Kontext filmu.

Dílo se v některých ohledech podobá "Scénám z manželského života" (jeden z předchozích Bergmanových snímků).  Název a citace filmu odkazují k Collodiho pohádce "Pinocchiova dobrodružství".  Mezilidské vztahy vrcholný Bergman obvykle zobrazuje jako osobní, jednání postav je výsledkem složité psychologie postav a jejich vnitřních bojů. V snímku Z života loutek postavy své jednání podřizují svým konkrétním sociálním rolím, čehož si jsou plně vědomi, a nedokážou překonat z toho pramenící problémy. To je další vysvětlení názvu filmu.

Děj.

Peter Egermann (Robert Atzorn) zavraždí prostitutku. Obraz se desaturuje (ztrácí sytost barev) a děj se v několika scénách (bez chronologického řazení) stále více přibližuje důvodům vraždy. Tyto scény jsou založeny na vyprávění vyslýchaných (manželka Katarina, dominantní Peterova matka, ošetřující psychiatr a přítel Mogens Jensen...) při vyšetřování. V barevném závěru snímku je zobrazen Peter Egermann, jak bez problémů se vzdává role manažera a přijímá roli vězně.

Chronologický popis děje.

Manažer středního věku Peter Egermann navštěvuje jako pacient psychiatra a svého známého Mogense Jensena. Částečně se u něj projevu syndrom vyhoření, prožívá anxiózní stavy a především má nutkání zpestřit si svůj partnerský sexuální život násilným činem. (S manželkou považují vzájemnou nevěru za morálně přijatelné dobré zpestření sexuálního soužití. Život a společenské vztahy Egermanna jsou naprosto konvenční.) Manifestace těchto problémů neodpovídá případným konkrétním diagnózám (OCD, schizofrenie, deprese, nějaká parafilie například sadismus...); Jensen vystupující v roli psychiatra problémy bagatelizuje a dá Egermannovi jen několik obecných rad. Egermann předstírá odchod a odhaluje Jensenův poměr se svou ženou Katarinou, Jensen se jí svěřuje s obavami z případného rozvoje Peterových stavů.  Tyto stavy se skutečně rozvíjí; Peter má nenormální sny a fantazie, začíná obsesivně vnímat spojení sexuálních potřeb a násilí, Peter trpí nespavostí, postupně odbourává své zábrany a společenská tabu. Jeho stav vyžaduje pracovní neschopnost a pravděpodobně i hospitalizaci, ale on dále intenzivně pracuje. V ději jsou naznačována různá psychoanalytická témata (sny, konflikt z dětství atd.). Známý mu poradí jako využít jako řešení placených sexuálních služeb (to je v souladu s Peterovým společenským postavením).  Peter navštěvuje v brzkých ranních hodinách nevěstinec. Chce odejít, ale zabrání mu v tom zamčené dveře, polonahá prostitutka Ka se jej jemnými dotyky snaží přimět k nákupu sexuálních služeb, ten ji však napadá a nakonec zabíjí. Na mrtvole provede praktiky análního sexu. K činu se plně doznává, policisté začínají věc vyšetřovat a vyslýchat svědky. Jensen odborně popisuje vývoj Peterova stavu. Peter se okamžitě smiřuje se svou situací a s uvězněním (zabavuje se šachem).

Ze života loutek ("Aus dem Leben der Marionetten", též známého jako "From the Life of the Marionettes" a "Ur marionetternas liv") je autorský existenciální psychologický detektivní německy mluvený film, který režíroval Ingmar Bergman v roce 1980 v době své dočasné emigrace - z důvodů problémů se švédskými finančními úřady - do Západního Německa v Mnichově.

From the Life of the Marionettes () is a 1980 television film directed by Ingmar Bergman. The film was produced in West Germany with a German-language screenplay and soundtrack while Bergman was in "tax exile" from his native Sweden. It is filmed in black and white apart from two colour sequences at the beginning and end of the film.


Historie.

Rua do Barão je jednou z ulic Freguesia da Sé (farnosti u lisabonské katedrály), která začíná u Rua São João da Praça (kde dříve stála brána Dveře do Alfamy) a končí u Rua Augusta Rosa (u hradeb katedrály). Název "Rua do Barão" značí, že tu žil João Fernandes da Silveira, první baron z Alvita, ministr portugalských králů Dom Afonso V a Dom João II.  Během doby maurské nadvlády tvořila Alfama celé město, které se později rozšířilo na západ (čtvrť Baixa). Alfama byla obývána rybáři a chudinou a tak je Alfama vnímána dodnes. Velké zemětřesení v Lisabonu čtvrť nezničilo, Alfama zůstala malebným labyrintem úzkých ulic a malých náměstí. Později byla čtvrť oživena renovací starých domů a otevřením nových restaurací, kde se hraje typická melancholická portugalská hudba Fado.  Nad Alfamou stojí středověký hrad São Jorge (svatého Jiří), který sloužil jako královská rezidence až do počátku 16. století a nyní nabízí jako památka nejlepší výhled na město. Na svazích "Alfamy" jsou další vyhlídkové terasy (portugalsky "miradouros"), z nichž je vidět na město, jednou z nich je "Miradouro de Santa Luzia", která se nachází u stejnojmenného kostela a nad zbytky maurských městských hradeb. Další je například "Miradouro das Portas do Sol" (terasa brány slunce). Nedaleko Miradouro Santa Luzia se v paláci ze 17. století nachází Muzeum dekorativních umění ("Museu de Artes Decorativas").  Mezi kostely ve čtvrti Alfama patří lisabonská katedrála (ze 12.–14. století), je to nejstarší městský kostel ležící na západním okraji čtvrti, klášter milosti ("Convento da Graça", z 18. století), v blízkosti hradu stojí manýristický Klášter Sao Vicente de Fora (konec 16.–18. století), kde jsou pohřbeni králové rodu Braganzy a barokní kostel svaté Engrácie (ze 17. století), ten slouží jako národní panteon významných portugalských osobností.  Od roku 2012 je Alfama součástí civilni farnosti Santa Maria Maior.

Alfama je nejstarší čtvrť v Lisabonu, rozkládající se na svahu mezi hradem svatého Jiří a řekou Tajo. Název čtvrti pochází z arabského "Al-hamma", což znamená "horká fontána" nebo "koupel". Ve čtvrti se nachází několik civilních farností ("freguesias)," jsou jimi São Miguel, Santo Estêvão, São Vicente de Fora a část dvou ulic, "Freguesia da Sé: Rua do Barão" a "Rua São João da Praça". Ve čtvrti se nachází mnoho významných historických památek a množství Fado barů a restaurací.

The Alfama () is the oldest neighborhood of Lisbon, spreading on the slope between the São Jorge Castle and the Tagus river. Its name comes from the Arabic "Al-hamma" (), meaning "hot fountains" or "baths". The district includes the "freguesias" (parishes) of São Miguel, Santo Estêvão, São Vicente de Fora and part of the two streets, "Freguesia da Sé: Rua do Barão" and "Rua São João da Praça". It contains many important historical attractions, as well as an abundance of Fado bars and restaurants.


Pittirippuva.

Pittirippuva je osmiboká věž. Vystupuje z příkopu obklopujícího chrám, který byl postaven za vlády "Srivikrama Rádžasihny". Příkop je ohraničen dvěma zdmi – "Diyareli Bemma" (Zeď ženoucích se vln) a "Waluka Bemma" (Zeď plujících oblaků). Horní část této věže je využívána k proslovům hlav státu. Uvnitř Pittirippuvy jsou umístěny knihovny s rukopisy na palmových listech, mezi nimiž se nachází i šestnáctistránkový svazek Pansiya Panas Jathakaya, který obsahuje 550 džátak o Buddhových minulých životech.

Hlavní svatyně.

Hlavní svatyně je vybudována na Nádvoří bubeníků a má dvě patra. Architektura chrámu jako takového není ucelená. Některé venkovní části svatyně jsou bohatě zdobené, ale nachází se zde i mnoho nedokončených výklenků.  Do svatyně vedou troje dveře. Každé z nich jsou specificky zdobené. Hlavní dveře jsou zakryty závěsem a zdobí je sloní kly vyrobené ze stříbra. Na bocích jsou tesané kamenné dveře. Stěny jsou pomalovány medailony se sluncem a měsícem – symbol králů z Kandy.

Síň s relikvií Buddhova zubu.

Síň je rozdělena do tří částí. Buddhův zub se nalézá v nejzadnější části zvané "Vedahitina Maligawa" (Posvátný příbytek). Síň je střežena. Veřejnosti se naskytne pohled na „Buddhův zub“ pouze během púdži. Púdža je uctívání božstva nekrvavými oběťmi nebo modlitbou. Trvá hodinu a je doprovázena hlasitým bubnováním. Samotný Buddhův zub je uzavřen v zlaté nádobě ve tvaru dágoby (buddhistické relikvie). Uvnitř je dalších šest podobných nádobek, které se postupně zmenšují a zapadají do sebe. Buddhův zub se nachází až v poslední a zároveň nejmenší schránce.  Vnější strana Síně s relikvií Buddhova zubu je pomalována motivem jednoho z nejslavnějších příběhů džátak. Popisuje Buddhovy předchozí životy před jeho posledním převtělením a osvícením. Podle tohoto příběhu se Buddha jednou narodil jako zajíc. Potkal muže, který ho prosil o něco k snědku, ale zajíc neměl nic jiného než trávu. Požádal tedy muže, aby rozdělal oheň a pak do něj zajíc skočil. Dal muži k jídlu sám sebe. Tento muž byl Indra, který umístil obrázek zajíce na měsíc, aby se na tento čin nezapomnělo.

Buddhův zub.

Podle pověsti byl zakladatel buddhismu Siddhártha Gautama po své smrti spálen v roce 543 př. n. l. v Kušinagaru (severní Indie). Údajně se z jeho ostatků dochovaly zuby a klíční kost. Poté, co byl v Indii buddhismus pomalu střídán hinduismem, se podařilo zub tajně převést na Srí lanku. Proputoval zde mnoho míst, protože panovníci jej měli vždy u sebe v hlavním městě říše. Byl považován za symbol srílanské suverenity.  V roce 1284 byl zub na čtyři roky opět odvezen do Indie vojskem Pándjů z jižní Indie. Na počátku 16. století zub získali také Portugalci, kteří jej odvezli do indického státu Góa, kde byl zub údajně rozdrcen na prach, spálen a hozen do moře. Buddhisté tvrdí, že rozdrcený zub byl pouhou replikou. Od roku 1592 je uložen v chrámu Buddhova zubu v Kandy. Buddhův zub je hlavním bodem slavnosti Esala Perahera.

Esala Perahera.

Esala Perahera je buddhistická slavnost trvající deset dní. Její počátky sahají do čtvrtého století. Král "Kirti Siri Meghawanny" nařídil, aby relikvie s Buddhovým zubem byla každoročně nošena ve slavnostním průvodu městem. Pravá relikvie se naposledy objevila v průvodu v roce 1848. Od té doby se opuštění relikvie z chrámu považuje za neblahé – místo zubu se dnes nosí jeho replika.

Alut Maligawa.

Alut Maligawa (Nová svatyně) byla postavena v roce 1956 na oslavu výročí 2500 let od úmrtí Siddhárthy Gautamy. Svatyně je vytvořena po vzoru thajských buddhistických svatyň. Uvnitř se nachází velké množství Buddhových soch. Některé z nich byly přivezeny jako dary z ciziny (Japonsko, Čína, Thajsko, Korea, Taiwan) – lze na nich porovnat různé variace tradiční buddhistické ikonografie. V horní části Nové svatyně je zavěšeno 21 obrazů popisujících historii relikvie od Buddhovy smrti až po současnost.  V horních patrech Nové svatyně sídlí Muzeum Buddhova zubu.

Muzeum Buddhova zubu.

V muzeu jsou vyobrazeni všichni vůdci chrámu z let 1814 až 1985. Jsou zde vystaveny i fotografie poškozeného chrámu po bombovém útoku v roce 1998. Stěžejním objektem v muzeu Buddhova zubu je otisk Buddhovy šlépěje na hedvábí, který údajně chrámu věnoval siamský král v období vlády "Kirtisri Rádžasihny".

Chrám Buddhova zubu (Sri Dalada Maligawa) se nachází v Kandy (druhé největší město Srí Lanky), severně od jezera pod rezervací Udawatakelle.

Sri Dalada Maligawa or the Temple of the Sacred Tooth Relic is a Buddhist temple in the city of Kandy, Sri Lanka. It is located in the royal palace complex of the former Kingdom of Kandy, which houses the relic of the tooth of the Buddha. Since ancient times, the relic has played an important role in local politics because it is believed that whoever holds the relic holds the governance of the country. Kandy was the last capital of the Sri Lankan kings and is a World Heritage Site mainly due to the temple.


Stavba.

V roce 1953 měl americký prezident Dwight D. Eisenhower proslov k Organizaci spojených národů, s jeho "Atomy pro mír" (Atoms for Peace), které byly zaměřeny na komerční výrobu jaderné energie. Toho dne prohlásil: "„...Dnes v Shippingportu, v Pensylvánii, začneme budovat naší první atomovou elektrárnu pro komerční účely – očekává se, že elektrárna bude vyrábět elektřinu pro 100 tisíc lidí. V tomto pokroku směrem k hospodárné produkci elektřiny pomocí atomové energie, se lidstvo dostává blíže k naplnění odvěkého snu o novém a lepším světě.“" Základní kámen byl položen 9. září 1954 prezidentem Eisenhowerem. Celá stavba vyšla na 72 milionů dolarů. Na stavbě elektrárny se podílely tři velké firmy: Naval Reactors, Westinghouse Electric Corporation a Duquesne Light Company.

Reaktor.

Reaktor byl navržen tak, aby během jeho života mohly být testovány různé aktivní zóny. Celkem byly použity tři druhy aktivních zón:  1) Aktivní zóna instalovaná v roce 1957 obsahovala 14 tun přírodního uranu a 75 kilo obohaceného uranu. Do reaktoru byla spouštěna přes 8 hodin. Po 45 dnech byl reaktor připraven na spuštění. Dne 23. prosince 1957 dosáhl reaktor nominálního elektrického výkonu 68 MW. Po sedmi letech tato konfigurace vyprodukovala téměř 2 TWh elektrické energie.  2) Další aktivní zóna instalovaná v roce 1965 navýšila generovaný elektrický výkon z 68 MW na 100 MW. V únoru roku 1974 byla odstavena kvůli mechanické závadě na turbíně. Za těchto devět let vyprodukovala 3,5 TWh.  3) Třetí a poslední aktivní zóna byla instalována v roce 1977 a konstrukce byla upravena na reaktor typu LWBR (Pressurized Light-Water Breeder Reactor), který je považován za přímého předchůdce dnešních PWR. Dne 2. prosince 1977 dal prezident Jimmy Carter povolení k najetí na nominální výkon. Palivem byly pelety vyrobené z thoria 232 a uranu 233. Reaktor byl navržen tak, aby plodící materiál (Th232) produkoval nové palivo (U233). Byl schopný generovat elektrický výkon 60 MW a za pět let provozu vyprodukoval přes 2,1 TWh. Po odstavení obsahovala aktivní zóna o 1,39% více štěpného materiálu než do ní bylo vloženo, což znamená, že šlo skutečně o množivý reaktor.

Dekontaminace.

Jaderná elektrárna 1. října 1982 po 25 letech ukončila svoji činnost. Pak Shippingport znovu vstoupil do historie - celá jaderná elektrárna byla rozebrána a dekontaminována. Kompletní dekontaminace stála 98 milionů tehdejších dolarů a byla použita zastánci jaderné energie jako příklad úspěšného vyřazení jaderné elektrárny z provozu. Kritici přesto poukazují na to, že Shippingport byl menší než většina komerčních jaderných elektráren.

Shippingport byla první jaderná elektrárna využívaná výhradně pro mírové účely. Ačkoli britský grafitový reaktor Magnox v jaderné elektrárně Calder Hall byl připojen k elektrické síti jako první (27. srpna 1956), produkoval také plutonium pro vojenské účely.

The Shippingport Atomic Power Station was (according to the US Nuclear Regulatory Commission) the world's first full-scale atomic electric power plant devoted exclusively to peacetime uses. It was located near the present-day Beaver Valley Nuclear Generating Station on the Ohio River in Beaver County, Pennsylvania, United States, about 25 miles (40 km) from Pittsburgh.


Mládí.

Shawcross se narodil v Kittery ve státě Maine, ale když byl ještě malý, jeho rodina se přestěhovala do Watertownu v New Yorku. Jako dítě byl společensky ztrapňován a málokdy respektován svými vrstevníky, kteří jej obvykle nazývali "oddie". V dětství mu také naměřili extrémně nízké IQ a zjistili, že je náchylný k šikaně, nočnímu pomočování a fyzickému násilí. Měl tři sourozence a otec, bývalý námořník, po něm i jeho sourozencích vyžadoval vojenskou disciplínu. Ke všemu si Shawcross nerozuměl ani s matkou.  Opustil školu v deváté třídě, a když mu bylo 19, narukoval do armády, kde dělal zásobovače. Bojoval ve Vietnamu kde, jak později tvrdil, zavraždil a pozřel dvě mladé vietnamské dívky. Pro toto tvrzení však neexistují žádné důkazy.  Z armády byl propuštěn na jaře 1969, vrátil se znovu do Watertownu. Podpálil několik budov, přepadl benzinovou pumpu a byl za to odsouzen na dvaadvacet měsíců do vězení.  Když byl zpátky v civilu, žil znova ve Watertownu. Shawcross se čtyřikrát oženil, ale manželky ho vždy záhy opustily kvůli jeho násilnému a nevypočítatelnému chování. V květnu 1972, 14 dní po svatbě, si šel zarybařit a zde potkal svoji první oběť (smrt dvou vietnamských dívek nebyla dokázána), byl jí desetiletý chlapec Jack Owen Blake. V místních lesích chlapce ztloukl do bezvědomí, znásilnil a části jeho těla pozřel. Tuto vraždu mu však policie nebyla nikdy schopna dokázat, přestože ho tehdy vyslýchala a podezírala. Přiznal se k ní až později ve vězení, kde už byl za jiné své zločiny.  O čtyři měsíce později znásilnil a zabil osmiletou Karen Ann Hillovou, která byla na víkend na návštěvě ve Watertownu se svou matkou na Svátku práce. Shawcross si ji vyhlédl, když si odpoledne hrála před domem na zahradě. Její mrtvé tělíčko našla policie ještě téhož večera v kanalizační rouře.  Tentokrát však policii neušel. Byl odsouzen k pětadvaceti letům ve vězení. Vězeňský psychiatr mu poté diagnostikoval nebezpečnou schizofrenii a pedofilii s příznaky periodicky výbušné osobnosti.  Shawcross si odseděl 15 let a v březnu 1987 byl propuštěn na podmínku.

Druhá série vražd.

Počátkem března 1988 začal Shawcross znova vraždit, zaměřil se převážně na prostitutky. Jeho oběťmi byly (nikoli podle pořadí zabití):  Ráno 24. března 1988 našla v místním jezeře parta dělníků plout tváří dolů zmrzlou Dorothy Blackburnovou. Následná pitva stanovila jako příčinu smrti zardoušení. Další obětí byla Marie Steffenová, hubená narkomanka, která si prostitucí vydělávala na drogy. Při sexu ji Shawcross také zardousil.  Oběti byly obvykle škrceny, zbity na smrt a také zohavovány. Většina z nich se našla kolem řeky Genesee. Všechny oběti byly zabity v okresu Monroe, až na Gibsonovou, která byla zabita v sousedním okrese Wayne.  Tělo June Cicerové bylo objeveno za pomocí letadla 3. ledna 1990, dva dny před vrahovým obviněním a zatčením.  Shawcross byl spatřen, jak masturbuje ve svém autě na mostě přes řeku, kde v ledových vodách spočinula jeho poslední oběť. Do vazby byl vzat 3. ledna 1990 ve vesnici Spencerport, později byl obviněn a zatčen. Ve vazbě se ke svým činům přiznal.

Proces a odsouzení.

V listopadu 1990 byl Shawcross souzen v okrese Monroe za 10 vražd, místní prokurátor byl Charles J. Siragusa. Soudní proces byl přenášen televizí. Shawcross postavil svoji obhajobu na tvrzení, že je šílený, že trpí rozdvojenou osobností, má post-traumatické stresové poruchy, a byl v dětství zneužíván. To mělo potvrdit svědectví psychiatričky Dorothy Lewisové. Toto svědectví mu ale nepomohlo a porota poznala, že se jedná o racionální bytost a uznala jej vinným. Předseda poroty později řekl, že „čím víc Lewisová mluvila, tím to měl Shawcross horší. Chyba byla, že poté co přečetla svoji diagnózu, měla odejít a nemluvit dál.“ Soud mu vyměřil trest odnětí svobody v délce 250 let.  Profiler z FBI Robert K. Ressler zrevidoval zprávu o post-traumatické stresové poruše a napsal: "jeho tvrzení, že byl svědkem válečných zvěrstev bylo zjevně skandální a nepravdivé."  O několik měsíců později byl Shawcross převezen do okresu Wayne, kde byl souzen za vraždu Gibsonové. Byl shledán vinným a taktéž odsouzen k trestu odnětí svobody.  Roku 1992 napsal spisovatel Joel Norris knihu o tomto případu. Brožovaná kniha vyšla také s kazetou, která obsahovala "životní doznání Arthura Shawcrosse a jeho šeredných zločinů!" Norris pak čelil kritice, že z případu učinil senzaci.

Uvěznění.

Shawcross byl až do své smrti 10. listopadu 2008 uvězněn v nápravném zařízení Sullivan Correctional Facility ve Fallsburgu ve státě New York.  V roce 2003 poskytl Shawcross rozhovor britské reportérce Katherine Englishové pro dokumentární pořad o kanibalismu. Hovořil zde o nakrájení a pozření vagín tří obětí, ale odmítl hovořit o pozření genitálu chlapce, kterého zabil v roce 1972. Někteří kriminalisté ale pochybují o pravdivosti těchto příběhů a myslí si, že Shawcross své příběhy přibarvil, aby zapůsobil na reportérku a na diváky.  V roce 2006 poskytl rozhovor soudnímu psychiatrovi Dr. Michaelu Stoneovi z Kolumbijské univerzity pro seriál "Most Evil", běžící na kanálu Discovery. V rozhovoru uvedl, že byl jako dítě sexuálně zneužíván svou matkou, dále že ještě jako dítě sexuálně zneužívál svou mladší sestru. Tvrdil rovněž, že vraždami prostitutek se mstil za to, že měl styk s jednou HIV pozitivní prostitutkou a byl nakažen. Jejich maso pak jedl, aby urychlil svou smrt (to že byl také nakažen se jen domníval). Stone souhlasil s výrokem poroty a přiklonil se k tvrzení, že v době vraždy byl vždy příčetný.

Úmrtí.

Shawcross si v den své smrti 10. listopadu 2008 stěžoval na bolesti v noze. Uvádí se, že si na bolesti nohou stěžoval již v pátek 7. listopadu. Tehdy však odmítl kolečkové křeslo a seržant ve službě se domníval, že jeho stížnosti jsou vymyšlené. Bolesti dolních končetin mohou odkazovat na hlubokou žilní trombózu, vedoucí až k plicní embolii. Po srdeční zástavě byl Shawcross převezen do Albanské nemocnice, kde se jej nepodařilo zachránit. Čas smrti- 9:50.  Arthur Shawcross byl zpopelněn a jeho popel si vyzvedla dcera Margaret Demingová.

Arthur John Shawcross (6. června 1945 – 10. listopad 2008) byl americký sériový vrah a kanibal, známý také jako Říční vrah z Genesee (Rochester v New Yorku). Zadržen byl 5. ledna 1990. Za své činy byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce 250 let, zemřel v Albany v New Yorku 10. listopadu 2008 na srdeční zástavu.

Arthur John Shawcross (June 6, 1945 – November 10, 2008), also known as the Genesee River Killer, was an American serial killer active in Rochester, New York.


Historie.

Vězení bylo postaveno lidmi na nucených pracích za celkovou cenu 75 000 dolarů a poskytlo místo pro 761 vězňů. Otevřeno bylo v roce 1858. V době vzniku to byla největší věznice v zemi a její design se stal vzorem pro mnohá vězení v USA. Prvních 53 vězňů se sem „nastěhovalo“ v květnu 1858. Dva kriminální vězni a váleční zajatci zde byli zavření i během Občanské války. Do roku 1872 počet vězňů dosáhl čísla 1239, což je opravdu rekordní číslo pro jedno vězení.  Od roku 1870 mělo vězení pracovní smlouvy s místními obchody. Vězení se pomalu přizpůsobovalo změnám. V roce 1910 v celách nebyla žádná umyvadla ani toalety a budování blízké věznice Statevill v roce 1917 znamenalo rychlé uzavření Joliet Prison. Počet vězňů dosáhl vrcholu v roce 1990 a to čísla 1300 a v roce 2000 to bylo 1156, ačkoli kapacita byla zvýšena na 1300 mezi roky 1999 - 2000, z předešlých 1180. V roce 2000 zde pracovalo 541 lidí a vězení mělo roční rozpočet 333,8 milionu dolarů.  Do roku 1990 vězení fungovalo jako mezivězení státu Illinois, kde se přidržovali vězni na méně než měsíc a takto zde prošlo přes 20 000 vězňů za rok. Joliet Prison bylo uzavřeno v únoru 2002. Rozpočtové škrty a zastaralé a nebezpečné vybavení bylo hlavním důvodem. Všichni vězni a personál byli přemístěni do nově postavené věznice Stateville, dalšího vězení s maximální ostrahou v Joliet. Z Joliet Prison se stalo přijímací centrum vězňů až do března 2004.  TV stanice Fox ve zdejší staré části natáčela seriál Útěk z vězení.

Joliet Prison bylo vězení, postavené nedaleko města Joliet ve státě Illinois v USA, funkční od roku 1858 do roku 2002.

Joliet Correctional Center (originally known as Illinois State Penitentiary, colloquially as Joliet Prison, Joliet Penitentiary and the Collins Street Prison) was a prison in Joliet, Illinois, America from 1858 to 2002. It is featured in the motion picture "The Blues Brothers" as the prison from which Jake Blues is released at the beginning of the movie. It is also used for the exterior shots of the Illinois "state prison" in the James Cagney film "White Heat", and the location for first season of Fox Network's "Prison Break" television show, and the movie "Let's Go to Prison". In 2018, it opened for tours.


Život v mládí a kariéra.

Viesturs se narodil rodičům německého a lotyšského původu ve Fort Wayne ve státě Indiana. V roce 1977 se přestěhoval do Seattlu ve státě Washington, kde začal studovat tamní univerzitu. Zde začal svou horolezeckou kariéru na sopce Mount Rainier. V roce 1981 získal titul bakaláře zoologie. Později získal titul doktor veterinární medicíny. V oboru nezůstal, živil se jako námezdný dělník a horský vůdce, byl také průkopníkem při objevování sponzoringu jako jeden z prvních profesionálních horolezců, při získávání financí na své expedice.

Horolezecké úspěchy.

O horolezectví se Viesturs začal zajímat na univerzitě, když ho zaujaly výkony Maurice Herzoga, prvolezce na Annapurně. V roce 1989 zdolal svou první osmitisícovku Kančendžengu. Poté dvakrát stanul na vrcholu Mount Everestu. Roku 1992 vystoupil spolu se Scottem Fischerem na druhou nejvyšší horu světa K2. Při jednom z pokusů o výstup ovšem Fischera strhla lavina. Viesturs ho ale včas zachytil a zachránil mu tak život. I s vykloubeným ramenem pak dokázal Fischer s Viestursem vystoupit až na vrchol. Po výstupech na tři nejvyšší hory světa se začal plně věnovat horolezectví, stal se horským vůdcem a filmařem. Roku 1996 byl jmenován členem IMAX týmu, který natáčel úspěšný výstup na Mount Everest a stal se hvězdou tohoto filmu. Natáčel také na Dhaulágirí, Nanga Parbatu a Broad Peaku. Zahrál si také epizodní roli ve filmu Vertical Limit o výstupu na K2. Během svých expedic využíval jako jeden z prvních horolezců taktiky "dvojáků", kdy se snažil využít aklimatizaci pro výstup na dva vrcholy v krátké době po sobě. Zatím poslední úspěšný výstup si připsal na Mount Everestu v roce 2009. Tímto výstupem se stal třetím nejúspěšnějším nešerpou na Mount Everestu. Vícekrát dokázali dosáhnout vrcholu pouze Gheorghe Dijmarescu (9) a Dave Hahn (12). Některé výstupy uskutečňuje s Veikkou Gustafssonem, finským horolezcem, který rovněž stanul na všech 14 osmitisícových vrcholech. Po absolvování Koruny Himálaje se začal komerčně věnovat motivačním přednáškám a ve volném čase běhu. V roce 2006, rok po zdolání poslední osmitisícovky Annapurny, absolvoval maratonský běh v New Yorku v čase 3:15:18. V roce 2007 se mu podařil 200. výstup na Mount Rainier.

Ed Viesturs (* 22. června 1959) je jediný americký a zároveň 14. muž, jemuž se podařilo stanout na 14 nejvyšších horách na světě. Celkem se mu zdařilo 21 úspěšných výstupů na osmitisícovky. Hned sedmkrát vystoupil na nejvyšší horu planety Mount Everest a dvakrát na Čo Oju. Všechny výstupy uskutečnil bez pomoci umělého kyslíku. Osobní motto: ""Dostat se na vrchol je možnost. Vrátit se zpátky dolů povinnost.""

Edmund Viesturs (born June 22, 1959) is a high-altitude mountaineer and corporate speaker. He is the only American to have climbed all 14 of the world's eight-thousander mountain peaks, and the fifth person to do so without using supplemental oxygen. Along with Apa Sherpa, he has summitted peaks of over 8,000 meters on 21 occasions, including Mount Everest seven times; only four other climbers, Phurba Tashi Sherpa Mendewa, Juanito Oiarzabal, Namgyal Sherpa, and Ang Dorje Sherpa, have more high-altitude ascents.


Standardizovaný čas.

Federální zákon ze sbírky zákonů (Code of Laws of the United States of America) č.15 § 260 definuje devět standardních časových pásem ve vztahu na UTC. Přitom vlastní území USA leží v šesti pásmech a tři pásma jsou učena pro území ležící mimo. Hranice pásem a určování sezónní změny času je v pravomoci ministerstva dopravy (Department of Transportation).

Hranice.

Hranice mezi pásmy obecně nesledují hranice států.

Sezónní změna času.

Zavedení sezónní změny času vychází ze zákona o energetické politice z r. 2005. Ten definuje tzv. čas šetřící denní světlo - "daylight saving time (DST)", ve kterém je čas posunut o jednu hodinu dopředu oproti standardnímu času příslušného pásma, a odpovídá tak našemu letnímu času. Přechod na tento čas nastává druhou březnovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu dopředu, a končí první listopadovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu zpět. Následující tabulka udává data dnů, kdy se mění čas: V souladu s americkým zákonodárstvím má každý stát právo rozhodnout, zda zavede na svém území sezónní změnu času. Sezónní změnu nezavedla Havaj a používá standardní čas HST po celý rok. Podobně nezavedla sezónní změnu času Arizona, nicméně zde je situace komplikována indiánskými rezervacemi, které mají přiznán jistý díl samostatnosti, takže Navahové na svém území sezónní změnu času zavedli, zatímco jiné indiánské národy ne.

Nestandardizovaný čas.

Ostrovy.

Některé menší odlehlé ostrovy leží mimo časové zóny definované zákonem. Tato území používají čas příslušný ideálnímu časovému pásmu odpovídajícímu jejich zeměpisné délce:

Národní čas.

Východní čas (EST) bývá užíván sdělovacími prostředky i jinými organizacemi jako národní čas pro celé Spojené státy. Sdělovací prostředky často informují o událostech po celých USA, jakoby nastaly ve východním pásmu, přestože se staly jinde. Televizní programy, a to především celostátní, se většinou vydávají ve východním čase. Podobně hlavní sportovní ligy určují hodinu utkání ve východním čase.  Na druhé straně železnice nemají jednotný železniční čas a užívají příslušný místní čas stejně tak jako letiště a ostatní veřejné dopravní prostředky.

Vysílací časy.

Americké vysílání na kontinentálním území je obecně rozděleno nejméně do dvou pásem: východní vysílá souběžně pro zóny EST a CST, a to v čase odpovídajícímu EST; západní, které je oproti němu posunuto o tři hodiny, což odpovídá pásmu PST. Někdy se přidává třetí pásmo, které je oproti východnímu, posunuto o jednu hodinu. To znamená, že oznámení "„dnes v 8“", nemusí odpovídat místnímu času.  Lokální stanice, stejně tak jako stanice na Aljašce a Havaji vysílají v příslušném místním čase.

Historie.

Před zavedením pásmového času se používal místní sluneční čas obvykle podle hodin na kostele nebo výkladní skříně místního hodináře. S rozvojem železnic byl 18. listopadu 1883 ve Spojených státech a Kanadě zaveden na železnici pásmový čas. Přestože toto opatření nebylo zpočátku vítáno, postupně se ujalo díky své zjevné praktičnosti při cestování. Čas nebyl standardizován zákonem až do 19. března 1918, kdy byl předepsán pásmový čas a zavedena sezónní změna času (DST). Federální regulace DST byla zrušena v r. 1919 a stala se místní záležitostí. Celostátně byl DST zaveden v období druhé světové války a po jejím ukončení se obnovil předchozí stav.  Kvůli nepřehlednosti začal být od r. 1966 sezónní čas regulován celostátně nejprve zavedením jednotných dat jeho počátku a ukončení. Také schvalování hranic mezi pásmy přešlo na federální úroveň. V následujících letech (1986 a 2005) se měnila data přechodu na DST a postupně se posouvaly hranice mezi jednotlivými pásmy, a to vesměs západním směrem.

Časová pásma ve Spojených státech amerických pokrývají délkový rozsah 113°17', což odpovídá časovému rozdílu nejvýchodnějšího a nejzápadnějšího cípu území Spojených států 7,55 hodin. Tento rozdíl je administrativně rozdělen do 6 časových zón. Sezónní změna času je zavedena na většině území.

Time in the United States, by law, is divided into nine standard time zones covering the states, territories and other US possessions, with most of the United States observing daylight saving time (DST) for approximately the spring, summer, and fall months. The time zone boundaries and DST observance are regulated by the Department of Transportation. Official and highly precise timekeeping services (clocks) are provided by two federal agencies: the National Institute of Standards and Technology (NIST) (an agency of the Department of Commerce); and the United States Naval Observatory (USNO). The clocks run by these services are kept synchronized with each other as well as with those of other international timekeeping organizations.


Biografie.

Počátky.

Karolina Kujek se narodila v malém městě Kicmaň na jihozápadě Ukrajiny. Její otec, vystudovaný dirigent, působil jako redaktor v místních novinách, zatímco její maminka byla programovou ředitelkou v místním rádiu. Od útlého věku malá Karolina směřovala k umělecké činnosti, často se účastnila školních pěveckých soutěží. V roce 1992 zvítězila na festivalu "Pervocvit" a již ve věku čtrnácti let obdržela první nahrávací kontrakt od producenta Jurije Faljosy. Ve známost vešla díky následnému vystoupení v moskevském televizním programu "Rankova zirka" v roce 1995. Protože se však tamější soutěže již jedna zpěvačka jména Karolina účastnila, vystoupila Kujek poprvé pod svým uměleckým jménem – Ani Lorak (její křestní jméno čtené pozpátku). Tentýž rok se přestěhovala do Kyjeva. Tehdy již platila za populární osobnost, avšak ještě větší slávy nabyla o rok později po vystoupení na "Big Apple Music 1996 Competition" v New Yorku. Na populárním ukrajinském festivalu "Tavrijsky igry" se tentýž rok stala objevem roku. Následně vydala debutové album "Хочу летать" („Choču ljetať“).

1997–2007.

V roce 1997 Lorak nahrávala nové písně a točila videoklipy. V prosinci následujícího roku vyšlo druhé album "Я вернусь" („Ja vernus"'“"), jehož mastering probíhal v New Yorku. Během roku 2009 zpěvačka podnikla masivní turné po velkých ukrajinských městech a také po USA, Francii, Německu a Maďarsku. Téhož roku obdržela vyznamenání Národní umělec Ukrajiny, zdejší nejvýznamnější ocenění. Na jaře roku 2000 se v Londýně při nahrávání skladby do reklamy na čokoládu seznámila s producenty Burriem Guardem a Joshem Phillipsem, a nahrála zde několik nových písní. V letech 2004 a 2005 následně plnila úlohu ukrajinské velvyslankyně dobré vůle OSN.  V roce 2005 se pokusila o vítězství v národním kole do Eurovize, která se konala v Kyjevě. S písní "A Little Shot of Love" byla považována za favoritku, avšak nakonec byla poražena formací GreenJolly, která vzbudila značné kontroverze svojí údajně politicky motivovanou písní.

2008: Eurovision Song Contest.

V prosinci 2007 ukrajinská veřejnoprávní televize NTU oznámila, že Lorak bude reprezentovat zemi na Eurovizi 2008 v Bělehradě. 23. února zpěvačka v národním kole představila pět písní, z nichž diváci a odborná porota vybrali singl "Shady Lady" z pera slavného ruského zpěváka Filippa Kirkorova.  Singl byl následně podpořen promo tour na Maltě, v Rusku, Bulharsku, Španělsku a Německu. Zpěvačka také natočila vysokorozpočtový videoklip a ruskou verzi písně, "S neba v nebo".  22. května Ani vystoupila v druhém semifinálovém kole Eurovize v Bělehradě, odkud z prvního místa (s nejvyšším počtem maximálních dvanáctibodových ohohodnocení z šesti zemí včetně České republiky) postoupila do finále. Zde o dva dny později obsadila druhé místo za vítězným reprezentantem Ruska Dimou Bilanem. Celkem obdržela 230 bodů (8 od diváků z ČR). Za vystoupení, při němž na sobě měla diamanty posázené šaty od italského designera Roberta Cavalliho, následně obdržela ocenění žurnalistů.

Současnost.

V roce 2009 byla zpěvačka ukrajinskou redakcí časopisu "Focus" označena za 41. nejvlivnější ženu Ukrajiny. Tentýž rok moderovala Dětskou Eurovizi 2009 v Kyjevě.

Osobní život.

21. srpna 2009 se Lorak provdala za svého dlouholetého manažera a snoubence, tureckého podnikatele Murata Nalçacıoğlua, s nímž se seznámila v roce 2003. Koncem listopadu 2010 média publikovala zprávu o zpěvaččině těhotenství. Její dcera Sophia Nalçacıoğlu se narodila 9. června 2011. S rodinou žije na předměstí Kyjeva.

Podnikatelství.

V roce 2005 Lorak se svým snoubencem Muratem otevřela v Kyjevě restauraci Angel Lounge, která se specializuje na středomořskou kuchyni. O čtyři roky později spolu pár založil cestovní kancelář "Holiday Travel", dceřinou společnost "Turtess Travel", pro niž Murat pracuje. V roce 2010 zpěvačka vystoupila v reklamě kosmetické společnosti Oriflame. Následně vydala vlastní značku parfémů "Chiffon by Ani Lorak".

Charitativní činnost a aktivismus.

Mezi lety 2004 a 2005 byla Lorak velvyslankyní dobré vůle OSN v oblasti HIV a AIDS. Následně obdržela ocenění OSN a UNICEF za pomoc HIV pozitivním občanům Ukrajiny. V roce 2005 byla za svoji charitativní činnost oceněna Řádem sv. Stanislava.

Karolina Myroslavivna Kujek (ukrajinsky "Кароліна Мирославівна Куєк"), vystupující jako Ani Lorak (ukrajinsky "Ані Лорак"; rusky "Ани Лорак"), narozena 27. září 1978 (Kicmaň, dnes Ukrajina), je ukrajinská popová zpěvačka, herečka, podnikatelka a bývalá velvyslankyně dobré vůle OSN.

Karolina Myroslavivna Kuiek (,, also transliterated as Kuyek or Kuek; born 27 September 1978), popularly known as Ani Lorak (), is a Ukrainian singer, songwriter, actress, entrepreneur, and former UN Goodwill Ambassador. Having received Ukraine's most prestigious and honorary title, the People's Artist of Ukraine, Lorak has been cited as one of the most powerful and influential women in her country, as well as ranked one of the most beautiful women from Eastern Europe. Ani Lorak reported the highest income of all singers in Ukraine in 2014


Encyklopedie v esperantu.

Esperantská Wikipedie volně navazuje na tradici Encyklopedie esperanta ("Enciklopedio de Esperanto") vydané v papírové podobě v roce 1934 v Budapešti, jejíž články zachycující stav esperantské komunity po několika desetiletích jejího vývoje byly prací českého esperantisty Miroslava Malovce všechny vloženy do esperantské Wikipedie.  Esperantská Wikipedie začínala se 139 základními hesly internetové Encyklopedie kalblandské ("Enciklopedio Kalblanda"), které po dohodě s jejím autorem do Wikipedie vložil americký esperantista Chuck Smith, který poté také podnikl cestu po Evropě s cílem zpopularizovat Wikipedii mezi uživateli esperanta v různých zemích. O Wikipedii tak např. už v listopadu 2002 přednášel i na Konference o užití esperanta ve vědě a technice v Dobřichovicích.  Při příležitosti desátého výročí vzniku Esperantské Wikipedie hostilo v říjnu 2011 Muzeum esperanta ve Svitavách mezinárodní setkání jejích redaktorů pod názvem Esperantská Wikimánie.

Vztahy k české a slovenské Wikipedii.

Vznik esperantské Wikipedie je významný také pro později vzniklé Wikipedie českou a slovenskou: První překlad hlavní stránky Wikipedie do češtiny vytvořil esperantista Miroslav Malovec právě na popud tvůrce esperantské Wikipedie Chucka Smithe. Podobně na počátku slovenské Wikipedie stál slovenský esperantista Viliam Búr.  Zajímavým dědictvím faktu, že česká Wikipedie byla přeložena z esperanta, je české slovo „wikipedista“ používané v prostředí české Wikipedie jako označení jejích redaktorů, zatímco na anglické Wikipedii se redaktoři označují slovem „user“ (odpovídá českému „uživatel“). Slovo „wikipedista“ je inspirované esperantským „vikipediisto“ (odvozenina vzniklá z názvu „Vikipedio“ příponou „-isto“), ačkoliv toto slovo se od roku 2010 již v esperantské Wikipedii nepoužívá pro označení příslušného názvového prostoru v projektech Wikimedia Foundation (zůstává však běžnou součástí jazyka).  Esperantem inspirované je také samotné české pojmenování této encyklopedie, kterou Miroslav Malovec v analogii s esperantským „Vikipedio“ (veškerá podstatná jména v esperantu mají koncovku „-o“) nazval česky „Wikipedie“ (podle slova „encyklopedie“), na rozdíl od většiny jiných jazykových verzí (např. německé), které si ponechaly anglické „Wikipedia“ (ačkoliv německy je „Enzyklopädie“).  V roce 2012 provedli uživatelé z České republiky 6,9 % editací v článcích esperantské Wikipedie, což dělá z českých esperantistů sedmou nejaktivnější skupinu.

Esperantská Wikipedie byla založena v listopadu 2001 jako 11. jazyková verze celosvětové encyklopedie Wikipedie. Za jejího zakladatele je považován americký esperantista Chuck Smith. Esperantisté se podíleli i na založení několika dalších jazykových verzí Wikipedie (české, slovenské, osetské, svahilské a gruzínské). Zavedení podpory esperantské abecedy na Wikipedii v lednu 2002 otevřelo cestu abecedám dalších jazyků a uspíšilo přechod celé encyklopedie ke standardu Unicode.

The Esperanto Wikipedia (, or ) is the Esperanto version of Wikipedia, which was started on 11 May 2001, alongside the Basque Wikipedia. With over articles, it is the 32nd-largest Wikipedia as measured by the number of articles, and the largest Wikipedia in a constructed language.


Princip pohybu.

Klíčovou součástkou waveboardu je Caster, který je k základní desce namontován ve sklonu 30 °. V počáteční pozici je caster v jedné ose se směrem jízdy a deska waveboardu je přitom k povrchu země nejblíže. Když je deska jezdcem vychýlena do strany, caster se natočí a desku oproti povrchu země nepatrně nadzvedne. Vznikne tak potenciální energie. Následně se tato energie přemění v sílu, která posune waveboard dopředu. A to proto, že hmotnost jezdce tlačí na desku shora a caster se opět natočí do své nejnižší počáteční polohy, při které je deska k povrchu země nejblíže. Výhodou jízdy na waveboardu je to, že ho lze pohánět dopředu bez toho, aby se jezdec musel odrážet nohou od země (a to i do kopce).

Historie vývoje.

Princip waveboardu byl vynalezen v Koreji roku 2003. V roce 2004 byly první waveboardy dodávány na americký trh pod názvem Casterboard. V Evropě se začaly prodávat v roce 2005. Na trhu v České republice se waveboardy poprvé objevily v roce 2009. Jsou zde známé pod označením waveboard, snakeboard, ripstik, casterboard, vigorboard, landsurf board.  Světově známé značky waveboardů jsou The Wave od firmy Street Surfing a RipStik od firmy Razor – obě pocházejí z USA a mají své výrobky patentovány.

Základní jízda.

Pro nácvik základní jízdy je vhodný velmi mírný svah či rovina Po zvládnutí tohoto pohybu waveboard jede, aniž by se jezdec odrážel nohou od země. Zatáčka se provede naklopením přední desky do požadovaného směru.

Triky.

S waveboardem lze provádět celou řadu triků – od těch základních až po ty pokročilé jako jsou Kickflip a Nollie. Na waveboardu lze také jezdit slalom či z mírného kopce podobně jako na snowboardu.

Bezpečnost při jízdě.

Při jízdě je třeba dávat pozor na překážky (kamínky, klacíky), o které by se mohlo přední kolečko zaseknout. Není možné jezdit na měkkém či kluzkém povrchu jako je voda, olej, bláto či písek. Pro jízdu není vhodná ani zámková dlažba. Přestože se dá s waveboardem dobře jezdit na asfaltu, nejezdí se tam, kde jezdí auta. V každém případě je při jízdě doporučená bezpečnostní helma a chrániče na lokty, kolena a dlaně (jako pro in-line brusle)

Zdravý pohyb.

Jízda na waveboardu spojuje zábavu se sportem. Při jízdě ve tvaru vlny se svalstvo zapojuje rovnoměrně a klouby se nepřetěžují. Vylepšuje se rovnováha a s ní i celá koordinace těla. Je to rovněž velmi dobrá průprava pro další sporty.  Nezávislá studie Salfordské University (USA) zjistila, že v porovnání s klidovým stavem se během jízdy na waveboardu zvýší v průměru srdeční tep o 127 % a výdej energie o 435 %. Studie dále změřila, že výdej energie během jízdy na waveboardu (407 kcal/h) byl o 133 % vyšší než při chůzi 5 km/h (174.5 kcal/h). Autoři universitní studie tak došli k závěru, že jízda na waveboardu může být vhodnou aktivitou pro zvyšování fyzické kondice a výdej energie a to zejména pro ty, kteří nemají v oblibě klasické sporty. Zároveň je to účinný nástroj pro boj s dětskou obezitou.

Waveboard (foneticky "vejvbord") je sportovní vybavení používané ve skateboardingu. Skládá se ze 2 desek spojených torzní tyčí. Ta je zpravidla vyrobená z pružných nýtovaných ocelových plátů (zapouzdřených v kovové či plastové trubce) či z vysoce pružného nylonového plastu. Ke každé desce je pomocí casteru upevněno jedno kolečko. Obě kolečka jsou při otáčení na sobě nezávislá. Caster je kolem své osy otočný o 360°. Délka waveboardu je obvykle 85 cm a váží cca 3 kg.

A caster board or vigorboard is a two-wheeled, human-powered land vehicle. Other names are waveboard, "J-board", and RipStik (sometimes written "rip stick"), both of which are derived from commercial brands.


Historie.

Termínové obchody mezi sebou uzavírali již obchodníci v antických dobách. Většinou to byli obchodníci s textilem nebo kořením. Často se jednalo o zajišťovací obchody. Důkazy existence termínovaných obchodů jsou staré přes dva tisíce let, kdy se využívaly také ke spekulacím na výkyvy cen, většinou komodit. Termínové obchody byly vždy navázány na obchodníky s komoditami, kteří si zajišťovali cenu proti propadům. Uzavíraly je například loďařské dopravní společnosti, které se chtěly zajistit proti ztrátě přepravovaného zboží. Příkladem může být Východoindická námořní společnost.  Po krachu americké burzy v roce 1929 zakázala německá vláda uzavírat termínové obchody. Teprve v roce 1967 přišla Deutsche Lufthansa s prvním vydaným warrantem. Rozvoj obchodů s warranty přišel v roce 1989. Největším impulsem pro rozvoj obchodů s warranty bylo založení obchodního segmentu EUWAX pro obchodování s deriváty v roce 1999. Dnes je na burze EUWAX ve Stutgartu a na Boerse Frankfurt vydáno více než 24 000 warrantů.

Typy warrantů.

Put warrant (prodejní warrant).

Put warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo prodat určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na prodej podkladového aktiva je časově omezené.

Call warrant (kupní warrant).

Call warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo nakoupit určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na nákup podkladového aktiva je časově omezené.

Evropský typ warrantu.

Evropský typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, a to pouze v den splatnosti warrantu. Tento typ warrantu může mít formu call nebo put.

Americký typ warrantu.

Americký typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, kdykoliv do doby splatnosti warrantu. V den splatnosti warrantu toto právo zaniká. Americký typ warrantu může mít formu call nebo put.

Cena warrantu.

CENA WARRANTU = VNITŘNÍ HODNOTA + ČASOVÁ HODNOTA  Vnitřní hodnota je rozdíl mezi aktuálním kurzem podkladového aktiva a realizační cenou.  Časová hodnota je prémie, kterou investor zaplatí za očekávaný budoucí výnos. V době splatnosti warrantu se časová hodnota warrantu rovná nule.

Proč nakupovat warranty?

Investoři investují do warrantů hlavně z těchto důvodů:

Výhody investic do warrantů.

S warrantem může investor vydělávat na rostoucích i klesajících trzích. Může investovat do jakéhokoliv podkladového aktiva. Díky pákovému efektu může investor vydělávat (ale i ztrácet) rychleji než při přímé investici do podkladového aktiva i s malým kapitálem. Pákový efekt znamená, že na investici můžeme použít malý objem vlastního kapitálu, který doplníme ve větším měřítku cizím kapitálem. Tímto můžeme zvýšit náš zisk (případně i ztrátu).

Rizika investic do warrantů.

Při využití pákového efektu může investor mnoho vydělat, ale i mnoho prodělat. Časová hodnota warrantu se s ubíhající dobou splatnosti snižuje. Hodnota warrantu roste a klesá spolu s podkladovým aktivem.

Obchodování warrantů.

V současné době (2013) mohou investoři nakupovat warranty vydávané těmito emitenty:

Warrant je finanční derivát. Jedná se o vysoce rizikový cenný papír. Anglické slovo „warrant“ znamená v překladu „právo“. Warrant je tedy cenný papír, který představuje právo koupit (call warrant) nebo právo prodat (put warrant) předem dohodnuté množství podkladového aktiva (akcie, měna, komodita) za předem stanovenou cenu v pevně stanoveném termínu. To znamená, že investor má právo, nikoliv povinnost koupit, nebo prodat podkladové aktivum. Warrant může vypsat pouze emitent. Emitenty warrantů jsou z 99 % banky. Investor může warranty tedy pouze nakupovat.

In finance, a warrant is a security that entitles the holder to buy the underlying stock of the issuing company at a fixed price called exercise price until the expiry date.


Dějiny.

Koridor byl G. Vasarim postaven za pouhých 5 měsíců roku 1565. Práce byla zadána po uzavření manželství mezi synem vévody Cosima Františkem I. Medicejským s Johanou Habsburskou. Účelem stavby bylo vytvoření pohodlného a bezpečného nadchodu skrz město pro nový vévodský rod, jenž se necítil po svém poměrně nedávném převzetí moci a zrušení Florentské republiky mezi obyvatelstvem úplně bezpečně.  Nadchod byl architektem několikrát ve svém průběhu ostře zalomen; v místech překlenování ulic posazen na prampouchy, větší vzdálenosti překonal na řadách obloukově zaklenutých pilířů, jinak využil předchozí stavby, buďto k jejich průchodu anebo nasazení dalšího patra. Po celé délce Vasari nechal prorazit okénka, aby vévoda mohl shlížet do ulic na své poddané. Masné krámy na starém mostě Ponte Vecchio byly přesunuty, aby se zabránilo zápachu, který by při průchodu vladaře rušil, a na jejich místech byly otevřeny prodejny zlatníků, které dodnes na mostě stojí. Zajímavostí této části cesty je její vysunutí na na krakorce a pravoúhlé obcházení starší věže Torre de' Mannelli, strážící už od středověku jeden konec mostu – šlechtická rodina Mannelliů vlastnící věž v době stavby koridoru totiž nesouhlasila s jejím zbořením, a tak se jí architekt musel vyhnout.  Ve středu mostu je otevřená řada velkých oken nad řekou Arno ve směru k mostu Ponte Santa Trinita. Z těchto oken, velmi odlišných od malých a nenápadných "oblò", shlížel během své oficiální návštěvy Říma a Florencie v roce 1938 Adolf Hitler a Mussolini. Pohled velmi příjemný führerovi a nacistickým vůdcům prý most zachránil před zničením během bojů za 2. světové války. Průchod přes koridor byl koncem války jedinou cestou mezi frontovou linií, severem a jihem města; v srpnu 1944 byl často využíván partyzány, kteří se zkoušeli vplížit za nepřátelské linie severně od Arna (přičemž jižní břeh byl obsazen Spojenci). Na přímý rozkaz Hitlera byl, na rozdíl všech ostatních mostů ve Florencii, při nacistickém ústupu nedotčen a tudíž i koridor zachráněn.  Koridor dále prochází skrz kostel Santa Felicita, kde tvoří zamřížovanou emporu, v níž členové rodiny velkovévody mohli být přítomni na mši jako na panské tribuně, aniž by byli přímo mezi lidmi.  V květnu 1993 byla část chodby, jakož i samotné galerie Uffizi, těžce poškozena bombovým útokem italské mafie; některé z vystavených autoportrétů přitom shořely anebo byly roztrhány. Tato díla byla po opravě částečně zrestaurována a zavěšena zpět na svá místa jako připomínka teroristického činu.

Současnost.

Prohlídka muzea začíná v galerii Uffizi a končí v zahradách Boboli, v jeskyni Buontalenti. Vzhledem k omezenosti koridoru a potřebě ochrany děl šlo už od 30. let 20. století koridor navštívit pouze omezeně (protože velké množství turistů již tehdy jak stavbě, tak především obrazům škodilo), po domluvě ve skupině v čele s tajemníkem galerie Uffizi. V současné době (2019) nelze ani to.

Vasariho koridor () je krytá spojovací chodba, téměř kilometr dlouhá, procházející ve výši zhruba 3.–4. patra skrz historické jádro italského města Florencie. Byla postavena roku 1565 z vůle toskánského vévody Cosima I. Medicejského, a to jeho dvorním architektem Giorgiem Vasarim, po němž dostala i jméno. Chodba spojuje Palazzo Vecchio (florentskou radnici) s palácem Pitti (vévodským sídlem) přes galerii Uffizi a horní část mostu Ponte Vecchio.

The Vasari Corridor () is an elevated enclosed passageway in Florence, central Italy, which connects the Palazzo Vecchio with the Palazzo Pitti. Beginning on the south side of the Palazzo Vecchio, it then joins the Uffizi Gallery and leaves on its south side, crossing the Lungarno dei Archibusieri and then following the north bank of the River Arno until it crosses the river at Ponte Vecchio. At the time of construction, the corridor had to be built around the Torre dei Mannelli, using brackets, because the owners of the tower refused to alter it. The corridor covers up part of the façade of the Church of Santa Felicita. The corridor then snakes its way over rows of houses in the Oltrarno district, becoming narrower, to finally join the Palazzo Pitti. The full length of the corridor is approximately one kilometre.


Největší úspěchy.

Olympijské hry.

Zúčastnila se 5 zimních olympijských her (2002 - 2018). Celkem sedmkrát se umístila v první desítce (2× v individuálním sprintu, 4× v týmovém sprintu a 2× ve štafetě). Její deváté místo v sprintu na ZOH 2006 bylo nejlepším historickým umístěním amerických běžkyň na lyžích na olympiádách a prvním umístěním v top ten. Na ZOH 2010 se Randall v téže disciplině umístila dokonce na 8. místě. Na ZOH 2014 ji 6. místem ve sprintu překonala Sophie Caldwell. V týmovém sprintu dosáhla na ZOH 2010 společně s Caitlin Compton 6. místo, což bylo nejlepší umístění amerických běžkyň v historii této discipliny na ZOH. Na ZOH 2018 s Jessicou Digginsovou získaly v týmovém sprintu pro Spojené státy vůbec první ženskou olympijskou medaili v běžeckém lyžování (pro USA to navíc byl teprve druhý cenný kov z běžeckého lyžování v olympijské historii − jedinou medailí do té doby bylo druhé místo Billa Kocha ze závodu na 30 km z her v Innsbrucku v roce 1976).

Světový pohár.

Celkové hodnocení disciplíny SP.

Jako první Američanka v historii dosáhla v celkovém hodnocení Světového poháru v běhu na lyžích na medailové umístění. Navíc je držitelkou 3 malých globů za vítězství v hodnocení sprinterské části SP v sezónách 2011/12, 2012/13 a 2013/14.

Vítězství v závodě SP.

Jako první americká běžkyně na lyžích zvítězila v roce 2007 v závodě Světového poháru. Celkově má na kontě 11 vítězství v hlavních závodech SP a 2 vítězstvích v dílčích etapách závodů, čímž je nejlepší v historii amerického běžeckého lyžování (překonala Billa Kocha, který v letech 1982 – 1983 zvítězil v 5 závodech).

Soukromý život.

Kikkan Randall je vdaná za Jeffa Ellise, žijí spolu v Anchorage. V dubnu 2016 se jim narodil syn Breck. V červenci 2018 na Twitteru oznámila, že onemocněla rakovinou prsu. Podporu jí vyjádřili lyžařští kolegové, když si při úvodním závodě Světového poháru sezóny 2018/19 ve finské Ruce na kombinézy připnuli růžové stužky, symbol boje proti rakovině.

Kikkan Randallová, nepřechýleně Kikkan Randall (* 31. prosince 1982, Salt Lake City) je bývalá americká běžkyně na lyžích. Je olympijskou vítězkou a trojnásobnou medailistkou z Mistrovství světa v klasickém lyžování včetně titulu mistryně světa v týmovém sprintu ze šampionátu ve Val di Fiemme 2013. Její hlavní disciplína, v níž vyhrála i několik závodů světového poháru, je sprint. Je nejúspěšnější americkou běžkyní na lyžích v historii. V sezóně 2015/16 přerušila aktivní kariéru kvůli mateřství. Randall již v těhotenství plánovala návrat k aktivní kariéře v sezóně 2016/17 s výhledem na MS 2017 a na olympiádu 2018. Své předsevzetí splnila startem ve Světovém poháru 26. listopadu 2016 v Ruce, na MS 2017 dokázala získat bronz ve sprintu a na ZOH 2018 dokonce zlato v týmovém sprintu. V březnu 2018 ukončila svou sportovní kariéru.

Kikkan Randall (born December 31, 1982) is an American, Olympic champion cross-country skier. She has won 17 U.S. National titles, made 29 podiums on the World Cup, made five trips to the Winter Olympic Games and had the highest finish by an individual American woman at the World Championships, second in the Sprint in Liberec in 2009. She was the first American female cross-country skier to take a top ten finish in World Cup competition, to win a World Cup race and to win a World Cup discipline title. She won the silver medal in the individual sprint at the FIS Nordic World Ski Championships 2009 in Liberec, becoming the first American woman to win a medal in cross country skiing at the FIS Nordic World Ski Championships, and in 2013 teamed up with Jessica Diggins to win the first ever American FIS Nordic World Ski Championships gold medal in the team sprint. She and Diggins won the United States' first ever cross-country skiing gold medal at the Winter Olympics in women's team sprint at Pyeongchang in 2018.


Biografie.

Od roku 1886 působil jako sekční šéf na ministerstvu obchodu.  Vrchol jeho politické kariéry nastal na přelomu 19. a 20. století. V úřednické vládě Ericha Kielmansegga byl od 20. června 1895 do 30. září 1895 ministrem obchodu. Šlo ale jen o provizorní pověření vedení rezortu z pozice sekčního šéfa ministerstva. Hlavní vládní angažmá proběhlo v první vládě Paula Gautsche, vládě Franze Thuna, vládě Manfreda Clary-Aldringena, vládě Ernesta von Koerbera a druhé vládě Paula Gautsche, v nichž byl nepřetržitě ministrem železnic. Post zastával v období 30. listopadu 1897 – 2. května 1905. Ve funkci ministra se zasloužil o další rozvoj železniční sítě a sociálního zabezpečení pracovníků drah.  Ve vládě Manfreda Clary-Aldringena se kromě toho v období 21. prosince 1899 – 18. ledna 1900 stal provizorně pověřeným předsedou vlády a tedy premiérem Předlitavska. Na tento post nastoupil ve chvíli eskalace česko-německých jazykových a státoprávních sporů, které dočasně paralyzovaly fungování vládních institucí. Češi totiž v Říšské radě spustili na protest proti novým jazykovým nařízením obstrukci, která znemožnila schválení rozpočtu i rakousko-uherského finančního vyrovnání. Hlavním aktem von Wittekova kabinetu tak bylo schválení rozpočtu i vyrovnání prostřednictvím vládního nařízení, s využitím paragrafu 14. Hned poté kabinet odstoupil a uvolnil prostor pro řádnou vládu Ernesta von Koerbera.  V letech 1905–1918 byl von Wittek členem Panské sněmovny. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal za Křesťansko-sociální stranu také poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 04. Usedl do poslanecké frakce Křesťansko-sociální sjednocení. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1911.

Heinrich von Wittek (29. ledna 1844 Vídeň – 9. dubna 1930 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský státní úředník a politik, v letech 1899–1900 krátce pověřený předseda vlády Předlitavska, v letech 1897–1905 ministr železnic ve vládách Předlitavska.

Heinrich Ritter von Wittek (29 January 1844 – 9 April 1930) was an Austrian politician of the Christian Social Party (CS). He served as head of the "k.k." Railway Ministry and as Minister-President of Cisleithania for four weeks in 1899/1900.


Průběh.

Vražda a vyšetřování.

Anežka Hrůzová (narozená 16. dubna 1879) byla devatenáctiletá dívka římskokatolického vyznání z vesnice Malá Věžnice nedaleko od Polné, kde pracovala jako švadlena. Ve středu 29. března 1899 odešla jako každý den z práce, vracela se po pěšině do Věžničky okolo lesa Březina, domů však již nedošla. Její tělo bylo nalezeno po třech dnech, 1. dubna. v lese Březina. Vrah ji nejprve uhodil zezadu do hlavy holí a kameny, potom přiškrtil provazem a nakonec jí rozřízl hrdlo ostrým nožem, tělo ukryl do mlází a zmizel. Měla roztrhané oblečení, ale nebyly shledány známky znásilnění – neměla protrženou panenskou blánu. Příčinou smrti bylo vykrvácení. Poblíž místa nalezení těla byly stopy krve. Řada stop ovšem byla zničena davem při objevení.  Na základě nepřímých svědectví byl z vraždy obviněn dvaadvacetiletý nepříliš inteligentní příslušník polenského ghetta Leopold Hilsner (* 10. července 1876), který byl židovského vyznání, pocházel z chudé rodiny a živil se především jako tulák a žebrák.  Vzhledem k tomu, že tělo bylo nalezeno na Bílou sobotu 1. dubna ráno, našly ji během pátrací akce školní děti, a Velikonoce toho roku připadaly na konec židovského svátku Pesach, objevila se domněnka, že se Anežka Hrůzová stala obětí rituální vraždy na základě středověké pověry, čemuž mohl napomáhat i pitevní nález, který tvrdil: "Smrt nastala úplným vykrvácením, ale množství sražené krve, které se našlo na místě, neodpovídalo tomu, kolik jí musela ztratit."  Tělo bylo pohřbeno 4. dubna 1899 na hřbitově u kostela sv. Barbory za velké účasti veřejnosti.

Odsouzení a omilostnění.

Proces byl zahájen 12. září a probíhal dále 16. září 1899 u krajského soudu v Kutné Hoře za obrovského zájmu médií a před velkým množstvím publika, které bylo přesvědčeno o Hilsnerově vině. Publikum se nevešlo ani do soudní síně a na vynesení rozsudku čekalo pod okny soudu. Soudní senát byl složen z předsedy senátu dvorského soudního rady Josefa Ježka a soudních radů Františka Budecia a Václava Peška. Posouzení viny obžalovaného spočívalo na dvanáctičlenné porotě, v níž zasedli: Václav Vančura, rolník z Vrdů, Josef Mikolášek, mlynář z Toužic, Emil Javůrek, kupec z Kutné Hory, František Jelínek, rolník z Malína, Václav Runčík, nadlesní z Hraběšína, Tomáš Oupeka, továrník z Kutné Hory, Václav Vondra, rolník z Močovic, František Prokeš, mlynář z Mladotic, František Müller, správce ze Žlebů, Josef svobodný pán Hrubý z Jelení, velkostatkář z Červených Peček a František Štěrba, chemik z Peček, jako náhradníci také Antonín Uher, rolník z Vrbčan a František Moravec, rolník z Hořan. Významnou roli sehrál právní zástupce matky zavražděné, národovec a radikální poslanec JUDr. Karel Baxa, pozdější pražský primátor a předseda Ústavního soudu. Státním zástupcem byl Antonín Schneider-Svoboda. Hilsnerovým obhájcem byl JUDr. Zdenko Auředníček. Na základě nepřímých důkazů byl Hilsner odsouzen za spoluúčast na vraždě k trestu smrti. Sám Hilsner se jednou pod nátlakem spoluvězňů ve vazební věznici k vraždě přiznal a označil dva své údajné spolupachatele, ale později své přiznání odvolal. Účast dalších osob nebyla nikdy před soudem prokázána. Na Hilsnerovu obranu se jako jeden z mála postavil profesor Tomáš G. Masaryk, který označil rituální vraždu za pověru a pozadí procesu označil za antisemitské, za což si vysloužil nenávist veřejnosti. Za tuto projevenou statečnost se mu dostalo básničky „Zasloužil bys, Masaryčku, jít s Hilsnerem na houpačku!“ Po jeho protestech proti rozsudku a na základě dalších znaleckých posudků byl verdikt 25. dubna 1900 zrušen a případ byl kasačním soudem ve Vídni vrácen k novému projednání. Za svou obhajobu si Masaryk vysloužil posměch a odsudky od společnosti i velké části svých studentů. Masarykovi nešlo ani tak o samotného Hilsnera, o kterém se vyjadřoval dosti s despektem (např. v Hovorech z Lán), ale o to, aby celý případ nebyl vnímán jako rituální vražda.  V novém procesu u Krajského soudu v Písku v říjnu 1900 byl však Hilsner obžalován navíc ze spoluúčasti na vraždě další dívky, Marie Klímové z Horní Věžnice, která zahynula před více než dvěma roky. Leopold Hilsner byl 14. listopadu 1900 znovu na základě nepřímých nebo údajně vymyšlených svědectví odsouzen za spoluúčast na obou vraždách k trestu smrti na šibenici. Rozsudky však nekonstatovaly jako motiv vraždy motiv náboženský, nýbrž motiv sexuální (i když dle lékařských posudků, které měl soud k dispozici, netrpěl Hilsner žádnou sexuální úchylkou).  Císař František Josef I. v červnu 1901 prominul trest smrti císařskou milostí a Nejvyšší soud mu proto trest změnil na doživotí. 17. června 1901 byl převezen z písecké věznice do Prahy na Pankrác, kde bývala mužská káznice. Po 18 letech věznění byl Hilsner 24. března 1918 s podlomeným zdravím propuštěn na základě milosti, kterou mu udělil Karel I., rehabilitován však nikdy nebyl. Na svobodě žil ve Velkém Meziříčí, Praze a Vídni, kde se ve 20. letech živil jako podomní obchodník pod pozměněným jménem Heller, finančně jej podporovala vídeňská židovská obec i prezident Masaryk. V archivu prezidentské kanceláře našel berlínský lékař Petr Vašiček doklady, že Hilsner poslal Masarykovi fingované svatební oznámení, podle nějž si bere ve Vídni za ženu učitelku. Současně žádal po Masarykovi finanční příspěvek. Prezident mu vyhověl. Později se ukázalo, že žádná svatba nebyla. Hilsner zemřel ve věku 51 let v Rothschildově nemocnici pravděpodobně na rakovinu tlustého střeva.

Pochybnosti.

Řada autorů, mimo jiné Jiří Kovtun a Bohumil Černý, kteří se případem zabývali koncem 20. století, tvrdí, že důkazy o Hilsnerově vině nebyly zdaleka dostačující, a zpochybňují některá svědectví. Existovala také řada dalších podezření, kdo by mohl být vrahem Anežky (například její bratr, který se s ní den před vraždou pohádal, Hilsnerův spolubydlící atd.), tato podezření se ovšem pro nedostatek důkazů nikdy nepodařilo prokázat.  Jan Hrůza, Anežčin bratr, se údajně na smrtelném loži v roce 1943 přiznal k vraždě své sestry. Důvodem mělo být Anežkou žádané vyplacení věna k její chystané svatbě, což by ho připravilo o nemalou část dědictví. Této verzi údajně na nějakou dobu uvěřil i T. G. Masaryk. Tyto pověsti se pokusil prověřit český historik Bohumil Černý. Zjistil, že Jana Hrůzu na smrtelné posteli zpovídal a poté v roce 1943 pohřbíval ThDr. Anton Janko, katolický kněz ze Ždírce u Polné, který se po válce dobrovolně vystěhoval do Spolkové republiky Německo, přestože mu pro jeho dobrý vztah k Čechům bylo nabídnuto, aby zůstal v Čechách. Podařilo se mu s ním v roce 1968 sejít a ten mu řekl, že se na pohřeb Jana Hrůzy pamatuje. Dále mu sdělil, že sice nesmí vyzrazovat zpovědní tajemství, ale kdyby se při zpovědi dověděl věc, která by pomohla očistit nevinně nařčeného, byl by povinen o tuto očistu usilovat. Údajné přiznání Jana Hrůzy na smrtelné posteli je tedy podle Černého zřejmě jen nepodloženou pověstí.  Od roku 1996 se berlínský lékař MUDr. Petr Vašíček snaží o revizi procesu a Hilsnerovu rehabilitaci, spolu s členy Klubu Za historickou Polnou. Prohledával třeboňský archiv, kde jsou materiály píseckého soudu, archiv prezidentské kanceláře a kvůli případu navštívil také Portugalsko a Izrael. V Polné pomáhal odstraňovat plakáty proti Masarykovi a Židům.  Italský právník Mario Umberto Morini, který požaduje historickou i justiční rehabilitaci Hilsnera, se domnívá, že by revize procesu měla proběhnout před rakouským soudem, protože konečný rozsudek byl vyhlášen ve Vídni a český stát tehdy neexistoval.  K věci se vyjádřilo několik českých ministrů spravedlnosti. V roce 1998 ministryně spravedlnosti Vlasta Parkanová napsala doktoru Vašíčkovi, že v trestní věci Leopolda Hilsnera byl porušen zákon. Podle ní však není možné porušení zákona „odstranit“. Za prvé v době, kdy byl Hilsner odsouzen, neexistovala možnost stížnosti pro porušení zákona. Za druhé případ projednával a rozhodoval jako odvolací nejvyšší soud ve Vídni. Hilsnerově kauze se následně věnovali i ministři spravedlnosti Otakar Motejl a Jaroslav Bureš. Rakouské ministerstvo spravedlnosti v roce 2009 oznámilo, že z české strany nedošlo ke zrušení obou prvoinstančních rozsudků v Kutné Hoře a v Písku, a proto ani Rakousko nevidí žádnou možnost zrušení rozhodnutí odvolacího soudu ve Vídni, a to ani cestou prohlášení, že uvedené rozhodnutí bylo nezákonné.  Karel Čapek do své knihy "Povídky z jedné kapsy" (1929) zařadil povídku Případ Selvinův. Je stylizovaná jako vyprávění starce, Leonarda Undena, uznávaného literáta, který se jako mladý aktivista zastal člověka, o němž nabyl přesvědčení, že byl ve šlendriánském procesu nespravedlivě odsouzen za vraždu ženy. Dotyčný podezřelý Selvin byl trochu grázlík, trochu podivín, jinak proti němu nebyl postaven žádný přesvědčivý důkaz, ale přesto byl odsouzen. Proces vzbudil široký a světový ohlas a vynesl panu umělci slávu i nenávist ulice. Undenovi se nakonec podařilo dosáhnout obnovení procesu a Selvinova osvobození. Selvin za ním později přišel, poděkoval mu, přiznal se, že vraždu skutečně spáchal, a postupně jej začal vydírat, že se půjde udat, pokud nedostane držhubné. Pan umělec tedy Selvina začal podporovat, až mu zaplatil odcestování do zahraničí. Pseudonymní autor na webu D-Fens v říjnu 2018 vyjádřil tezi a své osobní přesvědčení, že tato povídka je literárním zpracováním toho, k čemu se Čapkovi doznal Tomáš Garrigue Masaryk při popisu své verze událostí procesu s Leopoldem Hilsnerem, a podivuje se nad tím, že zřejmě ještě nikoho před ním taková hypotéza nenapadla. Tato souvislost se však objevila již v knize filmového a literárního kritika Antonína Jaroslava Liehma z dubna 2016, v textu režiséra Jiřího Weisse (v roce 1968 natočil na motivy povídky televizní film Spravedlnost pro Selvina), podle nějž se Karel Čapek jednou Masaryka zeptal, co kdyby Hilsner přišel a řekl, že skutečně použil Anežku Hrůzovou do macesů. Úzký kroužek přátel prý ten dotaz pobavil a Čapek poté napsal povídku případ Selvinův.

Ohlasy.

Písnička.

Na toto téma tehdy vznikla i lidová odrhovačka:  "Nekupujte u Židů,"
"cukr, kávu, mouku,"
"voni nám zavraždili"
"modrovokou holku."

"Anežka Hrůzová"
"byla zavražděná,"
"vod Poldy Hilsnera"
"byla podřezaná."

"Zeptejte se Sálusa,"
"jak ji táhli do lesa."
"Sálus u ní vartu stál,"
"když jí Hilsner podřezal."

Filmová zpracování.

Režisér Franz Köhler v roce 1919 o aféře natočil celovečerní film "Der Fall Hilsner - Případ Hilsner", v hlavní roli se objevil sám Hilsner.  V roce 2016 byl případ zfilmován jako "Zločin v Polné" režiséry Viktorem Polesným a Václavem Šaškem.

Politické dopady.

T. G. Masaryk v Čapkově knize rozhovorů "Hovory s T. G. Masarykem" ve vydání z roku 1937 (v novějším vydání tato pasáž chybí) říká: „Zajel jsem i do Polné, abych prohlédl místo zločinu a jeho okolí. Pak řekli, že jsem za to placen od Židů. Vídeňští antisemité poštvali český nacionální a klerikální tisk, začali tlouci do mne - nu, musel jsem se bránit.“ Později vzpomínal: „Světový tisk je zčásti řízen nebo financován od Židů, znali mě z Hilsnerovy aféry a teď se odvděčili tím, že psali o naší věci sympathicky nebo aspoň slušně. Politicky nám to hodně pomohlo.“

Památníky.

Symbolický hrob Anežky Hrůzové se nachází na místě nálezu jejího těla v lese Březina, je vidět ze silnice mezi Polnou a Věžničkou. Ohraničují ho kameny, nad nimi se tyčí dřevěný kříž. Na stromě visí pamětní cedule pod svatým obrázkem. Je to jedno ze zastavení nově značené naučné Klementovy stezky.  V polenském Regionálním židovském muzeu je k zhlédnutí stálá expozice "Případ Leopolda Hilsnera".  25. dubna 2002 Hilsnerovi ve Vídni na domě, ve kterém ve 20. letech 20 století bydlel, odhalili pamětní desku.  Rakouská ministryně spravedlnosti Maria Berger dne 14. listopadu 2008 odhalila na náhrobním kameni Leopolda Hilsnera ve Vídni pamětní epigram, kterým se pokusila vyjádřit politicko-morální symbolické odčinění údajné justiční křivdy.

Akce.

Na květnou neděli 28. března 1999 sloužili polenský děkan Zdeněk Krček a profesor Tomáš Halík v děkanském chrámu Nanebevzetí Panny Marie mši svatou za Anežku Hrůzovou u příležitosti sta let od jejího zavraždění.  V roce 1999 uspořádalo Evropské hnutí v ČR na toto téma mezinárodní konferenci v prostorách Karolina.

Hilsneriáda je označení pro procesy s Židem Leopoldem Hilsnerem, který byl obviněn z vraždy devatenáctileté křesťanky Anežky Hrůzové, a celospolečenskou diskusi s procesy spjatou. Hilsneriáda byla spojena s největšími projevy antisemitismu na českém území během 19. století. Do aféry významně zasáhl budoucí prezident Tomáš Garrigue Masaryk, který veřejně vystupoval zejména proti rozšířené domněnce, že šlo o rituální vraždu.

The Hilsner Affair (also known as the Hilsner Trial, Hilsner Case or Polná Affair) was a series of anti-semitic trials following an accusation of blood libel against Leopold Hilsner, a Jewish inhabitant of the town of Polná in Bohemia, Austria-Hungary in 1899 and 1900. The affair achieved widespread media publicity at the time, and Tomáš Garrigue Masaryk, then professor at Charles University in Prague also got involved in the case to defend Leopold Hilsner. Hilsner spent 19 years in prison before being pardoned by the Emperor of Austria-Hungary.


Kariéra.

Pocházel z potomstva významného právníka a nejvyššího sudího Sira Dudleye Rydera (1691-1756), byl synem Nathaniela Rydera, 1. barona Harrowby (1731-1803), matka Elizabeth Terrick (1747-1804), byla dcerou londýnského biskupa Richarda Terricka. Studoval v Harrow a Cambridge, krátce po dosažení plnoletosti vstoupil do politiky a v letech 1784-1803 byl členem Dolní sněmovny za stranu toryů, patřil k blízkým přátelům dlouholetého premiéra Williama Pitta mladšího. Díky tomu se již v mládí dostal k vládním úřaddům, byl státním podsekretářem zahraničí (1789-1791) a finančním inspektorem královského dvora (1790-1791), od roku 1790 byl též členem Tajné rady. Dlouhodobě byl pak viceprezidentem obchodního úřadu a náměstkem generálního intendanta armády ("Paymaster of the Forces", 1790-1801), zároveň byl mluvčím ministerstva obchodu v Dolní sněmovně (tehdejší prezident úřadu pro obchod hrabě z Liverpoolu zasedal ve Sněmovně lordů). Z úřadu armádního pokladníka přešel v roce 1800 na funkci prezidenta úřadu námořního pokladu ("Navy Treasurer", 1800-1801). Po pádu Pittovy vlády v roce 1801 přišel o své úřady, v roce 1803 ale po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů.  V druhé Pittově vládě se stal ministrem zahraničí (1804), v prosinci 1804 ale při pádu na schodech v budově ministerstva zahraničí utrpěl vážný úraz hlavy a dočasně se musel vzdát veřejných aktivit. Do vlády se vrátil v méně významné funkci lorda kancléře vévodství lancasterského (1805-1806), v roce 1806 byl pověřen diplomatickou misí do Rakouska, Pruska a Ruska. V roce 1809 byl povýšen na "hraběte z Harrowby", téhož roku byl krátce prezidentem indického kontrolního úřadu a v letech 1809-1812 byl v Percevalově vládě ministrem bez portfeje. V následujícím Liverpoolově kabinetu zastával patnáct let úřad lorda prezidenta Tajné rady (1812-1827). Po smrti G. Canninga odmítl nabídku na převzetí úřadu premiéra, ale nadále zůstal aktivním členem Sněmovny lordů. I když patřil k toryům, podpořil reformní zákony o emancipaci katolíků, zrušení otroctví nebo volební zákon z roku 1832.  Získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, byl dlouholetým kurátorem Britského muzea a zastával řadu dalších čestných funkcí.

Rodina.

V roce 1795 se oženil se Susan Leveson-Gower (1772-1838), dcerou státníka 1. markýze ze Staffordu. Z jejich manželství pocházelo osm dětí:  Ve veřejném životě se uplatnili také mladší bratři 1. hraběte z Harrowby, Richard Ryder (1766-1832) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a v letech 1809-1812 ministrem vnitra, Henry Ryder (1777-1836) byl duchovním, biskupem v Lichfieldu (1815-1824) a v Coventry (1824-1836).  Šlechtické tituly byly odvozeny od názvů rodových sídel získaných rodinou během 18. století, "Harrowby Hall" (Lincolnshire) a "Sandon Hall" (Staffordshire).

Dudley Ryder, 1. hrabě z Harrowby ("Dudley Ryder, 1st Earl of Harrowby, 1st Viscount Sandon, 2nd Baron Harrowby") (22. prosince 1762 Londýn – 26. prosince 1847 Sandon Hall, Anglie) byl britský státník. Patřil k toryům a byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, jako dědic titulu barona přešel v roce 1803 do Sněmovny lordů. Díky dlouholeté převaze toryů v parlamentu zastával bezmála třicet let funkce ve vládě, byl mimo jiné ministrem zahraničí nebo dlouholetým prezidentem Tajné rady. V roce 1809 získal titul hraběte. Získal také dva čestné doktoráty a byl dlouholetým kurátorem Britského muzea.

Dudley Ryder, 1st Earl of Harrowby, PC, FSA (22 December 176226 December 1847) was a prominent British politician of the Pittite faction and the Tory party.


Politická kariéra.

Narodil se jako nejstarší syn premiéra Georga Grenvilla a jeho manželky Elizabeth Wyndham (1719–1769). Po studiích v Etonu se zapsal na oxfordskou univerzitu, studium ale nedokončil. V roce 1774 podnikl kavalírskou cestu po Itálii a habsburské monarchii, téhož roku byl zvolen do Dolní sněmovny (1774–1779). Po strýci zdědil v roce 1779 peerské tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň přijal jméno "Temple"-"Grenville" (od roku 1784 užíval jméno "Nugent-Temple-Grenville"). V letech 1782-1783 místokrál v Irsku (ve svých 29 letech byl nejmladším místokrálem v novodobé historii). V této funkci dokázal prosadit určitou legislativní nezávislost Irska na londýnské vládě, stal se také prvním velmistrem nově založeného Řádu sv. Patrika.  Po odvolání lorda Northa a Ch. J. Foxe byl jmenován ministrem vnitra a zahraničí, oba úřady ale zastával jen čtyři dny (v prosinci 1783). V roce 1784 povýšen na markýze z Buckinghamu, v roce 1786 obdržel Podvazkový řád a v letech 1787-1789 byl znovu místokrálem v Irsku. Ve věku 36 let ukončil politickou kariéru, částečně ze zdravotních důvodů, roli sehrály ale i osobní vlastnosti. I když byl politikem nepochybných schopností, jeho kariéře škodilo povýšené chování se sklony urážet okolí, k jeho osobě měl výhrady i král Jiří III. Až do smrti zastával již jen méně významný post lorda-místodržitele v hrabství Buckingham, v roce 1810 získal čestný doktorát v Oxfordu.

Rodina.

Jeho manželkou byla Mary Elizabeth Nugent (1756–1812), pro niž byl v roce 1800 obnoven titul baronky z Nugentu, zaniklý úmrtím jejího otce (1788). Dědicem titulu barona Nugenta byl mladší syn George Grenville (1789–1850), starší syn Richard (1776–1839) byl pokračovatelem linie markýzů a následně vévodů z Buckinghamu.

George Grenville, 1. markýz z Buckinghamu (respektive "George Nugent-Temple-Grenville") ("George Grenville, 1 Marquess" "of Buckingham, 3 Earl Temple, 4 Viscount Cobham") (17. června 1753 – 11. února 1813) byl britský státník z rodu Grenvillů, dvakrát byl místokrálem v Irsku. Jeho mladším bratrem byl premiér William Wyndham Grenville.

George Nugent-Temple-Grenville, 1st Marquess of Buckingham, (17 June 1753 – 11 February 1813; known as The 3rd Earl Temple between 1779 and 1784) was a British statesman.


Životopis.

Eybeschützův otec byl rabínem v Ivančicích. Po otcově smrti studoval u Meira Eisenstadta v Prostějově a poté v Holešově. Již v dětství se u něj projevilo velké nadání ke studiu Talmudu. Poté krátce žil ve Vídni. Oženil se s Elkele Spirovou, dcerou rabína Izáka Spiru a žili spolu dva roky v Hamburku.  V roce 1698 započal svoji rabínskou dráhu v Boleslavi, odkud po třech letech odešel r. 1700 do Prahy, kde úspěšně kázal a vedl ješivu. Dostal povolení k tisku Talmudu, ovšem s vynecháním všech pasáží, které byly v rozporu s křesťanskými principy. Některé verze tvrdí, že tak učinil bez konzultace s pražskými rabíny a ti poté odvolali licenci k tisku. V roce 1724 byl poprvé podezříván ze sabatianismu. Dokonce i když veřejně odsoudil sabatiánské hnutí, podezření nezmizelo. Proto byl roku 1736 jmenován pouze dajanem (členem soudního dvora) a ne vrchním pražským rabínem. V roce 1741 se stal rabínem v Metách a od roku 1750 rabínem třech komunit (Altona, Hamburg a Wandsbek).  Byl uznávaným géniem nejméně ve třech oblastech židovské náboženské tvořivosti: Talmudu a židovského práva (Halacha), homiletiky a kabaly. Jeho pravnučka Lucie Domeierová, rozená Ester Gadová (1767-1833) byla vratislavská intelektuálka a básnířka.

Sabatiánská kontroverze.

Eybeschütz byl opakovaně podezříván z tajného vyznávání sabatianismu, tedy víry v to, že Šabtaj Cvi byl skutečným mesiášem. Spor začal, když rabín Jakob Emden objevil v jeho kabalistických a homiletických textech výrazné spojitosti se známým sabatiánem Judou Lejb Prossnitzem z Prostějova. Jakob Emden obvinil Eybeschütze z kacířství. Většina rabínských autorit z Polska, Moravy a Čech však stála na straně Jonathana Eybeschütze a označila obvinění za „neuvěřitelná".

Dílo.

Bylo publikováno celkem třicet prací Jonathana Eybeshütze, jejichž předmětem je Halacha. Kromě toho se i dnes tisknou Eybeshützova jiná díla o homiletice, metodice výuky a kabale.

Jonathan Eybeschütz (1690, Krakov – 1764, Altona) byl talmudista a kabalista, který byl známý především svým dlouholetým sporem s rabínem Jacobem Emdenem.

Rav Jonathan (Yonoson יונתן) Eybeschütz (also Eibeschutz or Eibeschitz; 1690 in Kraków1764 in Altona), was a Talmudist, Halachist, Kabbalist, holding positions as Dayan of Prague, and later as Rabbi of the "Three Communities": Altona, Hamburg and Wandsbek. With Rav Jacob Emden, he is well known as a protagonist in the Emden–Eybeschütz Controversy.


Zápletka.

Hasič z New Yorku, Patrick Sullivan (Jeffrey Dean Morgan), neměl vůbec ponětí, jak rychle se může změnit jeho idylický život bez jeho vlastního zapřičinění. Stačil jeden telefonát a jedna rada od známé expertky na lásku a rádiové hlasatelky doktorky Emmy Lloyd (Uma Thurman), kterou vyhledá Patrickova snoubenka Sophia (Justina Machado). Doktorka zpochybní Sophiin náhled na romantickou lásku a doporučí jí, aby zasnobení odvolala – což Sophia velmi rychle udělá.  Patrick je tak rozzlobený na Emmu, že když se doslechne o jejím zasnoubení a chystané svatbě, využije počítačové schopnosti svého mladého souseda, který se nabourá do úředních záznamů a vytvoří falešný záznam o manželství mezi Emmou a Patrickem. Když se Emma na úřadě dozví, že si nemůže vzít svého perfektního snoubence Richarda (Colin Firth), protože je již úředně vdaná, nemá jinou možnost než konfrontovat Patricka. Ten se ale během svého procesu vytváření lží v okolí Emmy zvládne do doktorky zakoukat a rozhodne se pokusit svoje štěstí v romantickém zamotání její hlavy, což ji uvrhne do problémů, které sama začne řešit lhaním sobě samé i jejímu milovanému snoubenci. Emma je přitahována Patrickovým charisma, ale snaží se mu odolat.  Emma od Patricka potřebuje podpis na úřední dokumenty, které by zrušily ono falešné manželství, aby si mohla vzít Richarda. Patrick podpis dokumentů odkládá jak jen to je možné, aby mohl s Emmou trávit více času. V jednu chvíli Patrick předstírá, že je její snoubenec Richard, což Emma nevyvrátí kvůli lidem, kteří je pozorují u ochutnávky svatebního dortu. Jedna ze žen, které jsou přítomny ochutnávce dortu je manželka Richardova obchodního partnera, který se rozhodl ukončit s Richardem obchodní vztahy a chce mu o jeho rozhodnutí říct na banketu, na který se Emma s Richardem společně chystají. Tato žena o plánu svého muže informuje Emmu a Emma se chce pokusit zachránit Richardův obchod. Problém ale je, že si ta žena myslí, že Patrick je Richard. Protože Emma neví, jak situaci napravit, předstírá dále, že Patrick je Richard a že Richard je její bratr Carl. Ještě horší je, že Emma s Patrickem jsou pozváni k Richardovu obchodnímu partnerovi na večeři. Situace se ale změní v lepší, když Patrick Richardova partnera okouzlí natolik, že ten se rozhodne v obchodech s Richardem pokračovat.  Později po večeři Patrick vezme celou společnost na překvapivou návštěvu. Patrick je si blízký se svými indickými sousedy, kteří ho podporovali a pomáhali mu, když měl problémy. Jejich návštěva tedy vede na hinduistický ceremoniál dospělosti, kterému se podrobuje právě jejich syn, který pomohl Patrickovi změnit úřední záznamy o "svatbě" mezi Emmou a Patrickem. Všichni se na slavnosti příjemně baví, a Emma si začne uvědomovat, že Patrick jí není úplně odporný. Proběhne mezi nimi krátká romantická chvilka, ale Emma uteče, než se může stát něco závažnějšího.  Patrick nadále Emmu sleduje a dokonce se za ní rozhodne zajít do studia, kde se pohádají. Jejich hádka pokračuje, když spolu nastoupí do výtahu. Patrick se najednou rozhodne požádat všechny ostatní lidi ve výtahu, aby si vystoupili, což udělají, když jim ukáže svůj hasičský odznak. Když se za nimi zavřou dveře výtahu, Patrick s Emmou se spolu začnou vášnivě líbat. Brzy na to se Emma rozhodne odvolat svatbu s Richardem a vydá se za Patrickem, u něhož stráví noc. Druhý den ráno u něj doma ale zjistí, že ji Patrick sledoval a má o ní podrobné detaily. Patrick se přizná, že ji původně chtěl oplatit jeho zrušené zasnoubení, ale že se do ní postupem času zamiloval. Emma je raněna tím, že ji tak sprostě využil a vrátí se zpět za Richardem, kterému řekne, že si ho stále chce vzít. Richard konfrontuje Patricka a řekne mu, že má nechat Emmu napokoji. Patrick souhlasí, protože má pocit, že kdyby se nadále o něco snažil, nemohl by si být jistý její upřímností.  Ani Patrick, ani Emma ale nejsou úplně šťastní. Jeden den před svatbou Patrick zavolá Emmě do studia a vyzná jí lásku. Emma mu ale neodpoví a rozhodne se svěřit svému otci a požádat ho o radu. Ten jí řekne, že to rozhodnutí je jen a jen na ní. Během následujícího dne všichni svatebčané dorazí do kostela dříve a připravují se na hostinu a v tom k Emmě přistoupí Richard a řekne jí, že chce aby byla šťastná a chce, aby si vzala muže, kterého miluje. Richard totiž také slyšel jejich včerejší rozhovor na rádiu a poznal Patricka, když Emmě vyznal lásku. Richard potom odejde a Emma aktivuje požární systém zapáleným papírem. Její otec zavolá hasičskou stanici, kde pracuje Patrick. Když hasiči dorazí do kostela, Patrick a Emma se na místě vezmou. Film končí scénou "o rok později" kde je vidět, že jsou spolu stále šťastní a Emma je těhotná.

Vdaná snoubenka je americká romantická komedie z roku 2008, kterou režíroval Griffin Dunne. V hlavních rolích hrají Uma Thurman, Jeffrey Dean Morgan, Colin Firth, Isabella Rossellini a Sam Shepard. Filmový scénář napsali Mimi Hare, Clare Naylor a Bonnie Sikowitz; film produkovali Jennifer Todd, Jason Blum, a Uma Thurman.

The Accidental Husband is a 2008 American romantic comedy film directed by Griffin Dunne and starring Uma Thurman, Jeffrey Dean Morgan, Colin Firth, Isabella Rossellini, and Sam Shepard. The film was written by Mimi Hare, Clare Naylor and Bonnie Sikowitz, and was produced by Jennifer Todd, Jason Blum, and Uma Thurman. It was theatrically released in the United Kingdom in 2008, but was released direct-to-DVD in the United States.


Rozšíření.

V přírodě již neexistují původní plané rostliny, ze kterých staletým pěstováním a pomalým šlechtěním vznikl současný druh, stejně není známo místo primárního výskytu. Předpokládá se, že nejprve rostla v jihovýchodní Asii na ostrovech Indonésie a Malajsie, v Papui Nové Guineji, na Šalomounových ostrovech a případně i v tropických oblastech severní Austrálie.  Nyní zabírá areál pěstování beninkasy voskonosné území od Indie přes Pákistán, Bangladéš, Myanmar, Thajsko, přes jih Číny a Japonska po Filipíny, Malajsii, Indočínu, ostrovy Indického oceánu, Indonésii, ostrov Novou Guineu s přilehlými souostrovími, jakož i oblast v Queenslandu v severní Austrálii a většinu pacifických ostrovů. Z Asie se později dostala do tropické Afriky, kde je nejvíce rozšířena v Keni, Malawi, Mosambiku, Tanzanii, Zambii a Zimbabwe. Při osídlování Ameriky byla příchozími obyvateli rozmnožena na ostrovy v Karibiku a do zemí pevninské Střední Ameriky.

Ekologie.

Je teplomilnou a vlhkomilnou bylinou, která požaduje kyprou, výživnou, dostatečně vlhkou a slabě kyselou půdu s pH od 5,5 do 6,5. Pro zdárný růst potřebuje průměrné teploty v rozsahu od 24 do 27 °C, sklízí se po osmdesáti až sto šedesáti dnech od výsevu. Vyžaduje slunečnou a před větry chráněnou polohu.  Jedlá část plodu tvoří přes 70 % celkové hmotnosti. Plod obsahuje průměrně okolo 90 % vody, 2 % sacharidů, 0,5 % bílkovin, 0,5 % vlákniny, 0,5 % minerálních látek a 0,1 % tuku. U průměrného plodu se snědením 100 gramů dužiny získá lidské tělo 55 kJ energie, 20 mg vápníku, 10 mg hořčíku, 20 mg fosforu, 0,5 mg železa a stejně zinku, 0,04 mg vitamínu B1, 0,11 mg vitamínu B2 (B2), 0,4 mg vitamínu B3 a 13 mg vitamínu C. Stárnutím plodů se obsah živin snižuje.  Vegetační doba pro dosažení plné zralosti plodů je čtyři až pět měsíců. U rychlejších typů začínají rostliny kvést asi za padesát dnů po výsevu, u pomalejších po sto dnech. Pravidelná sklizeň mladých plodů prodlužuje dobu kvetení i dobu sklizně. Primitivnější typy mají poměr samičích květů k samčím asi 1:20 až 1:33, u modernějších kultivarů již převažují na rostlině květy samičí nad samčími; tento poměr je též ovlivňován teplotou a délkou dne.

Popis.

Jednoletá, jemně chlupatá, popínavá bylina s pevným stonkem rostoucím do délky až 5 m. Stonek je pevný, bělavě zelený, podélně brázděný a drsně chlupatý, opory se přidržuje až 35 cm dlouhými úponky rozvětvenými do dvou až čtyř prstů. Listy jsou jednoduché, vyrůstají střídavě, obvykle proti úponku a mají řapík dlouhý 5 až 20 cm. Jejich čepele jsou v obryse široce vejčité, dlanitě laločnaté, dlouhé 10 až 25 cm a široké 10 až 20 cm, u báze jsou hluboce srdčité a na vrcholu špičaté, po obvodě mají pět až jedenáct nepravidelných, více či méně hlubokých laloků a pět až sedm žilek dlanitě rozvětvené žilnatiny. Lodyha vydává po poranění specifické silné aroma. Rostlina má listy hodně variabilní ve tvaru i velikosti.  Žluté květy velké 6 až 12 cm jsou pravidelné, pětičetné, jednopohlavné a vyrůstají jednotlivě na stopkách z paždí listů. Samčí květy mají stopky dlouhé 5 až 15 cm, samičí jen 2 až 4 cm. Květy mají kalich se široce zvonkovitou trubku a pět kopinatých cípů asi 1 cm dlouhých a korunu s pěti žlutými, širokými, podlouhle vejčitými a téměř volnými plátky dlouhými 3 až 6 cm, širokými 2 až 4 cm a na koncích mírně zašpičatělými. V samčím květu jsou tři krátké, zelené tyčinky s prašníky, v samičím je podlouhle vejčitý, silný, 4 mm dlouhý semeník s mnoha vajíčky a s krátkou tlustou čnělkou se třemi zakřivenými bliznami. Samičí květy bývají o něco málo menší. Opylení zajišťuje létající hmyz.  Plod je eliptická až válcovitá bobule, na povrchu tmavě zelená či skvrnitá, bývá dlouhá až 50 či 60 cm, tlustá 10 až 25 cm a obvykle váží 10 až 15 kg, extrémně až 45 kg. Nezralý plod je na povrchu hustě chlupatý, zralý je hladký a potažený bílým voskovitým povlakem, který lze snadno odstranit. Uvnitř plodu je zelenavě bílá, šťavnatá, relativně tuhá, ve středu houbovitá dužina. Obsahuje mnoho semen, jež jsou bílá až žlutohnědá, zploštělá, vejčitá, asi 10 mm dlouhá a 5 mm široká. Hmotnost tisíce semen je okolo 70 gramů. Rozlišují se četné kultivary, které se liší zejména velikostí a tvarem ovoce, barvou, chlupatostí, množstvím přítomného vosku a délkou vegetace.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují výhradně semeny, jež se vysévají do hloubky asi 3 cm v řádcích 1 m širokých a na vzdálenost 0,7 m, vzklíčí za jeden až dva týdny. Byliny určené pro průběžnou sklizeň nezralých, nevelkých plodů se vysazují ke kůlům vysokým asi 2 m nebo k trelážím. Rostliny používané k vypěstování velkých, těžkých, zralých plodů bývají vedené po zemi, sázejí se ve sponu 1,5×2 m a v období dešťů se plody na ochranu před hnilobou podkládají slámou. Pěstují se na dobře vyhnojené půdě a pro dobrý výnos se během růstu průběžně přihnojují dusíkatými hnojivy, pro růst potřebují teplotu nejméně 25 °C.

Využití.

Nezralé plody vážící 0,3 až 1 kg se průběžně sklízejí v týdenních intervalech po 60 až 100 dnů od vysetí, za dobrou sklizeň je považováno 30 tun z 1 ha. Zralé plody se trhají v závislosti na kultivarů za 100 až 160 dnů, tehdy váží průměrně 10 až 15 kg a z plochy 1 ha se sklidí okolo 20 tun. Nevyzrálé plody se poměrně rychle se kazí, ale zralé, uchovávané při teplotě okolo 15 °C a relativní vlhkosti 70 %, lze skladovat půl až celý rok; povrchová vosková vrstva je chrání před napadením zhoubnými mikroorganismy i ztrátou vlhkosti. Pěstují se taktéž pro semena i vosk, z výměry 1 hektaru se ze zralých plodů se získá průměrně 150 až 300 v subtropické a tropické Asii kg semen.  Beninkasa voskonosná je v subtropické a tropické Asii poměrně důležitou tržní zeleninou a nezralé plody jsou na městských trzích stále známější a populárnější. Plody se po oloupání slupky a odstranění semen využijí téměř celé, konzumují se syrové nebo po tepelné úpravě jako zelenina nebo se z nich vaří polévky či se dělá džus, také se pečou nebo vaří plněné masem, kraby či pikantní zeleninou. Pevná dužina starších plodů se také kanduje cukrem nebo suší. Příležitostně se jedí mladé výhonky, listy i květy. Semena se praží, nebo se z nich lisuje stolní olej. Vosk sloupaný z povrchu slouží k výrobě svíček, vydlabané zralé plody ztvrdnou a používají se jako nádoby pro denní potřebu.  Plody jsou v Číně a Indii ceněné pro mnohé léčebné vlastnosti, používají se hlavně v ájurvédské medicíně. Olej ze semen slouží jako anthelmintikum, semeny se léčí kašel, astma a horečka, dužina plodů je považována za afrodisiakum a tonikum, slupka je diuretikum a laxativum, popel ze slupek se přikládá na nehojící se rány. Šťáva z plodů je prostředkem pro snížení hladiny cukru v krvi, lékem proti šílenství, epilepsii a dalším nervovým onemocněním, výluhem z kořenů se léčí kapavka.

Beninkasa voskonosná ("Benincasa hispida") je jednoletá, popínavá, tropická rostlina s úponky, jediný druh monotypického rodu beninkasa, pocházející pravděpodobně z indomalajské oblasti. Je pěstována hlavně pro kulovité či válcovité plody konzumovatelné ve všech stadiích zralosti, může růst na podpěrách nebo se plazit po holé zemi. Zralé plody se navíc dají dlouze skladovat a mimo stravy jsou vhodné i ke zhotovování nádob na vodu či k uskladnění potravin.

Benincasa hispida, the wax gourd, also called ash gourd, white gourd, winter gourd, tallow gourd, ash pumpkin, winter melon, Chinese preserving melon and (Alu) Puhul, is a vine grown for its very large fruit, eaten as a vegetable when mature.


Život a dílo.

Narodil se ve šlechtické rodině v Lutychu (místo je známé jako „Athény Severu"). Vzdělával se v Remeši a Laonu. Na tamní škole, kde studoval, spjaté se sv. Anselmem, studoval i Pierre Abélard (zemř. 1142). Po skončení studií vstoupil do benediktinského řádu se sídlem v klášteře sv. Nikasia. V roce 1118 se setkal se sv. Bernardem z Clairvaux a podpořil jeho snahu o mnišskou reformu i obhajobu pravověří. V roce 1135 opustil benediktýnské opatství a stal se cisterciáckým mnichem v Signy, aby se mohl věnovat kontemplaci. O šest let později byl zvolen opatem v Saint-Thierry.

Duchovní formace mnichů a díla.

Jako opat v Saint Thiery (1119–1135) se věnoval duchovní formaci mnichů a v této souvislosti napsal následující díla:

Díla o duchovním životě.

S jeho hlubokým duchovním životem po odchodu do Signy (1135–1138) souvisejí následující díla:

Vrcholné dílo.

Vrchol jeho díla představuje Epistola aurea (1144–1145). Kniha je podivuhodnou syntézou jeho učení o duchovním životě.

Směřování duchovní a mystické cesty.

Jako benediktinský opat i cisterciácký mnich působil hlavně v roli duchovního vůdce a jako mystik. K dogmatům přistupoval spíše cestou kontemplace než spekulace. Biblické texty četl s důvěrou, že se v nich setká s Božím zjevením, čímž překonával strohost převládajícího augustinismu a otevíral se myšlenkám řeckých církevních otců (Origena, Kappadockých otců, Řehoře z Nyssy). Studiem došel k originální syntéze východního a západního myšlení.

Přínos pro mystické a teologické poznání.

Vilémovy texty se odlišují od děl středověkých i moderních autorů: jsou prodchnuté biblickým jazykem a věrné stylu tradičních liturgických modliteb. Současně ukazuje, že člověk naplněný láskou Boží získává prostřednictvím kontemplace smysl pro Boží přítomnost, což znamená mystické i teologické poznání.

Vilém se Saint-Thierry (1075 až 1080, Liège, Belgie – 8. září 1148) byl významnou osobností 11. století. Především byl mystikem a autorem duchovních knih, přítelem a blízkým spolutvůrcem mnišské reformy Bernarda z Clairvaux, opatem v Saint-Thierry. Katolická církev jej uctívá jako blahoslaveného.

William of Saint-Thierry (French: "Guillaume de Saint-Thierry"; Latin: "Guillelmus S. Theodorici"; 1075/80/85–1148) was a twelfth-century French Benedictine abbot of Saint-Thierry, theologian and mystic who became a Cistercian monk and writer.


Příběh.

Will Hayes se právě rozvádí s manželkou Sarah a střídá se s ní v péči o desetiletou dceru Mayu. Po první školní hodině sexuální výchovy se Maya táty zeptá, jak se seznámil s mámou a jak se vzali. Will jí začne příběh vyprávět, ale změní jména svých dřívějších přítelkyň a i některá fakta, Maya má potom uhodnout, která z žen je její máma.  Příběh začíná v roce 1992, kdy se Will, který chce být v budoucnu politikem, stěhuje z Wisconsinu od své vysokoškolské lásky Emily do New Yorku, aby spolupracoval na prezidentské volební kampani Billa Clintona. Emily mu dá deník, který má předat její kamarádce nadějné novinářce Summer Hartleyové. Will také potká April, která stejně jako on pracuje na Clintonově kampani. Will pak jde předat deník Summer a potká u ní také jejího spolubydlícího, příležitostného milence, vysokoškolského profesora a slavného spisovatele Hamptona Rotha. Když odchází, Summer ho políbí, což ho šokuje a zmate.  Will a April se náhodou potkají a Will jí řekne, že se chystá požádat Emily o ruku, pak jdou k April domů, kde má mnoho kopií "Jany Eyreové". To proto, že její otec jí dal krátce před svou smrtí tuto knihu s věnováním a ta se později při stěhování ztratila. April se kvůli tomu pokaždé, když jde okolo antikvariátu, podívá, zda ji nemají. Oba si pak povídají až se políbí a Will rychle odejde.  Do New Yorku přijede Emily a Will ji v Central Parku požádá o ruku, ale ta ho odmítne a řekne mu, že se vyspala s Willovým wisconsinským spolubydlícím. Will je smutný a má zlomené srdce. Čas plyne, Bill Clinton se stane prezidentem a Will s přítelem Russellem si založí vlastní konzultační firmu. Jejich největším klientem je Arthur Robredo, demokratický kandidát na newyorského guvernéra. April cestuje okolo světa, po čemž dlouho toužila, a pravidelně si s Willem píše. April se potom vrátí do New Yorku, protože zjistí, že miluje Willa, ale ten zrovna v té době kupuje zásnubní prsten pro Summer. Will se ale se Summer rozejde, protože napsala článek kompromitující Robreda. Důsledkem je, že Robredo prohraje volby, čímž přijde Will o zakázku.  Po skandálu Billa Clintona a Moniky Lewinské Will přemýšlí, zda si vybral dobrou práci a začne pít poté, co zjistí, že April má jiného přítele. Will se pak s April pohádá. Nějaký čas poté narazí Will v antikvariátu na kopii "Jane Eyrové", kterou kdysi daroval April otec. Jde za ní, aby jí ji předal, ale odejde poté, co zjistí, že April bydlí s přítelem Kevinem. Will potom narazí na těhotnou Summer a ta ho pozve na party.  Maya je rozrušená možností, že je Summer její matka a Will není její biologický otec. Summeřinu party ale navštívila také Emily, která nyní žije v New Yorku. Will a Emily spolu začnou chodit a vyjde najevo, že Emily je Willova manželka a Mayina máma. Will řekne, že i přes rozvod má příběh šťastný konec a tím je Maya.  Will přijde zpět domů, kde podepíše rozvodové papíry a narazí na Aprilinu "Jane Eyrovou". Will jde za ní a dá ji knihu, ale April se rozčílí, když zjistí, že ji Will měl už několik let. Maya si uvědomí, že táta stále April miluje, protože April jako jediná vystupovala v příběhu pod svým vlastním jménem. Maya dodá Willovi odvahu a společně jdou April navštívit. April je nejdříve nechce pustit dovnitř, ale nakonec vyběhne ven. Will jí řekne, že si knihu nechával, protože to byla jediná věc, která mu po ní zbyla. Všichni pak vejdou do Aprilina domu a April Willa obejme a políbí.

Určitě, možná, alternativně Jednou ano, třikrát možná, (orig. "Definitely, Maybe") je americko-britsko-francouzsko-německy romantická komedie z roku 2008 v hlavních rolích s Ryanem Reynoldsem, Islou Fisherovou, Rachel Weiszovou, Elizabeth Banksovou a Abigail Breslinovou.

Definitely, Maybe is a 2008 romantic comedy-drama film written and directed by Adam Brooks, and starring Ryan Reynolds, Isla Fisher, Rachel Weisz, Elizabeth Banks, Abigail Breslin, and Kevin Kline. Set in New York City during the 1990s, the film is about a political consultant who tries to help his eleven-year-old daughter understand his impending divorce by telling her the story of his past romantic relationships and how he ended up marrying her mother. The film grossed $55 million worldwide.