výuku písma na školách, nikdy se nestalo mezi obyvateli říše široce užívané. Jeho užívání se omezovalo na oficiální dokumenty, většina lidí pokračovala v používání svých starších písem. Po pádu dynastie Jüan v roce 1368 phagpa přišla i o svoji oficiální podporu.  Písmo phagpa však nikdy úplně nezmizelo. V Tibetu se stále používá jako pečetní písmo, pro nápisy na stěnách tibetských klášterů a pro nápisy na mincích.

Formy písma.

U písma phagpa lze rozlišit tři formy.  Standardní písmo bylo používáno hlavně v tištěných dílech. Vyznačuje se relativně kulatými tvary. Vedle něho bylo také pečetní písmo. To na rozdíl od standardního písma bylo zcela hranaté, provedení potom připomíná labyrint. To bylo používáno na oficiálních pečetích.  Písmo, které se dnes používá v Tibetu, se vyvinulo ze pečetního písma, ale používá se jak pro pečeti, tak pro tištěná díla.

Korpus.

Protože písmo phagpa nezískalo příliš širokou oblibu, je stávající korpus z doby dynastie Jüan obvykle omezeno na oficiální dokumenty.  Většina textů písma phagpa je psána v čínštině, přičemž text je většinou dvěma písmy, čínskými znaky a phagpou. Jedná se většinou o císařské edikty, bankovky, mince a pečeti. Mezi nejdůležitější práce ve písmu phagpa patří mimo jiné 蒙古 字 韻 "Mĕnggŭ Zìyùn", slovníku rýmů pro 9 000 čínských znaků, který používá písmo phagpa jako přepis. Také lze nalézt několik textů v mongolštině zapsaných písmem phagpa, i zde se vesměs jedná o úřední dokumenty. Texty v tibetštině nebo ujgurštině z doby dynastie Jüan jsou velmi vzácné.

Princip fungování.

Stejně jako v případě tibetského písma je phagpa tzv. abugida. To znamená, že všechny souhlásky mají inherentní vokál "a". Pokud je ve slabice jiný samohláska, značí se to samohláskovými znaky, které jsou vždy psány po odpovídající souhlásce. Znamení samohlásky kromě "a" mají různé formy v závislosti na tom, zda jsou na začátku nebo po souhlásce.  Stejně jako mongolské písmo je phagpa psána shora dolů ve sloupcích zleva doprava. Znaky se navzájem spojují stejně jako v mongolském písmu. Znaky písma phagpa jsou sloučeny do slov oddělených mezerou.

Unicode.

Písmo phagpa je kódováno od Unicode 5.0 v rozsahu U + A840 až U + A877.

Phagpa, také "'Phags-pa" (, tj. kvadrátní písmo), je abugida vytvořená lámou Čhögjalem Phagpou během vlády dynastie Jüan, přičemž bylo navrženo tak, aby se s ním mohly zapisovat všechny jazyky mongolské říše. Během dynastie Jüan se těšilo široké státní podpoře, mimo oficiální užití se ale příliš nerozšířilo a po pádu dynastie užívání téměř zmizelo, pouze v Tibetu se stále v modifikované podobě užívá.

The ʼPhags-pa script is an alphabet designed by the Tibetan monk and State Preceptor (later Imperial Preceptor) Drogön Chögyal Phagpa for Kublai Khan, the founder of the Yuan dynasty, as a unified script for the written languages within the Yuan. The actual use of this script was limited to about a hundred years during the Mongol Yuan dynasty, and it fell out of use with the advent of the Ming dynasty.


Vznik.

Pojem „obec“ se začal užívat od 13. století (viz Čtvrtý lateránský koncil), kdy byli Židé nedobrovolně nuceni žít odděleně od křesťanského obyvatelstva v tzv. ghettech a tyto územní celky pak skutečně tvořily uzavřenou obec - "kehilu". Ta byla téměř nezávislá v otázkách vnitřní správy (např. zasedal rabínský soud, který měl soudní pravomoc, nezávislá v oblasti některých řemesel, např. souvisejících se stravováním). Ve většině zemí byli Židé vlastněni jako majetek a kontrolováni přímo panovníkem, nepodléhali proto alespoň teoreticky místním soudům. V určitých dobách a oblastech byla Židům udělena i rozsáhlá autonomie, jak právní, tak majetková (např. ve středověkém Španělsku nebo v Polsku a tzv. Pásu osídlení. Institut obce přetrval v modifikované podobě i zrušení ghett na území českých zemí v roce 1781 až dodnes.

Novodobý význam.

Po zrušení ghett v druhé polovině 18. století bylo Židům dovoleno se svobodně stěhovat do křesťanských částí měst, vykonávat jiná zaměstnání, vlastnit půdu atp., zároveň ale židovským obcím byla odebrána soudní pravomoc a zanikla řada institucí s obcemi dříve spojených (např. Bejt din) nebo bylo jejich pole působnosti velmi omezeno, většinou pouze na otázky náboženské a týkající se rituálního práva, nikoli na otázky civilní a trestní, ve kterých židovské obce podléhaly stejně jako ostatní církevní organizace občanskému zákonu. Z tohoto důvodu byla ustanovena náhrada, tzv. židovská náboženská obec (ŽNO), která dále působila v daném místě a starala se zejména o náboženský život obyvatel té které obce (teď již ve smyslu residenčním).

Struktura obce.

V České republice je židovská obec fixována vždy na konkrétní oblast, ve které působí. Obec má svou vlastní právní subjektivitu a její hlavou je předseda. Některé obce mají rabína, většina nikoli. Pokud je rabínů a fungujících synagog v daném městě více, je volen vrchní rabín. V České republice se toto týká pouze Prahy, která je jediným městem, kde se nachází více než jedna fungující synagoga. Nemá-li židovská obec žádného rabína, vykonává jeho funkce vrchní zemský rabín, případně jeho zástupce.

Židovské obce v Česku.

Před druhou světovou válkou a holocaustem bylo na území dnešní ČR úředně evidováno 153 židovských náboženských obcí, z nichž po osvobození roku 1945 byla nemnohými přeživšími koncentračních táborů obnovena zhruba jedna pětina, zejména ve větších městech (např. České Budějovice, Kolín, Česká Lípa, Hradec Králové, Pardubice, Mariánské Lázně, Jihlava, Kroměříž, Prostějov aj.). Velká většina z nich však pro rapidní úbytek členů vlnou asimilace a emigrace (po 1948 a po 1968) v následujících třech dekádách opět zcela zanikla.  Ve většině případů tak jediným hmatatelným pozůstatkem dnes zůstávají desítky opuštěných synagog a židovských hřbitovů, ve výjimečných případech i např. židovské radnice, školy či rabínské domy (Kroměříž, Třebíč, Boskovice, Mikulov, Úštěk, Kolín, Březnice, Česká Lípa aj.). O ty se dle svých možností starají doposud existující židovské obce, viz níže, v mnoha případech byly stavby adaptovány a slouží dnes jinému, než původnímu účelu. Např. jako kostel (Třebíč, Lipník n. Bečvou, Kutná Hora, Uhlířské Janovice, Karlín), galerie (Rakovník, Hranice na Moravě, Břeclav), městská knihovna (Uherské Hradiště, Jevíčko), archiv (Golčův Jeníkov, Smíchov), rekreační objekt (Mořina) či např. školka (Velvary), policejní stanice (Slaný) nebo cukrárna (Kralupy nad Vltavou).  Podle posledního sčítání obyvatel mají židovské obce v Česku kolem 3000 členů (více než polovinu tvoří členové pražské židovské obce). Toto číslo odpovídá údaji uváděnému Federací židovských obcí v ČR, nemusí však zahrnovat všechny občany splňující kritéria pro přijetí do židovských obcí. Celkový počet Židů v Česku se odhaduje zhruba mezi 5000 a 20000. V Česku je deset fungujících židovských obcí:  Kromě těchto obcí existují i další spolky, které se zaměřují na náboženskou činnost, avšak nejsou formálně vymezeny jako židovské obce. Některé z nich jsou začleněny do struktury Federace židovských obcí v ČR jako tzv. "přidružené organizace".

Jiné židovské organizace.

O ostatní, např. kulturní vyžití se staraly různé židovské kulturní a sportovní organizace, kterých bylo – zejména do druhé světové války – velmi mnoho. Za zmínku stojí např. Makabi, ŽSK Hagibor, Hakoach aj. Jednou z nejaktivnějších židovských organizací v Česku po roce 1989 je dnes Česká unie židovské mládeže (ČUŽM), která pořádá náboženskou, vzdělávací a kulturní činnost, výlety, semináře, přednášky a promítání filmů s židovskou tématikou. ČUŽM také zavedla do českého veřejného prostoru například projekty Stolpersteine nebo Jom Ha'šoa.

Židovské obce ve světě.

V západním, především anglosaském prostředí je struktura obcí odlišná. Základní a nejmenší jednotkou není město, ale kongregace, sdružená kolem jedné synagogy. Kongregací může být v jednom městě celá řada a mohou patřit k různým formám judaismu, od ortodoxní, přes konzervativní, až po liberální. Kongregace se většinou podle své příslušnosti ke směru sdružují do dalších zastřešujících organizací, v USA je to např. United Synagogues of America nebo Rabbinical Assembly of America. Nejvyšší organizací amerických obcí všech denominací je American Jewish Congress – Americký židovský kongres, evropských pak European Jewish Congress – Evropský židovský kongres. Nejvyšší světovou organizací zastřešující veškeré židovské obce, komunity a kongregace ve světě je World Jewish Congress – Světový židovský kongres.

Židovská obec ( "kehila," starší aškenázská výslovnost "kile") je podle právního řádu České republiky evidovaná právnická osoba založená náboženskou organizací. Židovská obec je nejmenší správní jednotkou židovské komunity v zemi, sdružuje občany židovského vyznání nebo židovského původu (viz Kdo je Žid) v daném městě a přilehlých oblastech a zajišťuje řádný chod života svých členů v záležitostech náboženských, kulturních a sociálních. Zastřešující náboženskou organizací („církví“) je Federace židovských obcí v ČR (FŽO).

The qahal () was a theocratic organizational structure in ancient Israelite society according to the Hebrew Bible. In later centuries, "Qahal" was the name of the autonomous governments of Ashkenazi Jews until being abolished in the 1840s.


Mládí.

Virginie Satirová se narodila 26. června 1916 ve Wisconsinu na statku, jako nejstarší z pěti dětí Oscara Alfreda Reinnarda Pagenkopfa a Minnie Happe Pagenkopfové. V pěti letech málem podlehla prasklému slepému střevu, který její matka jako stoupenkyně Křesťanské vědy nechtěla léčit tradiční medicínou. Otec si vynutil převoz dítěte do nemocnice, kde zůstalo několik měsíců a malá Virginie se rozhodla stát se "detektivem dospělých." Otec byl alkoholik; později vzpomínala, že si už tehdy všimla, že se v rodinách odehrávalo pod povrchem více věcí, o kterých se nemluvilo. Zvídavé dítě se naučilo číst ve třech letech a v pěti mělo přečtenou celou malou knihovnu místní jednotřídky. V jejích pozdějších teoriích o duševním růstu a potřebě vhodných psychologických podmínek se obráží její dětské pozorování přírody na statku.  Rodina třináctileté Virginie se přestěhovala v roce 1929 do Milwaukee, aby jí umožnila studium na střední škole a v roce 1932 na učitelském ústavu (dnes University of Wisconsin–Milwaukee). Po absolutoriu pracovala několik let jako učitelka a zkušenosti zúročila při pozdějším vzdělávání dalších terapeutů.  V roce 1941 se vdala za Gordona Rogerse, vojáka na dovolené. Manželství bylo rozvedeno v roce 1949. Druhé manželství uzavřela v roce 1951 s Normanem Satirem, se kterým adoptovali dvě dcery. I toto manželství skončilo rozvodem v roce 1957.

Terapeutická praxe.

Za další obor studia si vybrala sociální práci a od roku 1951 pracovala soukromě s rodinami, od roku 1955 v Institutu psychiatrie v Illinois, kde ovlivnila i ostatní terapeuty, aby se při práci s jednotlivými pacienty zaměřovali na jejich rodiny. Na konci 50. let se přestěhovala do Kalifornie, kde spolu s dalšími založila Mental Research Institute v Palo Alto. V roce 1962 získali grant na první výcviky v rodinné terapii; Satirová byla ředitelkou výcviků. Jedním z jejích tehdejších zjištění s dalekosáhlými důsledky pro praktickou psychologii bylo, že problém, se kterým klient přichází do terapie, je zřídkakdy skutečným problémem. Problémem je způsob zvládání a Satirová identifikovala čtyři stresové způsoby zvládání, které jsou společné všem lidem: usmiřování, vinění, rušení a racionalizace. Pátým je kongruence. Popsala také, jak nízká sebeúcta ovlivňuje mezilidské vztahy. Její sochání mezilidských vztahů a model rodinné rekonstrukce, která pracuje se čtyřmi generacemi klientovy rodiny jsou předchůdci systemických konstelací Berta Hellingera. Do terapií začleňovala poetické meditace, které zapojují pravou mozkovou hemisféru. Vytvořila "Satiriánský model", který vede k osobnostnímu růstu a zlepšení komunikačních schopností. Věřila, že prožitková terapie je intenzívní duchovní zkušenost a cesta k vnitřnímu Self. Duši popsala metaforou ledovce, ze kterého je nad hladinou vidět jen malá část - naše chování a způsob zvládání bolesti. Pod nimi jsou uložené další úrovně: pocity, pocity z pocitů, vnímání, očekávání, touhy a bytostné Já. Čím hlouběji v ledovci terapeut pracuje, tím hlubší a trvalejší jsou změny a uzdravení. Terapeut pomáhá a vede lidi k tomu, aby byli schopni přijmout své pocity a bolest a také přijali vlastní prožitky a zkušenosti. Po přijetí negativních pocitů jsou schopni dále rozvíjet svůj osobní potenciál.

Odkaz.

Virginie Satirová je zakladatelkou americké rodinné terapie a humanistické psychologie. Prostý jazyk jejích knih a jednoduše lidské praktické postupy terapie přispívají k její popularitě. V rozsáhlé anketě časopisu Psychotherapy Networker mezi tisíci amerických terapeutů, kdo nejvíce ovlivnil podobu současné psychoterapie, se umístila na pátém místě a jako první žena. V Kanadě vychází od roku 2007 The Satir Journal věnovaný satirovské transformační systemické terapii a od roku 2013 pak i Satir International Journal.  Charismatická osobnost Satirové přitahuje pozornost i po smrti a na její hrob v Crested Butte v Coloradu musí být doplňovány oblázky růženínu, které si poutníci odnášejí na památku.

Instituty.

Výuce její terapeutické techniky se věnují její žáci sdružení v americkém a kanadském institutu. Pozoruhodné je působení kanadského institutu, který v Číně vyškolil desetitisíce terapeutů. Virginie Satirová navštívila v roce 1979 a 1987 Československo, kde její štafetu převzala Olga Holubová (1948-2002). Dnes existují dva samostatné Instituty Virginie Satirové pro Slovenskou a Českou republiku, které pořádají akreditované psychoterapeutické výcviky.

Dílo.

Svou první knihu Společná terapie rodiny vydala v roce 1964 a vychází ze skript, která napsala pro studenty Mental research Institute v Palo Alto. Její reputace rostla s každou další knihou a Satirová cestovala a vyučovala po celém světě. Časopis Time shrnul v roce 1985 její vystoupení slovy, "Zaplní jakoukoliv posluchárnu." K dispozici jsou kromě rozhovorů i anotovaná videa její terapeutické práce.

Virginia Satirová (26. června 1916, Neillsville, Wisconsin, USA - 10. září 1988, Kalifornie, USA) byla americká sociální pracovnice, psycholožka a terapeutka, autorka metod pro zkvalitňování komunikace v rodinách i v organizacích. Je označována za "matku rodinné terapie". Na základě své praxe vytvořila Model růstu k účinné psychoterapeutické práci.

Virginia Satir (26 June 1916 – 10 September 1988) was an American author and therapist, known especially for her approach to family therapy and her pioneering work in the field of family reconstruction therapy. She is widely regarded as the "Mother of Family Therapy" Her most well-known books are "Conjoint Family Therapy", 1964, "Peoplemaking", 1972, and "The New Peoplemaking", 1988.


Historie.

Nelahozeves byla obydlena už od mladší doby kamenné. Dokazují to početné archeologické nálezy zejména ze sousední kralupské čtvrti Lobeč, z Lešan i z Hleďsebi. Nejstarší dochovaná písemná zpráva o Nelahozevsi pochází z roku 1352. Původně náležela Nelahozeves českému knížeti a později pražské kapitule, od níž přešla v husitských dobách znovu pod panovníkovu komoru. Roku 1469 ji dal král Jiří z Poděbrad svému rádci Řehořovi z Heimburka, později mu byla odňata.  Poté se stala předmětem sporů mezi církvemi a světskými vlastníky – až v letech 1544–1558 získal tvrz, poplužní dvůr i ves s mlýnem postupně pan Florián Gryspek z Gryspachu (1504–1588) a roku 1553 začal budovat zámek. Vybudoval zde velkou knihovnu a obrazárnu. V budování pokračoval jeho syn Blažej Gryspek z Gryspachu, který kolem roku 1613 dovršil stavbu zámku zhruba do konečné podoby. Po své smrti v roce 1620 však zanechal panství zadlužené, takže je roku 1623 koupila Polyxena z Lobkovic.  Celkem to bylo deset vsí, které ve třicetileté válce potom značně utrpěly zejména od Švédů, avšak ve druhé polovině 17. století byly dány hospodářsky do pořádku. V majetku Lobkoviců zůstala Nelahozeves jako fideikomisní (od roku 1677) až do rozpadu feudalismu v roce 1848, resp. jako samostatný velkostatek až do poloviny 20. století, tj. i po pozemkové reformě z doby první republiky.  Od roku 1845 zde byla ve výstavbě železniční trať z Prahy na sever, pravidelná doprava na ní začala fungovat na jaře 1851. Velký význam pro obec měla v minulých staletích řeka Vltava, která sloužila jako dopravní tepna. Vzhledem ke zvýšené poloze netrpěla Nelahozeves zpravidla vůbec povodněmi, ze kterých jako největší je nutno připomenout záplavy z let 1784, 1845 a 1890. Regulace řeky byla uskutečněna kolem přelomu 19. a 20. století, intenzivní lodní doprava se rozvinula až ve 20. století.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Nelahozeves "(přísl. Hleďsebe, 1007 obyvatel, poštovní úřad, telefonní úřad, telegrafní úřad, katol. kostel, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hydroelektrárna, 2 holiči, 3 hostince, klempíř, kolář, 3 kováři, výroba kovového zboží, krejčí, mechanik, 2 obuvníci, výroba okras na vánoční stromky, 3 obchody s lahvovým pivem, pokrývač, porodní asistentka, rolník, sadař, 6 obchodů se smíšeným zbožím, 3 švadleny, tesařský mistr, trafika, truhlář, obchod s uhlím, velkostatek Lobkowitz, 2 zahradnictví, 3 zámečníci.  Ve vsi Lešany "(407 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 hostince, kovář, půjčovna mlátiček, obuvník, pekař, 2 pískovny, 3 rolníci, 4 obchody se smíšeným zbožím, švadlena.  V obci Podhořany nad Vltavou "(241 obyvatel, Dětský domov, samostatná obec se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dřívím, 2 hostince, kovář, výroba mazadel Zinecker, 4 rolníci, 2 řezníci, sadař, obchod se smíšeným zbožím, stavitel, trafika, 2 obchody s uhlím.

Geologie.

Nelahozeves je tvořena plasticky modelovanou kotlinou, která se svažuje od západu k Vltavě z velvarské pláně (asi 270 m nad mořem). Geologicky tvoří katastr současné Nelahozevsi převážně masivy druhohorního křídového útvaru (cenoman, turon), zpod čtvrtohorních nánosů tu vystupují na povrch rozmanité pískovce a opuky, těžené a vyvážené odtud pro svou vynikající kvalitu už ve středověku. Starší prvohorní permokarbon se nalézá většinou v nevelké hloubce pod křídou, jak to v minulém století dokazovalo zejména dolování kamenného uhlí u železničních tunelů a v Lešanech.

Průmysl.

Na okraji obce se nachází centrální tankoviště ropy pro celou Českou republiku, které je postaveno ve vytěžené pískovně. Proudí sem ropa z ropovodů Družba a Ingolstadt. Celková kapacita nádrží činí 1 550 000 m3 ropy. Tankoviště se skládá ze 16 nádrží, šest z nich má kapacitu 125 000 m3. Jedná se o hlavní skladové zásoby ropy České republiky.  V obci se nachází velká výrobna PTZ Nelahozeves, tedy Povltavských tukových závodů, od roku 1993 patřících české pobočce nadnárodní společnosti Unilever. Továrna vznikala od třicátých let 20. století, vyráběly a vyrábí se zde pokrmové tuky – např. Hera, Perla atd. Od názvu obce je odvozena značka mýdla Nela, které se zde vyrábělo.  Továrna PTZ Nelahozeves byla uzavřena k 1. červnu 2010 společností Unilever. Výroba byla přesunuta do Polska a Rumunska o práci přišlo 650 lidí. Dne 1. srpna 2011 prodal Unilever továrnu výrobci navlhčených ubrousků společnosti WET Wipes International s.r.o. Ke konci roku 2012 odkoupil továrnu nový majitel společnost NESALUKA a průmyslový areál nese nové jméno INDUSTRIAL PARK NELAHOZEVES.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2012

Místní spolky.

V obci je několik spolků, které zde významnou měrou ovlivňují sportovní a kulturní činnost. Kromě fotbalových klubů TJ Viktoria PTZ a TJ Dynamo Nelahozeves, myslivců a ekologů z OSN (Občanské sdružení Nelahozeves) jsou zde již od roku 1909 hasiči, kteří se v obci velmi aktivně angažují zejména v kulturní, společenské, sportovní a výchovné oblasti.

Obec Nelahozeves (něm. "Mühlhausen an der Moldau") leží ve středních Čechách v okrese Mělník 22 km vzdušnou čarou na sever od Prahy. Je známá jako rodiště hudebního skladatele Antonína Dvořáka. Má obyvatel a cca 700 domů. Rozkládá se na levém břehu Vltavy, která zde dosahuje výšky 170 m. nad mořem. Kromě původní vsi obec sestává ještě ze sousedních Podhořan, dvou dílů Hleďsebi a Lešan. Celek zaujímá plochu 1432 hektarů. V minulých dobách k Nelahozevsi patřívaly Strachov a Lobeček na protější straně řeky.

Nelahozeves is a village on left bank of the Vltava river, 35 km north of Prague, Czech Republic. In 2015 its population was 1,900.


První období Fontainebleau školy (od roku 1531).

V roce 1531 byl florentský umělec Rosso Fiorentino, který v roce 1527 ztratil většinu svého majetku během Sacco di Roma, pozván králem Františkem I. do Francie. Rosso zahájil rozsáhlý dekorativní program pro zámek Fontainebleau. V roce 1532 se připojil další italský umělec Francesco Primaticcio z Bologny. Rosso zemřel ve Francii v roce 1540. Na radu Primaticcia byl v roce 1552 pozván do Francie Františkovým synem Jindřichem II. umělec Niccolò dell'Abbate z Modeny. I když byli pozváni hlavně na práci v zámku Fontainebleau, byli tito umělci zváni, aby vytvořili umělecká díla pro jiné šlechtické rodiny té doby a byli hodně váženi a dobře placeni. Práce této "první školy Fontainebleau" jsou charakterizovány rozsáhlým používáním štuku, obrazových rámů, fresek, s komplikovaným (a často tajemným) systémem alegorií a mytologické ikonografie. Renesanční dekorativní motivy jako "grotesques" (podivné, tajemné, nádherné, fantastické, ale i ohavné, škaredé, neslušné či nepříjemné), "strapwork" (stylizovaná dekorativní ozdoba), "putti" (nahé dítko podobné amorku, obvykle bez křídel). Tyto prvky jsou užívány běžně, stejně jako určitý stupeň erotiky. Postavy jsou elegantní a ukazují vliv technik italského manýrismu Michelangela, Raffaela, a zejména Parmigianina. Primaticcio byl také vyzván k vytvoření kopií antických soch, čímž se rozšířil vliv školy i na klasické sochy. Mnoho z prací Rossiho, Primaticcia a Niccolò dell'Abbate nepřežilo; části zámku byly upravovány v různých obdobích. Díla těchto umělců byla reprodukována jako tisky či lepty, které byly zřejmě původně vytvořeny v samotném Fontainebleau a později v Paříži. Tak se styl šířil z Francie i za hranice a zachovalo se tím i několik prací, které by jinak nepřežily. Manýristický styl školy Fontainebleau ovlivnil francouzské umělce jako byl malíř Jean Cousin starší, sochaře Jeana Goujona a Germaina Pilona a v menší míře portrétistu Françoise Cloueta, syna Jeana Cloueta.

Výtvarná dílna.

Ačkoli neexistuje jistý důkaz, většina učenců se shodla na tom, že v paláci Fontainebleau byla výtvarná dílna, která reprodukovala návrhy umělců a jejich práce v paláci, stejně jako jiné kompozice, které vytvořili. Nejproduktivnější tvůrci byli Léon Davent, Anthony Fantuzzi a Jean Mignon, následovaný "tajemným" umělcem známým z jeho monogramu jako "Mistr IsemV". Je pravděpodobné, že dílna byla aktivní nejpozději v letech 1542 až 1548. V březnu roku 1547 král František I. zemřel, financování paláce skončilo a škola se rozptýlila. Cílem dílny bylo šířit nový styl který se vyvíjel v paláci, a to jak do Francie, tak mezi umělce pracující v Itálii. Zda iniciativa přicházela od krále či jiného patrona, nebo od samotných umělců, není jasné. David Landau věří, že Primaticcio byl hnací silou; v roce 1540 se stal ředitelem prací ve Fontainebleau po sebevraždě Rossiho Fiorentina.

Druhé období Fontainebleau školy (od roku 1594).

Od roku 1584 do roku 1594 byl během francouzských náboženských válek zámek Fontainebleau opuštěn. Po svém nástupu na trůn, Jindřich IV. Francouzský provedl renovaci budov Fontainebleau pomocí skupiny umělců: vlámský Ambroise Dubois z Antverp a Toussaint Dubreuil a Martin Fréminet z Paříže. Tito umělci jsou někdy označováni jako "druhá škola Fontainebleau". Jejich pozdní manýristické práce, z nichž mnohé byly ztraceny, pokračují v používání protáhlých a zvlněných forem a přeplněných kompozic. Mnoho z jejich kompozic zobrazuje mytologické scény podle Itala Torquata Tassa a řeckého antického spisovatele Heliodora z Emesu. Jejich styl i nadále ovlivňoval takové umělce v prvních desetiletích 17. století, jako byli Peter Paul Rubens a Caravaggio. Nizozemský a vlámský naturalismus tento styl brzy překonal.

Škola Fontainebleau (kolem 1530 – kolem 1610) byl výtvarný směr, týkající se dvou období umělecké tvorby ve Francii během pozdní francouzské renesance, soustředěné na královský palác ve Fontainebleau, které byly rozhodující pro formování francouzské verze severního manýrismu.

The School of Fontainbleau () (c.1530 – c.1610) refers to two periods of artistic production in France during the late Renaissance centered on the royal Palace of Fontainebleau that were crucial in forming the French version of Northern Mannerism.


Život.

Albert Cossery se narodil v Káhiře do řecké pravoslavné rodiny syrského původu. Jeho rodiče byli majiteli malých nemovitostí, kteří původně vlastnili půdu v Damiettě. V rozhovoru s libanonským spisovatelem Abdallahem Naamanem v roce 1998 Cossery řekl, že jsou Šavání Egypta. Jeho otec byl ortodoxní řecký rodák z vesnice al-Qusayr, poblíž Homs v Sýrii. Při příjezdu do Káhiry na konci 19. století přijala rodina jméno "Cossery", podle vesnice al-Qusayr, se zjednodušenou výslovností. Cosseryova rodina, stejně jako všechny elity žijící v Egyptě během této éry, byly ve francouzské kultuře dobře ponořené. Ve věku 17 let, inspirovaný četbou Honoré de Balzaca, emigroval do Paříže, aby pokračoval ve studiu, které však nikdy nedokončil. Od roku 1945 až do své smrti roku 2008 žil a psal v Paříži.  Za 60 let svého života napsal pouze osm románů v souladu s jeho filozofií života, ve které "lenost" není zlozvykem, nýbrž formou kontemplace a meditace. Svými slovy: "Tolik krásy na světě, tak málo očí, aby to viděly." Ve věku 27 let vydal svou první knihu "Les hommes oubliés de Dieu" ("The God Forgot"). Během své literární kariéry se stal blízkým přítelem dalších spisovatelů a umělců, jako jsou Lawrence Durrell, Albert Camus, Jean Genet a Giacometti.  Cossery zemřel 22. června roku 2008 ve svých 94 letech.  Jeho knihy, které se vždy odehrávají v Egyptě nebo v jiných arabských zemích, zobrazují kontrast mezi chudobou a bohatstvím, mocným a bezmocným, vtipným, i když dramatickým způsobem. Jeho psaní zesměšňuje marnost a houževnatost materialismu a jeho hlavní postavy jsou převážně tuláky, zloději nebo dandy, které rozvracejí pořádek nekalé společnosti. Jeho romány často obsahují auto-biografické postavy, jako je Teymour, hrdina románu "Uncomplot de Saltimbanques", mladý muž, který místo diplomu v chemickém inženýrství po návratu do svého rodného města vstoupí do neočekávaného intrudu proti úřadům se svými dandy přáteli. Někteří Cosseryho považují za svého posledního skutečného "anarchistu" nebo svobodně myslícího spisovatele západní kultury. A to díky jeho humornému a provokativnímu, i když jasném a hlubokém, pohledu na lidské vztahy a společnost. Jeho styl písma nepodléhá akademickému nebo experimentálnímu přístupu, který z něj činí živého, chytlavého vypravěče, bez nudy ani umělé nejednoznačnosti některých klasických (kteří jsou) nebo avantgardních spisovatelů. Světovost jeho děl je památkou svobody bytí a myšlení proti materialismu, současná posedlost se spotřebou a produktivitou, arogance a zneužívání autority, marnost sociálních formalit a nespravedlnost bohatých vůči chudým.  V roce 1990 získala Cossery cenu Grand prix de la francophonie z francouzské akademie a v roce 2005 cenu Grand Prix Poncetton de la SGDL.  První z jeho knih přeložených do angličtiny jsou "Muži, kteří zapomněli" (nejprve přeložili Harold Edwards z Faruk univerzity, Alexandrie, Egypt, ne Henry Miller, jehož zpráva o Cossery se objevila na pozdějším 1963 City Lights Books vydání, a publikoval ve Spojených státech v roce 1946 Georgeem Leitem Circle Editions of Berkeley), "Dům jisté smrti" (New Directions, 1949), "Lazy Ones" (New Directions, 1952) a "Proud Sheggars" (Black Sparrow Press, 1981).  Tři další z Cosseryových románů jsou od té doby publikovány v angličtině: Anna Moschovakis 'The Jokers (NYRB Classics) a Alyson Waters' A Splendid Conspiracy a Color of Infamy (New Directions). Od roku 2014 zůstává Une ambition dans le desert nepřekládanou do angličtiny.

Dílo.

Filmy.

V roce 1978 byl zfilmován "Les fainéants dans la vallée fertile" řeckým režisérem Nikosem Panagiotopoulosem, přičemž film vyhrál první cenu na Filmovém festivalu v Locarnu a druhou cenu na Filmovém festivalu v Chicagu."

Albert Cossery (3. listopadu 1913 – 22. června 2008) byl egyptský spisovatel narozený ve Francii. Většinu svého života strávil v Paříži a svá díla publikoval pouze ve francouzštině. Všechny jeho novely se odehrávaly buď v jeho domovském Egyptě nebo v imaginární "zemi na středním východě". Přezdívali mu "Voltaire Nilu". Jeho psaní vzdává hold jeho skromnému dětství v Káhiře, kdy nezapadal, stejně jako vychvaluje formu lenosti a jednoduchosti, které jsou tak vzdálené od naší současné společnosti. Albert Cossery byl dobře známým v Saint-Germain-des-Prés, kde od roku 1945 pobýval v hotelu La Louisiane.

Albert Cossery (3 November 1913 – 22 June 2008) was an Egyptian-born French writer of Levantine origin. Although Cossery lived most of his life in Paris and only wrote in the French language, all of his novels were either set in his home country of Egypt or in an imaginary Middle Eastern country. He was nicknamed "The Voltaire of the Nile". His writings pay tribute to the humble and to the misfits of his childhood in Cairo, as well as praise a form of laziness and simplicity very distant from our contemporary society.