Námět a historie vzniku.

Maurice Ravel si ke zhudebnění vybral ironickou komedii s mírně erotickým nádechem autora Franc-Nohaina, který nejprve nebyl nápadem Ravela zhudebnit toto dílo nadšen. Když ale uslyšel první Ravelovy hudební ukázky, změnil názor a stal se i autorem libreta k opeře. Ravel si vybral tento text hlavně proto, že se děj odehrává v hodinářském krámku. Mohl tak hudebními prostředky vzdát hold své velké zálibě v hodinových, hracích a jiných mechanických strojcích. Španělský motiv se objevuje výrazněji zejména v závěrečné habaneře.  Maurice Ravel věnoval svoji první operu svému otci, který tím byl velmi poctěn. Od dokončení opery v roce 1907 k její premiéře v roce 1911 však uběhly čtyři roky, během kterých Ravelův otec zemřel. Ravel se chtěl osobně účastnit všech příprav na premiéru své opery v Opéra-Comique v Paříži dne 19. května 1911. Byla uvedena spolu s operou "Thérèse" skladatele Julese Masseneta, ale bez velkého úspěchu; po prvních devíti představeních byla stažena z repertoáru.  Daleko většího úspěchu se dočkala při uvedení v Opéra national de Paris 5. prosince 1921 s belgickou sopranistkou Fanny Heldy v roli Concepción. Do Opéra-Comique se vrátila v roce 1945, kde je na repertoáru dodnes. Mimo Francii byla uvedena nejprve v londýnském Royal Opera House v Covent Garden v roce 1919 a pak následovala další světová města: Chicago a New York (1920), Brusel (1921), Basilej a Rotterdam (1923), Praha (1924), Hamburg, Stockholm (1925), Buenos Aires (1932), Káhira (1934). V Kanadě byla uvedena poprvé na festivalu v Montrealu v roce 1961.

Obsah.

Opera se skládá z předehry a jednoho dějství o 21 obrazech.  Místo a doba: Toledo, Španělsko, 18. století  "Hodinářský krámek a dílna hodináře Torquemady v Toledu"  Do hodinářského krámku a dílny postaršího hodináře Torquemady přichází mezkař Ramiro, aby si nechal seřídit hodinky, které mu daroval jeho strýc, toreador, protože při svém povolání potřebuje nutně znát přesný čas.  Hodinář je právě na odchodu a vyzývá mezkaře, aby počkal, až se vrátí, že mu hodinky seřídí. V krámku stojí na čestném místě dvoje vzácné kastilské stojací hodiny a hodinářova hezká, mladá žena Concepción žádá svého manžela, aby jedny z nich vynesl po schodech do ložnice, že by se jí tam líbily. Manžel odpovídá, že na to nemá dost sil a odchází.  Když se mezkař na chvíli vzdálí, přichází do krámku mladý student a básník Gonzalve, který je do Concepción zamilovaný. Concepción totiž využívá toho, že její manžel odchází pravidelně jeden den v týdnu, aby provedl údržbu a seřízení radničních hodin, a dává si v krámku dostaveníčko se svými ctiteli. Tentokrát ale ruší její plány přítomnost mezkaře a proto poručí Gonzalvovi, aby se schoval do jedněch ze stojacích hodin. Když se mezkař objeví, poprosí ho, zda by nemohl vynést hodiny po schodech do ložnice, aby se mohla podívat, jak by se tam hodily.  Mladý mezkař, který je trochu neohrabaný při navazování známostí se ženami, se rád chopí tohoto úkolu a snadno vynese hodiny i s obsahem nahoru. Potom se vrátí do krámku a roztoužená Concepción odchází do ložnice. Po chvíli ale zjistí, že Gonzalve se, tak jako vždy, chystá vyznávat jí lásku krásnými slovy namísto činy. Nechá ho proto v hodinách a sejde dolů, aby požádala Ramira o snesení hodin zpět do krámku, že se jí v ložnici nelíbí. Když jde mezkař nahoru pro hodiny, přichází do krámku další nápadník, tlustý, starý bankéř don Iñigo Gomez. Když Concepción slyší, že se po schodech blíží Ramiro s hodinami, poručí Gomezovi, aby se schoval do druhých hodin. To se mu sice podaří, ale svoji tloušťkou se v hodinách zaklíní a nemůže se hnout.  Se sladkým úsměvem požádá Concepción Ramira, zda by neodnesl ještě ty druhé hodiny, třeba se tam budou vyjímat lépe. Mezkař opět s lehkostí vynese i druhé, ještě těžší, hodiny do ložnice a vrátí se. Concepción jde nahoru a když zjistí, že Gomez je v hodinách zaklíněný, zavolá Ramira, aby je zase vrátil dolů. Oboje hodiny s nápadníky stojí v krámku na svém místě a Concepción, okouzlená silou mezkaře, ho pozve nahoru do své ložnice.  Když Gonzalve zaslechne, že se hodinář vrací, vystoupí z hodin a předstírá, že si je se zájmem prohlíží. Také zaklíněný Gomez otevře dveře od hodin a když hodinář vstoupí, oba předstírají, že si je podrobně prohlížejí i zevnitř, za účelem jejich koupě.  Hodinář je velice potěšen vyhlídkou na dobrý obchod, když vchází rozzářená Concepción s mezkařem Ramirem, který konečně silou vyprostí Gomeze z hodin. Všichni jsou teď spokojení. Hodinář proto, že udělal dobrý obchod, básník Gonzalve a bankéř Gomez proto, že zdařile utajili své zálety a Concepción s mezkařem Ramirem proto, že se jim podařilo naplnit svoji milostnou touhu.  Na konci opery se pětice protagonistů obrací do hlediště a zpívá závěrečné ponaučení jako parafrázi z Boccaccia  "Mezi více nápadníky, jen tomu se uspět zdaří,
 kdo přijde v pravou lásky chvíli,
 a zde byla řada na mezkaři!"

Hudba.

V předehře zachytil autor atmosféru hodinářského krámku s různými zvuky tikajících hodin. V samotné opeře pak nekomponoval sbory, ale dává významnou roli textu a nutí zpěváky odhalit své tváře i v herectví. Ze španělských motivů je uplatněna jota, malagueña a habanera.

Španělská hodinka (v originále "L'Heure espagnole") je první ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o jednoaktovou hudební komedii (opéra-bouffe) pro pět solistů a orchestr, z roku 1907. Autorem libreta byl Maurice Étienne Legrand, píšící pod pseudonymem Franc-Nohain. Premiéra opery se konala 19. května 1911 v divadle Opéra-Comique v Paříži.

L'heure espagnole is a French one-act opera from 1911, described as a "comédie musicale", with music by Maurice Ravel to a French libretto by Franc-Nohain, based on Franc-Nohain's 1904 play ('comédie-bouffe') of the same name The opera, set in Spain in the 18th century, is about a clockmaker whose unfaithful wife attempts to make love to several different men while he is away, leading to them hiding in, and eventually getting stuck in, her husband's clocks. The title can be translated literally as "The Spanish Hour", but the word "heure" more importantly means "time" – "Spanish Time", with the connotation "How They Keep Time in Spain".


Biografie.

Studoval v Prešpurku a Vídni. Absolvoval konzulární akademii a nastoupil diplomatickou dráhu. Působil v Alexandrii, Bukurešti, Bělehradu a Sofii. V letech 1882–1886 vedl generální konzulát v Moskvě. V období let 1887–1895 zastával post velvyslance Rakouska-Uherska v Sofii, roku 1896 ve Stuttgartu, roku 1897 v Aténách.  Jeho kariéra vyvrcholila na počátku 20. století. V období od 24. července 1903 do 12. února 1912 působil jako společný ministr financí Rakouska-Uherska (po rakousko-uherském vyrovnání šlo ovšem spíše o účetní post, bez výraznějších exekutivních a rozpočtových pravomocí). V této funkci rovněž vykonával působnost guvernéra okupované Bosny a Hercegoviny, která byla roku 1908 anektována monarchií. Nechal vypsat volby do Zemského sněmu Bosny a Hercegoviny a navrhl ústavu pro tuto novou provincii říše. Byla mu vyčítána náklonnost k Srbům, situaci v Bosně se mu ale nepodařilo uklidnit.  Od 13. ledna 1915 do 22. prosince 1916 byl ministrem zahraničí Rakouska-Uherska, tedy šéfem rakousko-uherské diplomacie a zároveň z titulu této funkce i předsedou ministerské rady pro společné záležitosti (nominálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska). Ovšem po rakousko-uherském vyrovnání nehrál tento post skutečnou roli předsedy exekutivy, kterou vykonávaly samostatné předlitavské a uherské vlády.  Do funkce v čele rakousko-uherské diplomacie se Burián dostal poté, co z tohoto postu musel odejít Leopold Berchtold, který se zapojil do debat o zajištění neutrality Itálie. Německo jako spojenec Vídně navrhovalo územní ústupky Itálii coby prostředek k odvrácení této země od aliance s dohodovými velmocemi. Plány ovšem ve Vídni narazily a István Burián měl na ministerské pozici důsledněji a bez ohledu na německé přání hájit územní celistvost Rakouska-Uherska. Už v březnu 1915 se ale sám vyslovil pro ústupky Itálii, s poukazem na stále tvrdší tlak z Berlína. Nakonec ovšem Itálie na jaře 1915 definitivně přešla do dohodového tábora a tyto debaty už nepokračovaly. Jako ministr oponoval taky plánům na vedení neomezené ponorkové války. Buriánův odchod z čela ministerstva souvisel se střídáním politických elit po nástupu nového císaře Karla I. Podobně musel odejít z čela předlitavské vlády Ernest von Koerber. Nahradili je lidé blízcí Karlu I. i zabitému nástupníkovi trůnu Františku Ferdinandovi d'Este.  Od 28. října 1916 do 2. prosince 1916 se pak (jako správce) nakrátko vrátil do funkce společného ministra financí Rakouska-Uherska. Znovu post šéfa rezortu společných financí zastával od 22. prosince 1916 do 7. září 1918, z toho od 16. dubna 1918 jako správce.  Od 16. dubna 1918 do 24. října 1918 byl znovu ministrem zahraničí Rakouska-Uherska. Ve funkci již řešil složitou mezinárodně-politickou situaci, v níž pokusy o mírovou dohodu narážely na nedořešenou národnostní otázku v monarchii. Burián se pokusil o smírné urovnání válečného konfliktu a 14. září 1918 se obrátil nótou na všechny válčící státy s výzvou k jednání. Západní mocnosti ale nabídku odmítly a zesílily svou kampaň, zejména na Balkánu. 5. října 1918 se pak Německo i Rakousko-Uhersko obrátily s novou výzvou k jednání na amerického prezidenta Wilsona, přičemž jako základní pozici přijali předchozích čtrnáct bodů prezidenta Wilsona z ledna 1918, v nichž se počítalo s dalekosáhlou autonomií národů Rakouska-Uherska. Americká odpověď z 14. října ovšem naznačovala posun ve vnímání budoucnosti podunajské monarchie, protože USA uznaly národní reprezentace Čechoslováků a Jihoslovanů. Burián tak v posledních týdnech svého působení na ministerském křesle zažíval předehru k rozpadu státu.

István Burián, též "Stephan Burián von Rajecz" (16. ledna 1851 Stupava – 20. října 1922 Vídeň), byl rakousko-uherský, respektive uherský diplomat a politik, v letech 1903–1912 a 1916–1918 ministr financí Rakouska-Uherska, za první světové války pak dvakrát ministr zahraničí Rakouska-Uherska.

Stephan Burián von Rajecz () (16 January 1851 – 20 October 1922), commonly called: "Baron von Burian" or, later, "Count Burian" in English language press reports; (titles from 1900, Freiherr; from 1918, Graf) was an Austro-Hungarian politician, diplomat and statesman of Hungarian origin and served as Imperial Foreign Minister during World War I.


Historie.

Královský palác byl původně postaven jako radnice. Stavba nové radnice započala dne 20. ledna 1648 na náměstí Dam. Krátce poté, dne 15. května 1648, byl podepsán Vestfálský mír, kterým skončila Třicetiletá válka (pro Nizozemce skončila Osmdesátiletá válka – do války počítají ještě předchozí boje za nezávislost na Španělsku). A protože se uvolnila značná část kapitálu, peníze mohly být směrovány do budovy příliš malé nově dokončené radnice. Vláda proto povolala architekta Jacoba van Campena, který měl za úkol postavit novou radnici v klasicistním stylu. Stará radnice byla zničena a postavena větší a prestižnější radnice. I když zdaleka nedostavěná, radnice otevřela své dveře v roce 1655. Potěšení občané Amsterdamu hrdě prohlašovali radnici za osmý div světa.  Poté, co v roce 1795 obsadila republikánská Francie Republiku sedmi spojených provincií Nizozemských, odešel místodržitel Vilém V. Oranžský se synem Vilémem do exilu v Anglii. Francouzi na obsazeném území vyhlásili Batávskou republiku, což byla jedna z francouzských sesterských republik. V roce 1806 sem Napoleon Bonaparte dosadil jako krále svého bratra Ludvíka Napoleona. V roce 1808 se Ludvík rozhodl, že v radnici bude jeho sídlo. Tak začaly velké přestavby na královský palác ve francouzském empírovém slohu. Král Ludvík také založil Královské muzeum, které bylo základem pro dnešní známé Rijksmuseum.  Po skončení Napoleonských válek a Vídeňském kongresu (1814–1815) se stalo území součástí nově vytvořeného Spojeného království Nizozemského. Vilém I. Nizozemský se vrátil do Nizozemí a přijal roli panovníka. Královský palác zůstal ve francouzském stylu, jen s drobnými úpravami nového panovníka. Od této doby se korunovace nových králů odehrává v kostele Nieuwe Kerk nedaleko Královského paláce. Královský palác ovšem není hlavním sídlem králů a královen – je jím palác ve městě den Haag.

Královský palác (Koninklijk Paleis) se nachází v centru Amsterdamu na okraji náměstí Dam. Objekt je považován za nejvýznamnější historickou a kulturní památku zlatého věku Holandska a je jeden ze tří oficiálních paláců holandské královské rodiny. Další dva jsou palác Noordeinde a Huis ten Bosch, oba v Haagu. Ještě je nutno podotknout, že celý Amsterdam leží na vodě a četných ostrůvcích – tento palác proto stojí na 13 659 dřevěných pilotech. Nízká hladina vody byla v kanálech udržována díky přehradám. Ve 13. století byla přehrada postavena v ústí řeky Amstel, tak vzniklo jméno Amsterdam (Dam – přehrada). Jedna přehrada byla také postavena na náměstí Dam.

The Royal Palace of Amsterdam in Amsterdam (Dutch: "Koninklijk Paleis van Amsterdam" or ) is one of three palaces in the Netherlands which are at the disposal of the monarch by Act of Parliament. It is situated on the west side of Dam Square in the centre of Amsterdam, opposite the War Memorial and next to the Nieuwe Kerk.


Stavba těla.

Povrch těla je poset menšími i většími ostny, dva největší se nacházejí na spodní části stehen posledního páru nohou.  Dospělý samec je tmavě hnědý až hnědočerný, povrch kůže je lesklý, neslizký. Každý pár noh je zakončen dvěma drápy, pomocí kterých se dokáže pohybovat i po hladkém povrchu. V případě ohrožení se postaví na dva přední páry končetin a zadní natahuje vysoko do výšky. Brání se zdvihnutím zadečku a zadním párem končetin, které svírá jako klepeta a svého protivníka píchá velkými ostny.  Samice je o něco větší než samec, dosahuje velikosti 12–15 cm a její zadní část těla je ukončena dlouhým kladélkem. Je světlejší než samec. Po šestém svlékání (cca 6 měsíců) klade vajíčka velká 8×4 mm do písku, rašeliny, apod. Denně naklade přibližně 3–6 vajíček, celkem nejvýše 60 vajíček.  Dospělí jedinci žijí průměrně jeden rok.

Rozmnožování.

Inkubační doba vajíček je 4–6 měsíců. Z vajíček se líhnou světle hnědé nymfy, dlouhé až 2 cm, které postupným svlékáním mění svou barvu na světle zelenou až tmavě hnědou. Před svlékáním je kůže matná. Při svlékání nejdříve praskne kůže za hlavou, jedinec si vysvleče tykadla a hlavu a postupně se vysune z kůže směrem k zadečku. Celé svlékání trvá přibližně 30–40 minut podle velikosti nymfy.

Výskyt a způsob života.

Strašilka ostruhatá je noční živočich. Přes den se skrývá pod kůrou stromů nebo v listech. V době odpočinku má nohy napřímeny podél těla, které jakoby s tělem splývaly.

Chov.

Strašilky ostruhaté vyžadují prostorné insektárium spíše vlhčího typu.  Je vhodné insektárium vybavit úkryty (kůrou stromů), kde se přes den schovají nebo zeminou, kde dospělé samičky kladou vajíčka. Je také důležité, aby se strašilky mohly napít, například dospělé kladoucí samice mohou trpět dehydratací.  V přírodě se často živí blahovičníky, v chovech ochotně přijímají listy ostružiníku, maliníku, břečťanu, hlohu, dubu, buku, růže...

Strašilka ostruhatá ("Eurycantha calcarata", Lucas, 1869) je strašilka z Papuy Nové Guiney. Tělo dospělého samce je dlouhé 10–12 cm, samice 12–15 cm.

Eurycantha calcarata (common names thorny devil stick insect and giant spiny stick insect ) is a species of phasmid endemic to Australasia.


Počátky kariéry.

Kněžské svěcení přijal 3. července 1970. V roce 1979 se začal připravovat na diplomatickou službu v Papežské diplomatické akademii. Jako nuncius působil mezi lety 1992 a 2001 v mnoha zemích, včetně Srí Lanky, Íránu, Brazílie a Filipín. Ačkoliv byl tehdy formálně přiřazen do filipínské Manily, významně se podílel na tzv. takzvané Studijní misi do Číny, kdy se urovnávaly vztahy s čínskou katolickou církví jak s oficiální, tak s podzemní. Dne 17. ledna 2001 byl jmenován apoštolským nunciem v Iráku a Jordánsku a zároveň osobním arcibiskupem. Biskupské svěcení mu udělil papež Jan Pavel II. 19. března téhož roku.  Po vypuknutí války v Iráku odmítl opustit nunciaturu a zůstal v zemi po celou dobu konfliktu. V únoru 2005 byl jmenován nunciem na Filipínách. Dne 9. června 2007 se vrátil do Vatikánu, kde byl pověřen prací ve státním sekretariátu jako vedoucí sekce pro všeobecné záležitosti.

Prefekt Kongregace pro evangelizaci národů a kardinál.

Poté, co kardinál Ivan Dias dovršil v květnu 2011 kanonický věk a odešel na odpočinek, ho papež Benedikt XVI. jmenoval novým prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Dne 6. ledna 2012 bylo oznámena jeho kardinálská nominace, kardinálské insignie převzal na konzistoři 18. února 2012. Kromě mateřského jazyka hovoří francouzsky, španělsky, anglicky a portugalsky. Reskriptem z 26. června 2018 jej papež František jmenoval kardinálem-biskupem, přičemž mu zůstává titulární diakonie Nostra Signora di Coromoto in San Giovanni di Dio, ale ve všem je postaven na roveň ostatním kardinálům-biskupům, kteří mají svou titulární suburbikální diecézi.

Velmistr Řádu Božího hrobu.

Dne 8. prosince 2019 jej papež František jmenoval velmistrem Řádu Božího hrobu a zároveň jmenoval jeho nástupcem v úřadu prefekta kongregace pro evangelizaci národů kardinála Tagleho. Dne 16. ledna 2020 přijal od svého předchůdce kardinála O'Briena investituru za rytíře kolany Řádu Božího hrobu a ujal se své funkce velmistra.

Fernando kardinál Filoni (* 15. dubna 1946, Manduria) je italský římskokatolický biskup a kardinál, bývalý prefekt Kongregace pro evangelizaci národů, velmistr Řádu Božího hrobu.

Fernando Filoni (born 15 April 1946) is a Cardinal prelate of the Catholic Church who serves as Grand Master of the Equestrian Order of the Holy Sepulchre. He was Prefect of the Congregation for the Evangelization of Peoples from 2011 to 2019. He is an expert in Chinese affairs and on the Middle East.


Oblast 51.

V květnu 1989 se pod pseudonymem "Dennis" a se skrytou tváří, objevil v rozhovoru s vyšetřujícím reportérem Georgem Knappem na televizní stanici "KLAS" v Las Vegas, aby diskutoval o svém domnělém zaměstnání v "S-4", což mělo být podpůrné zařízení, o kterém tvrdil, že existuje poblíž Nellisově letecké základny známé jako Oblast 51. Řekl, že zařízení "S-4" sousedí s jezerem Papoose Lake, které se nachází jižně od Oblasti 51 u jezera Groom Lake. Tvrdil, že na pozemku se nacházely skryté hangáry s letadly zabudované do úbočí hory. Tvrdil, že jeho úkolem bylo pomáhat s reverzním inženýrstvím jednoho z devíti létajících talířů, o nichž tvrdil, že jsou mimozemského původu. Dle jeho výpovědi byl jeden z létajících talířů "sportovní model", který byl vyrobený z kovové látky podobné korozivzdorné oceli. V následujícím rozhovoru, který se konal v listopadu, vystupoval již veřejně a pod svým vlastním jménem.  Prohlásil, že studovaný létající talíř byl poháněný chemickým prvkem s atomovým číslem 115, nebo "E115" (který pravděpodobně v 80. letech 20. století již existoval, ale ještě nebyl uměle vytvořený. To se povedlo až v roce 2003 a byl pojmenován jako ununpentium, přičemž později byl přejmenován na moscovium). Vysvětloval, že pohonný systém spoléhal na stabilní izotop E115, který generuje gravitační vlnu, která umožnila letadlu letět a vyhnout se vizuální detekci lomu světla kolem něj. Dosud nebyly syntetizovány žádné poločasy přeměny moscovia; všechny se ukázaly jako velmi radioaktivní a během několika stovek milisekund se rozkládaly.  Dle Lazarova tvrzení, po vstupu do programu četl dokumenty z tiskových konferencí popisující historické zapojení Země s mimozemskými bytostmi popisovanými jako Grey alien z planety obíhající dvojhvězdný systém Zeta reticuli v souhvězdí Sítě v průběhu posledních 10 000 let. Systém Zeta reticuli byl Barneyem a Betty Hillovými v minulosti prohlašován za domov mimozemšťanů, s nimiž se údajně setkali. Od září 2019 nebyly v systému Zeta reticuli nalezeny žádné exoplanety.  Jeho příběh zaujal pozornost médií, příznivců i kritiků. Lazar připustil, že nemá žádné důkazy, které by podpořily jeho hlavní tvrzení o mimozemských technologiích.

Pozadí.

Vzdělání a kvalifikace.

Lazar absolvoval koncem 70. let 20. století kurzy elektroniky na Pierce Junior College v Los Angeles. Také prohlašoval, že získal magisterské tituly z fyziky na Massachusettském technologickém institutu a v oboru elektrotechnologie na Kalifornském technologickém institutu. Nicméně, neexistují žádné záznamy že by Lazar tyto instituce opravdu navštěvoval.

United Nuclear.

Vlastní a provozuje společnost "United Nuclear Scientific Equipment and Supplies", která prodává různé materiály včetně radiačních senzorů, radioaktivních rud, neradioaktivních prvků (jako je čistý křemík), výkonných magnetů a dalších vědeckých zařízení, jako je aerogel nebo laboratorní chemikálie. V roce 2006 byli Lazar i jeho manželka Joy White obviněni z porušení federálního zákona o nebezpečných látkách, když přepravovali zakázané chemikálie přes státní hranice. Záznamy pocházely z kontroly obchodní kanceláře společnosti United Nuclear v roce 2003, kde byly prověřovány záznamy o prodeji chemikálií.  Společnost United Nuclear se přiznala ke třem trestným činům. Za otevření mezinárodního obchodu, za pomoc a účast v zavádění zakázaných a nebezpečných látek do mezinárodního obchodu. V roce 2007 byla společnosti United Nuclear udělena pokuta 7500 dolarů za porušení zákona zakazujícího prodej chemikálií a komponentů používaných k nezákonným nukleárním a chemickým experimentům.

Festival Desert Blast.

Lazar a jeho dlouholetý přítel Gene Huff organizovali festival "Desert Blast" (pouštní výbuch). Šlo o každoroční festival v poušti Nevada, který byl určen nadšencům pyrotechniky. Začali ho provozovat v roce 1987, ale formálně pojmenovaný byl v roce 1991. Název festivalu byl inspirován Válkou v Zálivu. Součástí festivalu jsou domácí výbušniny, rakety, proudová vozidla a další pyrotechnika, s cílem zdůraznit zábavný aspekt chemie a fyziky.

Robert Scott Lazar (* 26. ledna 1959 Coral Gables, Florida) je americký ufolog, konspirační teoretik a podnikatel, který je především známý svým tvrzením, že byl v roce 1980 najatý jako reverzní inženýr do oblasti "S-4", která se má údajně nacházet několik kilometrů jižně od Oblasti 51.

Robert Scott Lazar (; born January 26, 1959) is an American conspiracy theorist who claims to have been hired in the late 1980s to reverse-engineer purported extraterrestrial technology at what he described as a secret site called "S-4". Lazar alleges that this subsidiary installation is located several kilometres south of the United States Air Force facility popularly known as Area 51.


Život.

Narodil se 17. června 1901 v Szilágysomlyó v Rumunsku. Tam také vystudoval základní školu a gymnázium. V roce 1920 nastoupil ke studiu medicíny na univerzitě ve městě Cluj-Napoca. Po prvním roce studií odešel na univerzitu v Kielu v Německu a titul doktora medicíny získal v roce 1930 na Vratislavské univerzitě. Společně se svojí ženou, s níž se oženil v roce 1927, a dcerou (nar. 1929) se vrátil zpět do Rumunska, kde začal pracovat jako lékař ve městě Oradea. Odtud se přestěhoval(1937) do městečka Vișeu de Sus, které se v roce 1940 stalo součástí Maďarska.  Po obsazení Maďarska německými vojsky 19. března 1944 a zahájení likvidace maďarských Židů, byl společně s rodinou v druhé polovině května deportován do koncentračního tábora Auschwitz-Birkenau. Dr. Nyiszli dostal táborové číslo A-8450 a díky své specializaci na soudní lékařství byl zaměstnán jako asistent doktora Josefa Mengeleho. Jeho úkolem se stalo provádění pitev dvojčat a trpaslíků, kteří zemřeli během Mengeleho experimentů. Kromě toho působil také jako ošetřující lékař pro členy sonderkommanda a esesmany, kteří pracovali u plynových komor a krematorií.  Jelikož bydlel přímo v krematoriu II v Birkenau, měl velmi dobrý přehled o všem, co se dělo v plynových komorách. Stal se tak přímým svědkem masového vraždění židovského obyvatelstva.  V lednu 1945 byl evakuován do koncentračního tábora Mauthausen. Po třídenním pobytu v tamější karanténě byl převezen do tábora v Melku. Nakonec byl osvobozen 5. května 1945 v koncentračním táboře Ebensee. Jeho žena a dcera válku také přežily (osvobozeny v Bergen-Belsenu)  Po válce už nikdy neprovozoval lékařskou praxi. V říjnu 1947 vypovídal jako svědek před Mezinárodním vojenským tribunálem v Norimberku.  5. května 1956 zemřel po dlouhé nemoci na infarkt.

Dílo.

Krátce po válce sepsal dr. Nyiszli své vzpomínky na pobyt v Auschwitz-Birkenau. Později byly přeloženy do mnoha jazyků. V češtině vyšly v roce 2009 pod názvem Byl jsem Mengeleho asistentem.  Na základě jeho knihy natočil v roce 2001 americký režisér Tim Blake Nelson film Šedá zóna. Dr. Nyiszliho v něm zahrál Allan Corduner.

Miklós Nyiszli (maďarsky "Nyiszli Miklós", *17. června 1901, Szilágysomlyó (dnes Șimleu Silvaniei), Rumunsko - 5. května 1956) - maďarský a rumunský lékař a spisovatel, vězeň nacistických koncentračních táborů, spolupracovník doktora Josefa Mengeleho.

Miklós Nyiszli (17 June 1901 – 5 May 1956) was a Hungarian prisoner of Jewish heritage at Auschwitz concentration camp. Nyiszli, his wife, and young daughter, were transported to Auschwitz in June 1944. Upon his arrival, Nyiszli volunteered as a doctor and was sent to work at No. 12 barracks where he operated on and tried to help the ill with only the most basic medical supplies and tools. He was under the supervision of Josef Mengele, a officer and physician.


Rozsah SJM.

Zákonný režim.

V zákonném režimu patří do společného jmění manželů majetek, který získá jeden nebo oba manželé po dobu trvání manželství kromě následujících výjimek:  Nová právní úprava určuje, že součástí společného jmění manželů je i zisk, který plyne z majetku, který náleží do vlastnictví pouze jednomu z manželů.  Součástí společného jmění manželů jsou i dluhy vzniklé za trvání manželství kromě následných výjimek:

Smluvený režim.

Smluvený režim je založen smlouvou, která může být uzavřena před i během trvání manželství. Upravují se v ní povinnosti a práva, týkající se společného jmění. Ujednání je třeba uzavřít formou veřejné listiny. Smluvený režim může mít následující podoby:

Režim založený rozhodnutím soudu.

Je zásah do zákonného režimu ze strany soudu. Soudní řízení se zahajuje na základě návrhu jednoho z manželů. Soud rozhoduje o zúžení nebo zrušení společného jmění manželů. Pro rozhodnutí soudu je hlavní důvod, který soud musí shledat za závažný. Za závažné důvody jsou vždy považovány: Režim založený rozhodnutím soudu lze změnit smlouvou manželů nebo rozhodnutím soudu, pokud závažné důvody pominuly. Zároveň nesmí rozhodnutí vyloučit schopnost manžela zabezpečovat rodinu a bere zřetel na práva třetí osoby.

Správa SJM.

Správa SJM podle zákonného režimu.

Majetek užívají a udržují oba manželé společně. Běžné záležitosti (nákupy, opravy) může vykonávat každý sám. Nejde-li o běžné záležitosti, např. využití majetku k podnikání, je potřeba souhlasu obou manželů. Ze závazků patřících do společného jmění a právního jednání týkajících se společného jmění jsou oba oprávněni a povinni společně a nerozdílně.

Správa SJM podle smluveného režimu.

Smluvený režim ujednává, který manžel bude spravovat společné jmění nebo jeho součást a jakým způsobem. Manžel, který spravuje veškeré společné jmění smí právně jednat pouze se souhlasem druhého manžela

Správa SJM podle režimu založeného rozhodnutím soudu.

Soud na základě návrhu druhého manžela rozhodne jakým způsobem bude společné jmění spravováno, pokud jeden z manželů při správě společného jmění jedná proti zájmu druhého manžela, rodiny nebo rodinné domácnosti.

Zánik SJM.

Společné jmění manželů zaniká: V případě zániku společného jmění manželů se musí provést jeho písemné vypořádání, při kterém se vychází z toho, že podíly obou manželů na zaniklém společného jmění jsou stejné. Pokud nedojde k dohodě, rozhodne o vypořádání na návrh jednoho z manželů soud civilním řízením Iudicium duplex. Pokud by ani k tomuto vypořádání nedošlo, nastupuje po třech letech od zániku společného jmění právní fikce, že k vypořádání došlo. V takovém případě platí, že movité věci si bývalí manželé rozdělili podle toho, u kterého z nich se nacházejí, u ostatních movitých věcí, dluhů a u nemovitých věcí vzniká podílové spoluvlastnictví, přičemž jejich podíly jsou stejné.

Bydlení manželů.

Manželé mají své obydlí tam, kde mají rodinnou domácnost. Právní termín obydlí znamená místo, kde osoby skutečně bydlí. Manželé se musí dohodnout na adrese rodinné domácnosti, pokud se dohodnou, mohou bydlet odděleně. Platí zásada, že pokud má jeden z manželů výhradní právo bydlení v domě nebo bytě, vznikne uzavřením manželství právo bydlet i druhému manželovi. Totéž platí i v případě nájemního práva. Platí zásada, že nájemní právo vzniká i v případě, kdy nájemní smlouva je uzavřena již za trvání manželství.  Na zřeteli je ochrana rodiny, zákon ukládá zdržet se všeho a předejít všemu, co by mohlo bydlení rodiny znemožnit nebo ohrozit.

Bydlení po zániku manželství.

Úprava bydlení po zániku manželství:

Společné jmění manželů (SJM) vzniká uzavřením manželství. Jde o specifickou formu spoluvlastnictví, která může vzniknout jen mezi manžely a která má vlastní úpravu odlišnou od obecného spoluvlastnictví.

Community property (United States) or Community of Property (South Africa) is a marital property regime under which one half of all property owned by one spouse before marriage (except for gifts or inheritances) is automatically owned by the other spouse (property gain), and will become that spouse's separate property, upon divorce (property subject to loss). All property that remain in the name of one spouse during marriage is automatically acquired by the other spouse as to 50% of its value (community property rights), subject to a loss of 50 % of all property upon divorce (separation of property). As for property acquired by one spouse, that is kept undisclosed during marriage will automatically be owned by the other spouse as that spouse's separate property, as to 50% of its value, regardless, while non-shared property is a cause of action for divorce, at 200% of its market price, owed to the divorcing spouse.


Život.

Li Žuej-chuan je chanské národnosti, pochází z obyčejné rolnické rodiny. Narodil se roku 1934 v severočínském Pao-ti (ve třicátých letech okres provincie Che-pej, od roku 2001 městský obvod v Tchien-ťinu).  V letech 1951–1965 pracoval v Pekingské stavební společnosti č. 3, začínal jako dělník, v letech 1958–1963 dálkově vystudoval Institut architektury a stavebnictví. Roku 1959 vstoupil do Komunistické strany Číny. Roku 1965 přešel do stranického aparátu, na místo zástupce tajemníka stranického výboru v Pekingské společnost stavebních materiálů. Za kulturní revoluce byl pronásledován, po roce 1971 se vrátil do řídících funkci ve stavebnictví. V letech 1973–1979 byl místopředsedou pekingských odborů, v letech 1979–1981 místopředsedou Všečínské federace mládeže a tajemníkem ÚV Komunistického svazu mládeže. Byl poslancem Všečínského shromáždění lidových zástupců v letech 1978–1998 a členem jeho stálého výboru v letech 1978–1983.  Roku 1982 byl přeložen do Tchien-ťinu. Zprvu na místo jednoho z tajemníků tchienťinského městského výboru KS Číny (1982–1984) a úřadujícího starosty, v letech 1982–1989 starosty Tchien-ťinu. Od roku 1987 současně stál v čele tchienťinské stranické organizace (jako tajemník městského výboru).  Roku 1982 byl zvolen členem ÚV KS Číny, roku 1987 i členem politbyra a v červnu 1989 do sekretariátu ÚV a (tehdy šestičlenného) stálého výboru politbyra. V nových funkcích převzal odpovědnost za ideologii, v letech 1989–1992 byl proto také předsedou Ústřední vedoucí skupiny pro progandu a ideologickou práci.  Po XIV. sjezdu KS Číny v říjnu 1992 odešel z ideologických orgánů, a na jaře 1993 byl zvolen Předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění (ČLPPS), znovuzvolen byl i na druhé období roku 1998. Během jeho funkčních období vzrostla váha ČLPPS v čínském politickém systému, pod jeho vedením shromáždění navázalo spolupráci s partnerskými oraganizemi v desítkách zemí světa. Po XVI. sjezdu KS Číny koncem roku 2002 již nebyl zvolen do ÚV a následující jaro odešel i ze státních funkcí.  Podle BBC byl politikem, který nezapoměl na své začátky, na obyčejné lidi. Jeho manželka pracovala jako dělnice až do penze, v Tchien-ťinu získal popularitu vystupováním v rádiu a televizi, kde odpovídal na dotazy diváků a posluchačů. Jako vrchní ideolog poněkud uvolnil kontrolu nad médii, byl vnímán jako liberál a zastánce obyčejných lidí v nejvyšším vedení KS Číny.

Li Žuej-chuan (; * 17. září 1934) je čínský komunistický politik, v letech 1989–2002 člen stálého výboru politbyra ÚV KS Číny, několikačlenného nejvyššího rozhodovacího orgánu v zemi. V letech 1989–1992 řídil ideologickou práci v Komunistické straně Číny a čínských médiích, poté byl deset let předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění. V letech 2002/2003 odešel z politiky.

Li Ruihuan (born September 17, 1934) is a retired Chinese politician. Li was a member of the Politburo Standing Committee, the country's top decision making body, between 1989 and 2002. Li served as Chairman of the 9th National Committee of the Chinese People's Political Consultative Conference (CPPCC) from 1993 to 2003; before that, he was the party chief of Tianjin.


Reprezentace.

Byl členem reprezentačního výběru pro olympijský turnaj v Lake Placid 1980. V rámci přípravy, která probíhala po celý úvod sezony 1979/80, odehrál 53 utkání ve kterých si připsal 45 bodů (15 branek a 30 asistencí). Na samotném turnaji Američané získali zlaté medaile, hlavně díky šokujícímu vítězství nad SSSR (Zázrak na ledě).  Reprezentoval i na mistrovství světa 1981 ve Švédsku (5. místo).

Kariéra.

V rodném Evelethu hrál do roku 1976 středoškolskou ligu. V letech 1976-79 nastupoval za celek univerzity Minnesota-Duluth. Po sezoně 1979/80 strávené v olympijském výběru (viz výše) odehrál následující ročník ve druhé švýcarské lize za HC Lugano.  Od roku 1981 hájil barvy klubu NHL New York Rangers, za který odehrál pět sezon. Největší utkání ve své kariéře v NHL odehrál 23.2.1983 v domácí Madison Square Garden, když nastřílel pět branek do sítě Hartford Whalers. V říjnu 1986 byl vyměněn za druhou volbu v draftu 1988 do Minnesota North Stars. Za Minnesotu však odehrál pouze 12 utkání, v sezoně stihl ještě jeden zápas v britské lize za Dundee Rockets. V letech 1987-89 oblékal dres HC Bolzano, klubu italské ligy. Na jaře 1988 vypomohl v závěru druhé švýcarské ligy klubu Zürcher SC. V Bolzanu v roce 1989 skončil s hokejem.  V září 1991 se rozhodl k návratu, když podepsal smlouvu s nováčkem NHL San Jose Sharks. Při premiérovém utkání Žraloků 4. října 1991 na ledě Vancouver Canucks přihrál na historicky první branku klubu. Nastoupil ještě druhý den proti stejnému soupeři na domácím ledě, což byl nakonec jeho poslední zápas v kariéře.

Mark Thomas Pavelich (* 5. června 1958 v Evelethu, Minnesota, USA) je bývalý americký hokejový útočník, který odehrál 355 utkání v NHL.

Mark Thomas Pavelich (born February 28, 1958 in Eveleth, Minnesota) is an American former professional ice hockey forward who played 355 regular season games in the National Hockey League (NHL) for the New York Rangers, Minnesota North Stars and San Jose Sharks between 1981 and 1992. Pavelich was a member of the 1980 U.S. Olympic hockey team that won the gold medal in what has been called the "Miracle on Ice".


Charakteristika.

Návratový datový typ "void" se obvykle používá u funkcí, které nevrací konkrétní hodnotu, ale jsou využívány kvůli vytváření vedlejších účinků, jako je plnění některých úkolů nebo výpis výstupních parametrů. Použití funkcí s návratovým typem "void" je v tomto ohledu srovnatelné se syntaktickými konstrukty v jiných programovacích jazycích, které v takovém případě používají speciální typ podprogramu (tzv. procedura), jako například v programovacím jazyce Visual Basic nebo Pascal, případně podobně jako typ jednotky používaný ve funkcionálních programovacích jazycích a v teorii typů.  Programovací jazyk C a C++ podporují "ukazatele na typ void" (definováno jako codice_1), ale to je nesouvisející pojem. Proměnné tohoto typu jsou ukazatele na data blíže "nespecifikovaného" typu, takže v tomto kontextu (ale ne jinak) působí codice_1 zhruba jako univerzální ukazatel nebo zastřešující top typ. Program může převést data zpřístupněná takovým ukazatelem na libovolný datový typ (s výjimkou ukazatele na funkci) a zpět beze ztráty informací, což činí tyto ukazatele užitečné pro polymorfní funkce. Standardní jazyk C nezaručuje, že jiné typy ukazatelů mají stejnou velikost.

V C a C++.

Funkce vracející jako výsledek typ void končí buď dosažením konce funkce nebo provedením příkazu return bez argumentu (bez vrácené hodnoty). Typ void může také objevit jako jediný parametr funkce u prototypu funkce, který indikuje že funkce nepoužívá žádné parametry. Všimněte si, že bez ohledu na jméno, ve všech těchto situacích slouží typ void jako jednotkový typ a ne jako nula nebo spodní typ (který je někdy poněkud matoucím způsobem také nazýván jako „void typ“), i když na rozdíl od skutečného typu jednotky, což je singleton, postrádá typ void možnost, aby zastupoval svou hodnotu a jazyk neposkytuje žádný způsob, jak deklarovat objekt nebo představovat hodnotu typu codice_3.  V prvních verzích jazyka C přebírala funkce nevracející konkrétní výsledek implicitní návratový typ codice_4 a funkce bez argumentů měla prostě prázdný seznam argumentů. Ukazatele na netypovaná data byla deklarována jako celá čísla (codice_4) nebo jako ukazatele na codice_6. Některé dřívější překladače jazyka C měly vlastnost, která je nyní považována za nepříjemnou, že generovaly upozornění při volání funkce, které nevyužilo vrácenou hodnotu. Starší kód proto používal přetypování takových volání, aby bylo toto upozornění potlačeno. V letech 1979—1980, kdy Bjarne Stroustrup začal pracovat na C++, byl datový typ void a ukazatel typu void již součástí dialektů jazyka C podporovaných překladači odvozenými od překladačů AT&T.  Explicitní použití codice_3 proti nepoužití žádných argumentů v prototypu funkce používá v jazyce C a C++ různé sémantiky zápisu, jak ukazuje následující tabulka: Prototyp funkce v jazyce C bez uvedených argumentů, např. codice_8 jak je uvedeno výše, je však již od verze C99 považováno za zastaralé.

Void je v informatice speciální datový typ, který v několika programovacích jazycích odvozených od jazyka C a ALGOL68 označuje typ pro výsledek funkce, která při návratu neposkytuje do volajícího výrazu žádnou výslednou (návratovou) hodnotu.

The void type, in several programming languages derived from C and Algol68, is the type for the result of a function that returns normally, but does not provide a result value to its caller. Usually such functions are called for their side effects, such as performing some task or writing to their output parameters. The usage of the void type in such context is comparable to procedures in Pascal and syntactic constructs which define subroutines in Visual Basic. It is also similar to the unit type used in functional programming languages and type theory. See Unit type#In programming languages for a comparison.


Rozšíření.

Je endemitem filipínského ostrova Palawan, kde žije asi na 20 lokalitách ve dvou chráněných oblastech El Nido Marine Reserve a St Paul's Subterranean River National Park. Žije skrytým životem v hustých místech primárních i sekundárních lesích v nížinách i ve zvlněném terénu až do nadmořské výšky 800 metrů. Jeho početní stavy se odhadují na méně než 10 000 jedinců.

Popis.

Středně velcí ptáci, samci váží až 436 gramů a dosahující délky až 50 cm, z toho polovina připadá na ocas. Samice jsou menší, váží asi 322 gramů a jsou asi o 10 cm menší. Samec má na černém temeni hlavy vysokou zelenou chocholku, hřbetní a křídelní péra jsou při bázi černé a dále jsou široce obroubené zeleně a modře. Ocasní a nadocasní péra mají po dvou řadách velkých modravých, částečně nafialovělých, černě orámovaných "ok". Krk a spodní část těla má černé. Jeho tváře jsou bílé, okruží očí jsou červená. Nenápadnější samice má na hlavě menší chocholku barvy tmavě hnědé. Stejně zbarvenou, ale se světlejšími skvrnami, má i horní část těla. Její tváře a hrdlo jsou světle hnědé. Jejich zabarvení je činí méně nápadnou při výchově potomstva.  Jeho potrava se skládá ze semen, bobulí, ořechů, ovoce, kořínků, listů, hmyzu, a dalších drobnějších bezobratlých živočichů.

Rozmnožování.

Při komplikovaných námluvách se samci před samicemi předvádějí svým nádherným peřím, dopředu nataženou chocholkou, tančí okolo ní a přinášejí v zobáku jídlo. Lze je v přírodě najít v párech nebo v malých skupinkách, pro skrytý způsob života není jisté, zda se jedná o polygamní nebo monogamní druh. Hnízdo si připravuje samice sama, bývá to jen mělký důlek vystlaný listím ukryty v křoví. Po snesení 3 až 5 okrových vajíček s tmavými skvrnami na nich sama sedí 18 až 20 dnů. Vylíhnutá kuřata jsou schopna si sama najít potravu, přesto je samice několik týdnů zahřívá a opatruje.

Ohrožení.

Lov tohoto bažanta je na celém ostrově nezákonný, ale lze jen stěží dodržování zákazu uhlídat. Pro chudé místní obyvatele je jeho maso velmi žádoucí a krásným peřím se tradičně zdobí. Mimo to jsou nelegální těžbou dřeva, v současnosti také zakázanou, zmenšovány oblíbené biotopy ve kterých žije.  Početní stavy bažanta palawanského se odhadují na méně než 10 000 jedinců a soustavně klesají. V Červeného seznamu IUCN byl zařazen mezi zranitelný druh a v CITES byl zařazen do přílohy I mezi nejvíce ohrožené druhy, s nimiž je jakýkoliv mezinárodní obchod zakázán.

Chov v zoo.

V rámci Evropy byl v létě 2019 chován přibližně v šesti desítkách zoo. V Česku se jednalo o tři zoo:

Chov v Zoo Praha.

Bažant palavánský byl v Zoo Praha chován nejprve v letech 1963 až 1973 a poté byl chov obnoven v roce 1988. První úspěšný odchov však byl zaznamenán až v roce 1995. V roce 2018 se vylíhla a byla odchována dvě mláďata, takže na konci roku 2018 v pražské zoo chovali čtyři jedince. Další mládě se vylíhlo v květnu a následně také v červnu 2019. Od 28. září 2019 je tento druh k vidění v novém Rákosově pavilonu v dolní části zoo. Jedná se o jeden z druhů ptačí expozice Filipín.

Bažant palavánský "(Polyplectron napoleonis)", někdy také bažant palavanský nebo bažant palawanský, je druh vzácného bažanta z rodu "Polyplectron" s velmi výrazným vybarvením peří a výraznou chocholkou na hlavě samce.

The Palawan peacock-pheasant ("Polyplectron napoleonis") is a medium-sized (up to 50 cm long) bird in the family Phasianidae. The Palawan peacock-pheasant is featured prominently in the culture of the indigenous peoples of Palawan. The bird is also depicted in the official seal of the city of Puerto Princesa.


Vývoj.

Počátek prací na projektu a testy modelu v aerodynamickém tunelu byly USAAC objednány 22. června 1940. Firma Curtiss-Wright dostala pro projekt přiděleno označení "P-55". S prvními testy ale nebylo letectvo příliš spokojeno. Curtiss-Wright proto na vlastní náklady postavil létající model ve skutečné velikosti, označený "CW-24B", který provedl celkem 169 testovacích letů na základně "Muroc" a později byl ještě testován NACA v Langley ve Virginii. Ten měl motor "Menasco C68-5" o výkonu 275 hp. Trup byl vyrobený ze svařených ocelových trubek, potažený plátnem a dřevěné křídlo. Podvozek byl pevný.  Nakonec ale 10. července 1942 USAAF objednalo stavbu tří prototypů. Vývoj motoru Pratt & Whitney X-1800 se neustále komplikoval a nakonec byl zrušen. Curtiss proto použil osvědčený, vzduchem chlazený řadový motor Allison V-1710-95. Aby nebyl pilot při výskoku z letounu zasažen vrtulí, mohl jí odpálit pomocí nálože. Výzbroj měly tvořil dva 20 mm kanóny a dva 12,7 mm kulomety.

Testy.

První prototyp (sériové číslo 42-78845) byl dokončen 13. července 1943 ve stejné aerodynamické konfiguraci, jaká byla otestována u pokusného CW-24B. První let proběhl 19. července 1943 ze základny amerického letectva Scott Field, která se nacházela poblíž továrny Curtiss-Wright v St. Louis. Zalétání provedl "J. Harvey Gray", testovací pilot firmy Curtiss. Ukázalo se, že letoun má příliš dlouhý rozjezd před startem a je nestabilní. Byla proto zvětšena plocha výškové plochy v přídi letounu a křidélka byla propojena s klapkami.  15. listopadu 1943 testoval Harvey Gray při dalším letu prvního prototypu jeho vlastnosti při ztrátě rychlosti. Letoun se náhle převrátil na záda a padal k zemi v nekontrolované obrácené vývrtce. Pilot nebyl schopen zachránit letadlo, vyskočil a první prototyp byl ztracen.  Druhý prototyp XP-55 (42-78846) byl téměř totožný s prvním. Měl opět zvětšenou přední výškovou plochu a upravená křidélka. Poprvé vzlétl 9. ledna 1944. Letové testy byly do vyšetření havárie prvního prototypu omezeny a stroj se nesměl dostat do nízkých rychlostí, aby nebyl opět ztracen.  Třetí prototyp XP-55 (42-78847) provedl první let 25. duben 1944. Byl vybaven čtyřmi kulomety a byly na něm provedeny některé změny, vycházející z testů a ztráty prvního prototypu. Ukázalo se, že vlastnosti v nízkých rychlostech můžou být výrazně zlepšeny zvětšením nosné plochy, čtyř kýlových ploch na křídle a zvětšením rozsahu předního výškového kormidla. Takto byl upraven i druhý prototyp, který mezi 16. zářím a 2. říjnem 1944 prošel oficiálními leteckými testy USAAF. Výkony XP-55 ale nebyly nijak oslnivé a často byly horší, než u konvenčních letadel, která už tehdy bojovala na frontě. Navíc už vznikaly první projekty letounů s proudovým motorem, která měla na rozdíl od pístového XP-55 velké možnosti dalšího vývoje.

Zachovalý kus.

Zatímco třetí prototyp byl zničen (a pilot zabit) 25. května 1945 během letecké přehlídky na letišti Wright Field v Daytonu v Ohiu, druhý prototyp se zachoval dodnes. Dostal se do "National Air & Space Museum", konkrétně do "Smithsonian Institution" ve Washingtonu D.C. V prosinci 2001 převezen do "Air Zoo" v městě Kalamazoo ve státě Michigan, kde byl restaurován. Ukázalo se, že letoun je stále v dobrém stavu a se zachovalým nátěrem. Po téměř pětiletých opravách byl letoun dlouhodobě zapůjčen do sbírek "Air Zoo" a od 26. května 2006 je zde vystaven.

Curtiss XP-55 Ascender (Model 249C) byl prototyp stíhacího letounu, vyvíjený firmou Curtiss na základě specifikací USAAC s označením "R-40C", vydaných 27. listopadu 1939. Ty požadovaly výkonný stíhací letoun nekonvenční konstrukce. V soutěži XP-55 soupeřil ještě s projekty Vultee XP-54 Swoose Goose a Northrop XP-56 Black Bullet. Projekt firmy Curtiss měl na svou dobu neobvyklou kachní koncepci, tlačnou vrtuli a šípové křídlo. Stejně jako XP-54 byl Ascender původně projektován pro pohon motorem "Pratt & Whitney X-1800", jehož vývoj byl ale později zrušen. Byl to první stíhací letoun firmy Curtiss s příďovým podvozkem.

The Curtiss-Wright XP-55 Ascender (company designation CW-24) is a 1940s United States prototype fighter aircraft built by Curtiss-Wright. Along with the Vultee XP-54 and Northrop XP-56, it resulted from United States Army Air Corps proposal R-40C issued on 27 November 1939 for aircraft with improved performance, armament, and pilot visibility over existing fighters; it specifically allowed for unconventional aircraft designs. A highly unusual design for its time, it had a canard configuration, a rear-mounted engine, swept wings, and two vertical tails. Because of its pusher design, it was sarcastically referred to as the "Ass-ender". Like the XP-54, the Ascender was initially designed for the Pratt & Whitney X-1800 engine and had to be redesigned when that engine project was canceled. It was also the first Curtiss fighter aircraft to use tricycle landing gear.


Biografie.

Původ, mládí.

Alexandrina byla dcerou meklenburského vévody Fridricha Františka III. a jeho manželky, původem ruské velkokněžny Anastázie Michailovny Romanovové, vnučky ruského cara Mikuláše I. Byla nejstarším dítětem ze tří; dalším sourozencem byl korunní princ Fridrich František IV. a nejmladším Cecilie, později manželka pruského korunního prince Viléma.

Manželství, potomci.

Kvůli špatnému zdravotnímu stavu svého otce vyrůstala Alexandrina společně se svými sourozenci ve Francii, Itálii, Rusku a Německu; často pobývala i v Cannes, kde také poznala dánského následníka trůnu, prince Kristiána, za kterého se 26. dubna roku 1898 ve věku 18 let ve vile Wenden v Cannes provdala. Z jejich harmonického manželství vzešli dva synové:

Královna.

V roce 1906 se její manžel po smrti svého dědečka Kristiána IX. stal korunním princem a 14. května roku 1912 po smrti své tchána Frederika VIII. Alexandrina spolu s ním nastoupila na dánský trůn.  Královna Alexandrina neprojevovala zájem o politiku a preferovala spíše rodinné zátiší před veřejnými aktivitami; jejím zájmem byla i hudba (byla protektorkou hudebních společností "Musikforeningen i Kbh" a "Den danske Richard Wagnerforening"), proslula svými výšivkami, ráda hrála golf a fotografovala. Nezříkala se zcela účasti na veřejném životě, neusilovala však nikterak o popularitu. Po smrti své tchyně Luisy Švédské pokračovala jako oficiální protektor v podpoře řady charitativních organizací, jež Luisa založila, za 1. světové války založila sama "Dronningens Centralkomité af 1914 (Královnin ústřední komitét 1914)" k podpoře chudých rodin.  Královský pár získal velkou popularitu za 2 světové války jako národní symbol v době okupace. Veřejné mínění vyjádřil dánský dramatik Kaj Munk slovy: ""Chraňme naši královnu, jediného Němce, jehož mějme rádi!""  Alexandrina ovdověla 20. dubna 1947. Sama zemřela po delší nemoci 28. prosince 1952. Byla pochována po boku svého manžela v katedrále v Roskilde, tradičním místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Alexandrina Meklenbursko-Zvěřínská (: "Alexandrine af Mecklenburg-Schwerin", : "Alexandrine Auguste Herzogin zu Mecklenburg"; 24. prosince 1879, Schwerin – 28. prosince 1952, Hellerup u Kodaně) byla rodem meklenburská vévodkyně a jako manželka dánského krále Kristiána X. v letech 1912–1947 dánská královna.

Alexandrine of Mecklenburg-Schwerin (24 December 1879 – 28 December 1952) was Queen of Denmark as the spouse of King Christian X. She was also Queen of Iceland (where the name was officially Alexandría) from 1 December 1918 to 17 June 1944.


Založení.

Gue je nezisková organizace založena Jarrodem Jablonskim a několika dalšími výzkumníky, biology a potápěčskými instruktory za účelem vzdělávání potápěčů, prosazování bezpečnostních standardů, výzkumu a ochraně vodního prostředí. Cílem bylo vytvořit síť vzájemně propojených potápěčských organizací po celém světě. V Česku pobočka GUE zatím stále chybí, nejbližší pobočka se nachází v sousedním Německu. Inspirací při vytváření této sítě byla pro zakládající členy GUE organizace Jacquese Cousteau - Cousteau Society.

Poslání.

Posláním Global Underwater Explorers je bezpečný průzkum vodního světa a jeho ochrana, zlepšování kvality vzdělání potápěčů celého světa. V souladu s původní vizí zakládajících členů se organizace GUE zavazuje k následujícímu:

Vedení.

Vedení Global water explorers má pět členů:

Trénink.

Mezi potápěči celého světa je GUE známo svým precizním a přísným přístupem k tréninkovým metodám, kterým se liší od běžných potápěčských organizací. Global Undewater Explorers se snaží zajistit výcvik zaručující vysokou profesionálnost s důrazem na bezpečnost díky většímu časovému rozsahu kurzů, nutnosti rekvalifikace po určitém čase, jak pro instruktory, tak pro běžné potápěče a samozřejmě stanovením objektivních kritérií při zakončení kurzu. Typy GUE výcviku můžeme nalézt ve všech oblastech potápění, od rekreačního tzv. GUE Fundamentals po potápění jeskynní. Tréninky jsou založeny na týmové práci potápěčů a dokonalé znalosti vodního prostředí a své výstroje. Tyto schopnosti jsou nezbytně důležité pro bezpečnost potápění, které GUE propaguje. Veškeré základy GUE tréninku vycházejí ze systému Doing It Right (DIR) a konfigurace výstroje Hogarthian.

WKPP.

Jedna z nejznámějších satelitních organizací GUE je tzv. Woodville Karst Plain Project, který je vlastně dnes samostatnou výzkumnou neziskovou organizací a má pouze statut partnera GUE. WKPP se zabývá zejména vědeckými a průzkumnými projekty a mnoho členů GUE se do těchto projektů intenzivně zapojuje. Obě organizace díky svojí spolupráci a svému vlivu také pomáhají zisku dotací od státu Florida na ochranu vodního prostředí na Floridě a k výzkumu. Výsledkem této spolupráce je model, podle kterého GUE spustilo globální projekt ochraňující životní prostředí známý jako Project Baseline, který se snaží dokumentovat stav vodního prostředí na celé naší planetě a upozorňovat na hrozící nebezpečí.

Publikace.

GUE vydává knihy a videa odkazující se na jejich filozofii potápěčského výcviku. Jsou dostupné zejména přes domovskou stránku GUE a také u některých amerických prodejců knih. Zejména těch internetových.

Global Underwater Explorers (GUE) je mezinárodní potápěčská organizace poskytující výcvik a vzdělání zejména v oblasti technického a jeskynního potápění ale některé její kurzy se věnují i oblasti potápění rekreačního. Organizace GUE byla založena za účelem ochrany a průzkumu podmořského světa a prosazováním potápěčského systému a konfigurace výstroje Hogarthian. Zakladatelem je americký geolog a potápěč v jedné osobě Jarrod Jablonski. Základna GUE je v High Springs, Florida, USA.

Global Underwater Explorers (GUE) is a scuba diving organization that provides education within recreational, technical, and cave diving. It is a nonprofit membership organization based in High Springs, Florida, United States.


Historie.

První svatyně věnovaná svatému Pavlovi Thébskému v těchto místech byla kaple Saint-Paul-des-Champs (sv. Pavel v Polích) postavená asi 632-642 uprostřed obdělávaných polí v úrovni současného domu č. 30-32 na rohu ulic "Rue Saint-Paul" a "Rue Neuve-Saint-Pierre". Byla to hřbitovní kaple kláštera sv. Eligia založeného pro jeptišky v prostoru dnešního Justičního paláce svatým Eligiem a Dagobertem I. Kaple byla později přeměna na kostel zasvěcený Pavlovi z Tarsu, který se stal v roce 1125 farním kostelem. Ten byl v 15. století přestavěn, poté byl prodán a v roce 1796 zbořen, později zde byla postavena ulice "Rue Neuve-Saint-Pierre".  Základní kámen současného kostela položil král Ludvík XIII. v roce 1627. Kostel byl určen pro Profesní dům jezuitů v sousedství. Jeho první název byl kostel "Saint-Louis de la maison professe des Jésuites".  První mši slavil kardinál Richelieu dne 9. května 1641. V kostele kázal i Jacques-Bénigne Bossuet. V letech 1688-1698 zde byl hudebním mistrem Marc-Antoine Charpentier, působili zde i André Campra a Louis Marchand.  Když Pařížský parlament v roce 1762 vyhnal jezuity z Francie, daroval kostel kanovníkům kláštera Sainte-Catherine-du-Val-des-Écoliers.  Dne 2. září 1792 bylo v kostele zabito pět kněží během tzv. zářijových masakrů. Během Velké francouzské revoluce sloužil kostel jako chrám Rozumu. Katolické bohoslužby zde byly obnoveny v roce 1802. Kostel byl vedle svatého Ludvíka zasvěcen i svatému Pavlovi na památku zničeného kostela Saint-Paul-des-Champs a pokračoval ve funkci farního kostela.  V kostele byla pokřtěná v roce 1626 Marie de Sévigné. Dne 15. února 1843 zde měla svatbu dcera Victora Huga Léopoldine.

Architektura.

Z rozhodnutí Ludvíka XIII. navrhli jezuitští architekti Étienne Martellange (1569–1641) a François Derand (1590–1644) novostavbu s využitím středověkého zdiva. Kostel je trojlodní jezuitská bazilika, inspirovaná římskými stavbami se zachováním francouzských tradic. Zřetelná je podobnost s kostelem Gesù v Římě. Liší se jen proporce, pařížský kostel je širší a delší. Půdorys je trojlodím tvořeným širokou hlavní lodí zaklenutou plackami a postranními loděmi s navzájem průchozími kaplemi a emporami nad nimi, s kupolí nad křížením, přesně jako má římský Il Gesù. Poněkud upravené formy latinského kříže francouzských kostelů se projevují protaženým transeptem. Ten je v tomto případě jen mírně vystouplý jako malé apsidy. Vysoká okna umožňující vstup bohatého světla a kupole nad transeptem také připomínají italskou architekturu. Naopak výškové proporce (kupole je vysoká 55 metrů) více ukazuje na tradici francouzské gotického umění.

Exteriér.

Fasáda je trojetážová a trojosá, členěná dvojicemi sloupů, má typický rozvrh raně barokního římského chrámu Vignolova typu. Její převýšení a klasicizující způsob výzdoby je typicky pařížský, ale může připomenout také architekturu v Nizozemsku. Hlavním inspiračním zdrojem mohla být fasáda kostela svatého Gervásia a Protásia, kterou postavil v roce 1618 Salomon de Brosse. Má shodné tříetážové průčelí flankované korintskými sloupy.

Kostel svatého Pavla a Ludvíka (fr. "Église Saint-Paul-Saint-Louis") je katolický farní kostel ve 4. obvodu v Paříži, v ulici "Rue Saint-Antoine". Kostel je zasvěcen světcům Pavlovi z Tarsu a svatému Ludvíkovi.

Église Saint-Paul-Saint-Louis is a church on rue Saint-Antoine in the Marais quarter of Paris. The present building was constructed from 1627 to 1641 by the Jesuit architects Étienne Martellange and François Derand, on the orders of Louis XIII of France. It gives its name to Place Saint-Paul and its nearest Metro station, Saint-Paul.


Život a dílo.

Dětství na Slovensku a koncentrační tábor.

Jeho rodiče byli židovského původu, ale v roce 1943 se nechali z obav před transportem pokřtít. Rodina se skrývala v německé vesnici Eisdorf, nechali je u sebe nezištně němečtí sedláci. Pak se k Herzovým dostala zpráva, že už se nemají čeho obávat, a tak se vrátili domů, do Kežmarku. Tam je okamžitě zatkli Hlinkovi gardisté a následoval transport do koncentračního tábora. Původně byla rodina spolu v Ravensbrücku, později je rozdělili. Celá rodina přežila, matku osvobodili Britové, otce Američani a Juraje, který byl mezitím přesunut do Sachsenhausenu, Rusové. Když se Herzovi po válce vrátili, z gardistů byli partyzáni, Eisdorf už neexistoval a všichni Němci byli odsunuti.  Prožitky z koncentračního tábora pro něj znamenaly jakýsi předěl, který přehlušil všechny jeho vzpomínky z dětství. On sám říká, že pak už nebyl dítě. „V Kežmarku bylo jediné kino a mě do něj pouštěli klidně na mládeži nepřístupné filmy. Jako jediného. Před vchodem stál policista a když se ho ostatní děti ptali, jak to, že ho pustí a je ne, on řekl: Herz může, ten už všechno prožil.“ Rozčarování z poválečného vývoje na Slovensku a současný obdiv některých Slováků k Tisovu režimu u něho vyvolal jistou averzi k jeho rodišti.

Vzdělání.

Vystudoval uměleckoprůmyslovou školu v Bratislavě v oboru fotografie. Úspěšně složil v roce 1954 zkoušky na herectví na VŠMU, ale rektor Ján Borodáč mu oznámil, že ho nemohou přijmout kvůli jeho zevnějšku, kvůli němuž by v tehdejším hereckém repertoáru neměl co hrát. Poté se přihlásil do Prahy na DAMU na oboru režie a loutkoherectví, kde ho přijali do ročníku s Janem Švankmajerem, se kterým po vojně krátce dělal experimentální divadlo v Semaforu. Herecky debutoval ve filmu Zbyňka Brynycha "Každá koruna dobrá". Režisér si při natáčení všiml jeho zájmu a nabídl mu místo asistenta režie, kde Herz strávil dva roky prací na filmech "Transport z ráje" a "Neschovávejte se, když prší". Další dva roky pracoval jako pomocný režisér pro Jána Kadára na filmech "Obžalovaný" a "Obchod na korze". Také Kadárova přímluva na Barrandově mu pomohla natočit jeho první film "Sběrné surovosti".

60. léta.

První nabídku na samostatnou režii dostal v polovině 60. let od Jaromila Jireše, který ho přizval k natáčení povídkového filmu "Perličky na dně" podle povídek pro film nově objeveného Bohumila Hrabala. Na celku se měli podílet jednotlivými krátkými filmy režiséři tzv. československé nové vlny, vesměs absolventi FAMU. Již od počátku se potýkal s problémy, krom Jireše a Schorma ho všichni absolventi prestižní FAMU přehlíželi, Kadár se za něho musel zaručit a Herz si musel sehnat svého kameramana, než mohl začít natáčet vlastní povídku, kterou nazval "Sběrné surovosti". Vzhledem k tomu, že spolupráce s ním i s Bohumilem Hrabalem byla shledána přínosnou, začal jednat o natočení filmu podle novely Ostře sledované vlaky, ale z toho nakonec sešlo.  Sběrné surovosti překročily stopáž 30 minut, proto byly, podobně jako povídka Ivana Passera, promítány samostatně (před německou detektivkou). Paradoxně je tak vidělo zřejmě víc diváků, protože "Perličky na dně" neměly vysokou návštěvnost.  Svůj první celovečerní film "Znamení raka" natočil na motivy knihy "Poslední večeře" (1966) Hany Bělohradské, což byla zdravotní sestra a spisovatelka. Kniha z prostředí nemocnice vypráví mimo jiné o lékařích alkoholicích, protekčně dosazených komunisty v nadřízených funkcích a senilních profesorech, kteří určují politiku kliniky. Natáčení filmu téměř skončilo katastrofou. Představitel hlavní role skončil před postprodukcí na protialkoholní léčebně a postsynchronní dabing dělal Jiří Sovák. Lékaři byli rozhořčení postavou nekvalifikovaného lékaře komunisty (v podání Ilji Prachaře) a proti filmu protestovali. Zákazu filmu zabránil dr. Charvát, vlivný ředitel zařízení, kde se natáčelo, který i přes své výhrady, že film ukazuje věci, které by pacienti neměli vědět, film podpořil jako podařené umělecké dílo.  Na výsledném sestřihu filmu se také nepříznivě podepsala schvalovací komise, která vyžadovala vystřihnout většinu scén se sexuálním podtextem. V roce 1968 natočil v Itálii vystřižené scény znovu za peníze italského producenta, ale nedostal příležitost konečný střih dokončit. Finální verzi filmu nikdy neviděl.  Na "Znamení raka" navázal hudební komedií "Kulhavý ďábel" o rok později, kde si napsal titulní roli ďábla Asmodeje, ale film opět poznamenala schvalovací komise. Scénář byl tak moc pozměněn, že jej nechtěl natočit, ale produkce ho k tomu přinutila.

Spalovač mrtvol.

Svůj asi nejznámější film, "Spalovač mrtvol", natočil podle stejnojmenné novely Ladislava Fukse, u které ho zaujal hlavně název, méně potom obsah. Proto dva roky s Fuksem pracoval na pozměněném scénáři. Během příprav, natáčení i dokončování filmu měl poprvé za svou kariéru úplně volné ruce a film natočil zcela podle svých představ a chuti, jako hororovou komedii.  „Jediný film, který je takový, jaký jsem ho chtěl, je Spalovač mrtvol, s výjimkou jedné scény. Film původně končí vizí záběrem na hlavní postavu, která se stává spalovačem pro Stranu - nikdy jsem nezmínil, že jde o nacistickou stranu, vždycky to byla prostě jen Strana. Pak přišla ruská okupace a my udělali delší konec: dva zaměstnanci krematoria sedí v kavárně v Reprezentačním domě a za oknem projíždějí ruské okupační tanky. Zaměstnanci mluví o panu Kopfrkinglovi, byl to tak milý pán, co se s ním stalo? Další záběr ukazuje Muzeum v troskách. Velké okno odráží smutné tváře lidí po zničení Muzea a mezi nimi je zpátky pan Kopfrkingl a usmívá se. Natočili jsme to a promítli řediteli Barrandova v roce 1969, který byl proti a nařídil vystřižení. Netuším, kam se sekvence poděla; možná ji ředitel spálil, protože se bál následků.“  Film putoval pár týdnů po svém uvedení do trezoru. „A najednou získal na strašlivé aktuálnosti, protože byl o konformistovi. Po srpnu se nejžádanějšími typy stali právě konformisté. Najednou byl zoufale aktuální: o lidech, kteří otáčeli. Proto ho zakázali.“  S Fuksem připravili další dva scénáře podle knih, "Příběh kriminálního rady", pro který plánoval obsadit do rolí otce a syna opět Rudolfa Hrušínského a jeho syna Jana. Další scénář byl založen na novele "Myši Natálie Mooshabrové". Komunisti ale další spolupráci Herze se spisovatelem zakázali.

Normalizace.

Po "Spalovači", v době nastupující normalizace, byl ve špatné situaci. Dostal nabídku natáčet na Slovensku televizní film "Sladké hry minulého léta". Opět přišly problémy. Při natáčení se potýkal s faktem, že většina obsazených herců byli alkoholici. Potom film vyhrál v Monte Carlu cenu Grand Prix pro nejlepšího režiséra a kameramana Doda Šimončiče, což přímo pro něj osobně znamenalo odměnu 10 000 švýcarských franků. Československá televize na něm tuto peněžní odměnu vysoudila.  Poté mu bylo na Barrandově umožněno natočit apolitický film " Petrolejové lampy" podle stejnojmenného románu Jaroslava Havlíčka. I přesto cenzura při schvalování hotového filmu vystřihla scénu, kde Štěpa táhne na zádech svého těžce nemocného manžela poté, co nedokázal spáchat sebevraždu. Ústřednímu dramaturgu Ludvíku Tomanovi totiž připadalo, že postavy spolu souloží. Do titulní role obsadil Ivu Janžurovou, kterou považoval za nejlepší českou herečku a znal ji ze "Znamení raka".  Po Petrolejových lampách se rozhodl natočit film na motivy románu "Jessie a Morgiana" Alexandra Grina. Grinův příběh pojednává o dvou sestrách, jedné hodné a druhé zlé, ale on sám rozšířil děj tak, že se jedna ze sester uprostřed filmu probudí a zjistí, že žádnou sestru nemá a nikdy neměla. Schvalovací komise proti této verzi jedné schizofrenní osoby zakročila a scénář k filmu "Morgiana" musel dějově odpovídat předloze.  Natáčení bylo obtížné a jemu se výsledný film nelíbil. Využil ho hlavně jako příležitost zkoušet filmové triky ve scénách, kde se setkávají obě sestry. Za film byl nicméně odměněn cenou Zlatý Hugo v Chicagu a od režimu neumožněním dalšího natáčení filmů, protože se kritikům film zdál příliš sadomasochistický, morbidní a strašidelný. Dva roky pracoval v Československé televizi a znovu mohl začít točit film teprve poté, co ruská delegace v Praze zhlédla "Morgianu" a pochvalně se o ní vyjádřila.  Zrušení zákazu filmování pro něj znamenalo podmínku – může jako režisér pracovat, pokud natočí film z prostředí dělnické třídy. V roce 1974 tento problém vyřešil zfilmováním knihy "Inventura u Světlušek" autorky Jaromíry Kolárové pod názvem "Holky z porcelánu".  Ani tento film nebyl bez problémů. Při schvalovacím procesu mu komise vytkla, že z příslušnic dělnické třídy udělal prostitutky, a další spolupráci s Kolárovou mu komunisté zakázali, ale návštěvnost "Holek z porcelánu" byla výborná, a tak byl vzat na milost, směl opět točit filmy bezkonfliktní: pohádky, komedie.  Předchozím filmem objevil mladou herečku Dagmar Veškrnovou. Oblíbil si ji a obsadil ji do své nové kriminální komedie "Holka na zabití". Jejich další spolupráce, připravovaný projekt „Automatická holka“, už ale nevyšla, protože opět přišel zákaz filmovat.  K další práci se dostal, když v roce 1976 přijal nabídnutý scénář pro "Den pro mou lásku", který už šest režisérů odmítlo, protože byl špatný.  Aby se vyhnul točení politicky motivovaných filmů, natočil dvě pohádky. Nabídli mu scénář k nové verzi filmu "Kráska a zvíře", který chtěl dělat kvůli příležitosti využít hororové scény. Film si přejmenoval na "Panna a netvor", aby tím zdůraznil odklon od nevinné pohádkové předlohy. Rozpočet byl vysoký, proto další pohádku "Deváté srdce" natočil ve stejných kulisách. Oba filmy se točily na přeskáčku a natáčení obou trvalo 90 dní mezi roky 1978 a 1979.  Komedii "Buldoci a třešně" natočil z existenčních důvodů, plat řadového režiséra třetí kategorie na Barrandově totiž nepostačoval k obživě jeho rodiny. Měl sice pravidelný příjem i když netočil, ale pro rodinu to nestačilo. O natočení ho požádal bývalý ministr vnitra. Ten umožnil natáčet v Nizozemsku, Rakousku a Itálii. Hrála v něm řada českých komediálních herců, jako byl Dvořák, Šimek, Sobota, Veškrnová nebo Bohdalová. Při natáčení tragicky zemřel herec Jiří Hrzán. Na vyznění filmu se podepsal špatný scénář.  Spisovatel Josef Nesvadba mu nabídl k natočení svou povídku „Upír LTD“, podle které v roce 1981 vznikl první hororový film "Upír z Feratu". Název odkazoval k slavnému expresionistickému filmu "Upír Nosferatu". Na výsledku se opět podepsalo vystřižení řady drastických scén komunistickou cenzurou.  V roce 1984 natočil film "Straka v hrsti". Původně scénář napsal tehdy zakázaný autor Antonín Přidal. Schválení scénáře i následné filmování šlo hladce, režisér dokonce mohl operovat s rozpočtem kolem 20 miliónů, přičemž potřeboval 4. Poté, co vyšlo najevo, že se nejedná o další středověkou pohádku, ale o velmi těžko stravitelnou stylizovanou středověkou satiru, měl film problémy již při postprodukcí. Poté byl okamžité umístěn na 13 let do trezoru.  Zákaz filmu byl pro Herze poslední kapkou. Rozhodl se, že odejde ze země. Opět ho postihl zákaz natáčet filmy, ale mezitím dostal ze Slovenska nabídku natočit komedii "Sladké starosti". Ta se následně stala vůbec nejznámější slovenskou komedií.

Zastihla mě noc.

Narazil na scénář Jaromíry Kolárové, se kterou měl zakázáno spolupracovat. Zaujalo ho jedno slovo – Ravensbrück. Tam byl nacistický koncentrační tábor, ve kterém byl on sám v dětském věku internován, proto začal vyvíjet snahu o natočení filmu právě o tomto tématu. Musel přesvědčit ředitele Barrandova a režiséry, kteří již byli pro film vybráni – Jireše a Balíka. Scénář popisoval osud komunistky Jožky Jabůrkové, ale on sám scénář přepsal tak, že spíše než osud Jabůrkové připomínal osud Mileny Jesenské a podle tohoto scénáře film "Zastihla mě noc" také natočil.  "Zastihla mě noc" si dobyl značný úspěch dokonce i na Západě. Také z něho o deset let později okopíroval Steven Spielberg scénu do svého "Schindlerova seznamu" s ženami jdoucími do sprch a obávajícími se, že se jedná o plynovou komoru.  V této době se již začal připravovat na emigraci do západního Německa. Musel ještě natočit koprodukční pohádku "Galoše šťastia". Při natáčení se seznámil se svou druhou ženou Terezou Pokornou. Řekl jí, že chce emigrovat. Natočil pro peníze televizní seriál "Gagman", protože nevěděl, jaké to bude v Německu.

Kariéra v Německu.

S Němci už před emigrací spolupracoval. Začali dělat se Slováky pohádky a na něj se obrátili, aby natočil Andersenovy "Galoše štěstí". Emigroval v roce 1987. Jeho působení na Západě, na rozdíl od jeho československých děl, už nijak vody nerozvířilo. Natočil zde např. dvě epizody ze seriálu o komisaři Maigretovi ("Maigret a hlava muže" – 1994, "Maigret staví past" – 1995), několik dalších televizních filmů, pohádky "Hloupá Augustina", "Žabí král" (na které spolupracoval s Janem Švankmajerem) a koprodukční pohádku s ČR "Císařovy nové šaty".

Návrat do Česka.

Po "Císařových nových šatech" mu v Německu nabídl český producent Karel Dirka adaptaci knihy "Pasáž" autora Karla Pecky. Problém byl najít dobrý scénář, nejdřív se příběh pokoušel adaptovat německý scenárista, ale výsledek se mu nezamlouval, tak se scénář pokusil napsat Lubor Dohnal, ale ani tomu se nedařilo. Celý tento proces trval dva roky a producent to vzdal.  Potom potkal francouzského producenta, pro kterého režíroval epizody ze seriálu "Maigret". A ten mu nabídl tutéž knihu k zfilmování. Zprvu ji odmítl, ale nakonec se nechal přesvědčit. Pokoušel se pracovat s francouzským scenáristou a pojmout film jako příběh v kafkovském stylu bez politického vyznění knihy. Nakonec se rozhodl napsat scénář sám, což byl jeho první vlastní scénář. Sám označuje "Pasáž" a "Spalovače mrtvol" jako jediné dva filmy v kariéře, při kterých mu do natáčení a postprodukce nikdo nezasahoval.  V Čechách byl ohlas negativní, film byl uváděn, navíc kvůli špatnému distributorovi, v kinech pouze týden. Jinde ve světě zaznamenala "Pasáž" pozitivní ohlasy. Proto dostával nabídky na další projekty ve Francii a Litvě. Premiéra "Pasáže" vedla k uspořádání retrospektiv jeho tvorby. Zpětný zájem o jeho starší filmy vedl k nárůstu mezinárodní obliby "Spalovače mrtvol", který se stal ve Francii druhým nejnavštěvovanějším filmem roku.  I přesto se odmlčel a další nabídku na film přijal v roce 2008. Šlo o horor podle scénáře Martina Němce původně nazvaný "Tma", během natáčení přejmenovaný na "T. M. A.". Tento horor se zaměřuje na dvojici, která se přestěhovala do opuštěného domu, a hraje v něm důležitou roli vypořádání se se zločiny spáchanými Němci během druhé světové války. Po jeho dokončení plynule přešel k natáčení filmu "Habermannův mlýn", který zachycuje osud českého Němce před, během a po druhé světové válce.  Zemřel ve věku 83 let.

Ocenění.

Slovenský prezident Andrej Kiska Juraji Herzovi v lednu 2017 předal Řád Bílého dvojkříže.

Juraj Herz (4. září 1934 Kežmarok – 8. dubna 2018) byl český režisér, scenárista a herec židovského původu, narozený na Slovensku. Pocházel ze židovské rodiny, byl pokřtěn, pak byl ateistou.

Juraj Herz (4 September 1934 – 8 April 2018) was a Slovak film director, actor, and scene designer, associated with the Czechoslovak New Wave movement of the 1960s. He is best known for his 1968 horror/black comedy "The Cremator", often cited as one of the best Czechoslovak films of all time, though many of his other films achieved cult status. He directed for both film and television, and in the latter capacity he directed episodes of a French-Czech television series based on George Simenon's Maigret novels.


Život.

Jan II. Bourbonský si vysloužil svá přízviska "Dobrý" a "Metla na Angličany" za svou pomoc při vyhánění Angličanů z Francie.  V roce 1483 se stal francouzským konstáblem díky svém bratru Petru II. Bourbonském a švagrové Anně, kteří se tak chtěli zbavit hrozby pro regentství nezletilého krále.  Aby získal nespokojené šlechtice zpět na svou stranu, tak král Ludvík XI. rozdával četné dary určitým šlechticům. Mezi ně patřil i vévoda Jan. Mezi projevy královy přízně patří i nabídnutý sňatek jeho legitimizované dcery Markéty a Janovým nejstarším nelegitimním synem Ludvíkem Bourbonským. Manželství bylo velkolepě oslaveno v Paříži a pár byl vyznamenán a obdarován králem. Mezi jinými právě manželství jeho syna s královou dcerou Janovi nejvíce lichotilo.

První svatba.

Roku 1447 jej otec oženil s Johanou Francouzskou, dcerou krále Karla VII. Francouzského. Z toho manželství nevzešli žádní přeživší potomci.

Druhá svatba.

Tato svatba se uskutečnila roku 1484 v Saint-Cloud, kdy si vzal Kateřinu z Armagnac, dceru Jakuba z Armagnac, vévody z Nemours. Zemřela roku 1487 bez potomků.

Třetí svatba.

Ještě ten rok si vzal za ženu Janu Bourbonskou, dceru Jana Bourbonského, hraběte z Vendôme. Měl s ní syna Ludvíka Bourbonského (1488–1488) nazývaného hrabě z Clermontu.

Smrt a následnictví.

Jan zemřel roku 1488 a jeho nástupcem se stal mladší bratr Karel. Nicméně tato posloupnost byla silně zpochybněná z důvodu silného politického postavení Petra a Anny. Během několika dnů byl donucen se vzdát bourbonských zemí ve prospěch Petra výměnou za finanční vyrovnání. Janova žena Jana se později znovu vdala za Jana III., hrabětem z Auvergne, a stala se tak matkou Madeleine de La Tour d'Auvergne, matky Kateřiny Medicejské.

Jan II., vévoda Bourbonský (1426 – 1. dubna 1488, Château de Moulins), někdy též nazývaný Jan Dobrý nebo Metla na Angličany, byl synem Karla I. Bourbonského a Anežky Burgundské. Od roku 1456 byl vévodou Bourbonským a vévodou z Auvergne až do své smrti.

Jean (John) de Bourbon, Duke of Bourbon (1426 – 1 April 1488), sometimes referred to as John the Good and The Scourge of the English, was a son of Charles I of Bourbon and Agnes of Burgundy. He was Duke of Bourbon and Auvergne from 1456 to his death.


Život.

Dětství, mládí.

Vilma Espín se narodila ve městě Santiago de Cuba do rodiny právníka lihovarnického koncernu Bacardi José Espína a jeho ženy Margarity Guillois. Zde vyrůstala se čtyřmi sourozenci – Nilsou, Ivánem, Soniou and Josém. Univerzitní studia chemického inženýrství absolvovala v 50. letech na Massachusettském technologickém institutu v Cambridgi v americkém státě Massachusetts.

Aktivity během kubánské revoluce.

Po studiích se v Havaně seznámila s vůdčí osobností kubánských revolucionářů Frankem Paísem, pod jehož vlivem začala organizovat revoluční hnutí v provincii Oriente. Začala zprostředkovávat styk mezi tamními revolucionáři a Castrovým guerillovým Hnutím 26. července, jehož členové v mexickém azylu připravovali budoucí převrat na Kubě. Přitom poznala svého budoucího muže, Raúla Castra, spolu s ním se aktivně zapojila do aktivit Hnutí. V lednu 1959, po skončení revolučních bojů, se Raúl a Vilma vzali.

Představitelka státu.

V roce 1960 se Vilma Espín stala předsedkyní Svazu kubánských žen, v jehož čele setrvala až do konce života. Byla členkou kubánské vlády, tzv. Státní rady, zasedala v Ústředním výboru Komunistické strany Kuby a jejím Politbyru.  Z titulu svých funkcí zastupovala Kubu při mezinárodních akcích. Předsedala kubánské delegaci na Prvním latinskoamerickému kongresu žen a dětí, pořádaném v roce 1959 v Chile, vedla též kubánské delegace na konferencích v Mexiku, Kodani, Nairobi a Beijingu.  Vystupovala jako "polooficiální" první dáma Kuby, fakticky totiž suplovala roli životní družky Fidela Castra, která však nikdy žádnou oficiální roli nehrála.

Úmrtí.

Vilma Espín zemřela po dlouhé nemoci 18. června 2007. Po její smrti byla vyhlášena dvoudenní tryzna. Po smutečním aktu byly její ostatky zpopelněny a uloženy v Mauzoleu Franka Paíse, kde spočívají spolu s ostatky dalších čelných kubánských revolucionářů.

Vilma Lucila Espín Guillois (7. dubna 1930 Santiago de Cuba – 18. června 2007 Havana), „první dáma Kuby“, byla kubánská chemická inženýrka, revolucionářka a manželka pozdějšího kubánského prezidenta Raúla Castra, s nímž měla čtyři děti – Deborah, Marielu, Nilsu a Alejandra. Dcera Mariela Castro Espín působí jako aktivistka a činitelka v oblasti sexuální osvěty a syn Alejandro Castro Espín je považován za pravděpodobného nástupce svého otce Raúla Castra ve funkci hlavy státu.

Vilma Lucila Espín Guillois (7 April 1930 – 18 June 2007) was a Cuban revolutionary, feminist, and chemical engineer. She helped supply and organize the 26th of July Movement as an underground spy, and took an active role in many branches of the Cuban government from the conclusion of the revolution to her death. As an adamant feminist, Espín helped found the Federation of Cuban Women and promoted equal rights for Cuban women in all spheres of life.


Historie.

1142-1420.

Prvotní konvent nového řádu do Čech přišel roku 1142 přičiněním opata Gerlacha z bavorského kláštera Valdsasy, založeného rovněž nedlouho předtím roku 1133, a pouhých 44 let po vzniku cisterciáckého řádu. Nové založení bylo napojeno na morimondskou větev řádu a celá filiace zněla: Cîteaux-Morimond-Kamp-Volkenrode-Valdsasy-Sedlec. Řeholníci získali od fundátora, velmože Miroslava, zřejmě většinu jeho majetku na jeho tehdejším území okolo Malína. Jako první je doložen opat Gotpold. Klášter zpočátku nenabyl velkého významu, až do doby posledních Přemyslovců se s ním v písemnostech často nesetkáváme a o jeho působení se mnoho neví. Ovládal velký pozemkový majetek mezi Kolínem a Čáslaví a během prvního století svého působení tato původně pustá území kolonizoval. V letech 1265–1267 Sedlec založil první ze svých čtyř dceřiných klášterů, a to ženský konvent v Pohledu u Havlíčkova Brodu (druhým byla Zbraslav 1292, třetí Staré Brno 1320 a čtvrtá Skalice 1247). Během hladomoru v době po bitvě na Moravském poli se do roku 1281 stav hospodářství sedleckých mnichů natolik zhoršil, že požádali generální kapitulu o svolení k "rozptýlení konventu", což znamenalo, že mniši dočasně odejdou go svých grangií či do jiných řádových domů. Roku 1282 byl opatem zvolen Heidenreich, mimořádný podnikatel a diplomat, během jehož úřadu značně stoupl význam kláštera. Heidenreich se také podílel na založení první sedlecké filiace a fundace krále Václava II. na Zbraslavi. Do sedmdesátých let 13. století se také datuje objev ložisek stříbrné rudy, který stojí za vznikem Kutné Hory. Klášter měl z dolů otevřených na svém území nemalé zisky a stejně tak vybíral poplatky z domů, lázní a mlýnů v Kutné Hoře. Heidenreich se stal jedním z rádců mladého krále Václava II. a právě ten jej požádal o nový konvent pro královský klášter na Zbraslavi. Roku 1304 doplatil klášter na blízkost Kutné Hory při obléhání vojsky Albrechta Habsburského, kdy mniši raději opustili klášterní budovy a nechali je vojákům napospas. Heidenreichova účast na politických námluvách s nově zvoleným římským králem Jindřichem Lucemburským o dosazení jeho syna na český královský trůn, zapříčinila útok kutnohorských měšťanů, vyprovokovaný Konrádem z Aufenštejna, maršálkem Jindřicha Korutanského. Osazenstvu kláštera se podařilo útok odrazit. Za vlády Jana Lucemburského byl klášter zatížen půjčkami svému králi a hospodářská situace donutila mnichy opět k rozptýlení konventu. Ani finanční pomoc Karla IV. a poté i jeho syna Václava IV. nedokázala zastavit prohlubující se finanční propad sedleckého kláštera. Navzdory tomu byl roku 1357 založen filiální klášter ve Skalici a osazen 12 mnichy v čele s novým opatem. Roku 1412 došlo ke srážce kutnohorských horníků s poddanými kláštera, která skončila vypálením klášterního městečka Malín a vyvražděním jeho obyvatel. Konflikt měl sociální i národnostní podtext, čeští havíři bojovali proti bohatým německým řeholníkům.

1421-1453.

husitské houfy klášter dobyly a vypálily 24. dubna 1421. Po husitském vpádu zůstal klášter v troskách, klášterní zboží bylo rozkradeno a několik mnichů povražděno. Přeživší mniši se uchýlili do klášterů v cizině. Prozíraví cisterciáci sice archiv a cennosti včas odvezli do rakouského Klosterneuburgu a do Jihlavy, ale ne vše se jim vrátilo nazpět. Jednou z mála dochovaných cenností je téměř metr vysoká a téměř pět kilogramů vážící procesní monstrance, architektonická konstrukce s věžemi a figurkami Panny Marie a dvou klečících andělů s nástroji Kristova umučení. Byla zhotovena ze zlaceného stříbra v závěru 14. století a sloužila k obřadům eucharistie o slavnostech Božího Těla. Podle tradované legendy měla být nalezena náhodou roku 1702 při neopatrné střelbě na ptáky zazděná ve výklenku štítu konventního kostela.|. Ve skutečnosti však byla užívaná i během předchozího století..  K postupné obnově docházelo po roce 1454, kdy se v polozbořeném klášteře usídlilo pár mnichů. Pro ubohý stav klášterního majetku musel být konvent spojen s klášterem ve Skalici, kde si zbudoval rezidenci a užíval ji do roku 1782.

Barokní vzestup a přestavba.

Hospodářská situace se srovnala koncem 17. století, ale vydržela jen století, protože již roku 1783 byl klášter císařským dekretem zrušen.. Barokní etapa dějin kláštera nastala s nástupem opata Jindřicha Snopka, který podnikl rozsáhlou stavební činnost. V roce 1710 začala výstavba konventu podle projektu Jana Jakuba Voglera, který byl později velmi kritizován. Tehdy bylo rozhodnuto, že konvent a prelatura naváží na starší budovy a vytvoří tak nádvoří. Ve východním křídle nádvoří měl být umístěn konvent, v severní opatství a jižní mělo sloužit jako komunikační s románskou kaplí. Ta byla přestavěna v duchu barokní gotiky na kapitulní síň. Tato přestavba je nepochybným dílem Jana Blažeje Santiniho.  Santinimu lze tak na základě známých skutečností uznat podíl na vzniku prelatury a konventu jenom jako dílčí. V celém areálu mu lze přisoudit úpravu kapitulní síně v jižním křídle, visuté schodiště a hodinovou věž v ose proti závěru katedrály. Právě takové schodiště Santini využil i v jiných stavbách např. v klášterech Plasy a ve Žďáru nad Sázavou, tak i např. v Praze. Santiniho dílem byl i návrh celkové kompozice dvora.  Konvent byl dokončen roku 1763, na výstavbě se podílel ještě František Ignác Prée a Antonín Haffenecker.

Architektura.

Soudí se, že zpočátku žili cisterciáci v jakýchsi provizorních budovách a až v druhé polovině 12. století se začalo se stavbou kláštera. Po polovině 13. století pravděpodobně v klášterní bráně vznikl dvojlodní kostel sv. Filipa a Jakuba, který sloužil i laickým návštěvníkům. Byl zbořen na počátku 19. století, kdy musel ustoupit stavbě silnice.  Na přelomu 13. a 14. století byl na půdorysu latinského kříže postaven opatem Heidenreichem pětilodní konventní kostel Panny Marie o délce 87 metrů. Architektonicky navazoval na severofrancouzské katedrály, na pětilodí navazoval trojlodní transept a polygonální ochoz s věncem kaplí. V klášterním areálu byl opatský dům s kaplí, kaple sv. Kosmy a Damiána, hostinský dům, špitál, hospodářský dvůr se sýpkou a hřbitov Všech svatých.  Kvůli kritickému nedostatku financí byla po husitském řádění obnovena pouze nejnutnější stavení a k zásadní přestavbě došlo až koncem 17. století z iniciativy opata Jindřicha Snopka (1651–1709), který svěřil přestavbu konventního kostela nejprve Pavlu Ignáci Bayerovi a poté mladému staviteli J. B. Santinimu, jenž dokončil velkolepou přestavbu v duchu barokní gotiky. Kostelní klenba byla dokončena roku 1705 a o tři roky později byl kostel znovu vysvěcen. Interiér byl zařízen dřevěnou architekturou oltářů ve stylu barokní gotiky podle návrhů J. B. Santiniho Aichla, tři oltářní obrazy dodal Petr Brandl.  Na počátku 18. století byla nahrazena i většina konventních budov novostavbami v barokním slohu, což proměnilo středověký ráz klášterního areálu. Pozoruhodný je rozlehlý refektář, jehož ochozy vyzdobil freskami malíř Juda Tadeáš Supper. Po zrušení kláštera z roku 1783 se v areálu otevřela roku 1812 továrna na tabák (přenesena z Golčova Jeníkova), dnes firma Philip Morris. V gotické kapli Všech svatých byla od morových epidemií zavedena kostnice, původně ji na západní a jižní straně obklopoval velký hřbitov, zrušený během 19.století.

Budova konventu.

V roce 1753 se stal opatem Sedleckého kláštera Jakub Růžička, který začal téhož roku s budováním nové konventní budovy, protože starý konvent při kostele sv. Filipa a Jakuba byl již neobyvatelný. Stavba proběhla v letech 1753–1759, dokončovací práce pobíhaly až do roku 1763. Celkové náklady na stavbu činily 82 410 zlatých, z čehož přibližně 27 000 stál materiál a jeho doprava. Zbylé finance pokryly mzdy zedníků (přibližně 22 000 zl.) a ostatní práce (přibližně 33 000 zl., z čehož bylo 4 996 zl. za práce zámečnické, 4 042 zl. za práce kamenické a 3 662 zl. za malířskou výzdobu od Judy Tadeáše Supera a další platy tesařům a sochařům)

Klášter Sedlec býval nejstarším cisterciáckým opatstvím v českém království. Byl založen roku 1142 šlechticem Miroslavem zřejmě na radu olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka v dnešní Sedlci. Po vypálení husity se dochoval konventní Kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Jana Křtitele. V areálu někdejšího kláštera v současnosti sídlí cigaretová továrna provozovaná společností Philip Morris ČR a. s.

Sedlec Abbey is a former Cistercian monastery in Sedlec, part of Kutná Hora in the Czech Republic. Founded in 1142, it was the first Cistercian foundation in Bohemia. It was listed as a UNESCO World Heritage Site in 1995.


Život.

Markéta přišla na svět jako poslední dítě flanderského hraběcího páru a již od kolébky byla předmětem sňatkové politiky. Po boku obou manželů se stala burgundskou vévodkyní. Až nakonec řízením osudu, po smrti staršího bratra v roce 1374 i otce, přešla vláda ve Flanderském, Artoiském, Burgundském, Neverském a Rethelském hrabství na ni. Po její smrti se vlády ujal nejstarší syn Jan a díky smlouvám z května a září roku 1404 mohl mladší syn Antonín usednout na brabantský a limburský vévodský stolec.

Původ a dětství.

Narodila se z manželství flanderského hraběte Ludvíka II. (1304 - 1384) s Markétou Brabantskou. Otec byl jediným synem hraběte Ludvíka I. a artoiské a burgundské hraběnky Markéty. Matka se narodila jako dcera brabantského a limburského vévody Jana III.. Sňatek věkově nesourodého páru se konal v létě roku 1347. Ačkoliv měl Ludvík II. mnoho mimomanželských dětí, z manželství s Markétou Brabantskou se narodily děti pouze tři a oba synové otce nepřežili. Po tchánově smrti v roce 1355 se Ludvík II. začal nazývat brabantským a limburským vévodou, i když na titul neměl nárok, protože právoplatnou vévodkyní byla jeho švagrová Johana III. Krátce před smrtí se stal hrabětem burgundským a z Artois.  Dne 14. května 1357 se stala manželkou burgundského vévody Filipa I. (1346 - 1361). Sňatek mezi sedmiletou Markétou a jedenáctiletým vévodou proběhl "per procuration". Svatba se pak konala o čtyři roky později, dne 1. července 1361. Manželství ukončila smrt mladého vévody 21. listopadu 1361 a Markéta se v jedenácti letech stala vdovou.  Její druhá svatba se konala 19. června 1369 v Gentu, kde uzavřela manželství opět s burgundským vévodou. Druhý manžel Filip II. (1342 - 1404) byl synem francouzského krále Karla V. z Kapetovské dynastie. O dva roky později, 28. května 1371, pak přivedla na svět svého prvního potomka z celkem devíti dětí.

Vláda.

V lednu roku 1383/84 zemřel Markétin otec a ona se stala hraběnkou flanderskou, artoiskou, neverskou, rethelskou a burgundskou (Po smrti Markétina prvního manžela Filipa I. přešlo burgundské a artoiské hrabství zpět na Kapetovce a to na sestru jeho babičky Johany III., Markétu. Vzhledem k tomu, že byla Markétinou babičku, byla Markéta přímou dědičkou, nikoliv pouze manželkou dědice.) V květnu a září 1404 uzavřela Markéta smlouvu o nástupnictví v Brabantském a Limburském vévodství se svou bezdětnou tetou, vévodkyní Johanou. Na základě této smlouvy se Markéta a její mladší syn Antonín stali Johaninými nástupci.

Potomci.

První manželství s burgundským vévodou Filipem I. (1346 - 1361) bylo bezdětné. Z druhého téměř pětatřicet let trvajícího manželství s burgundským vévodou Filipem II. (1342 - 1404) se narodilo devět dětí:

Markéta III. Flanderská (13. dubna 1350, Mâle - 16. března 1405, Arras) byla jedinou dcerou flanderského hraběte Ludvíka II. a po jeho smrti přešla veškerá hrabství na ni a jejího druhého manžela Filipa II. Burgundského. Náležela k rodu Dampierrů.

Margaret III (13 April 1350 – 16/21 March 1405) was the last Countess of Flanders of the House of Dampierre, as well as Countess of Artois and Countess of Burgundy (as Margaret II). She was the only surviving child and heir of Louis II, Count of Flanders (1346–1384) and Margaret of Brabant.


Rozšíření.

Druh má rozsáhlý areál na severní polokouli. V Evropě je považován za glaciální relikt a jako původní druh se v její severní části vyskytuje na Britských ostrovech a ve Švédsku, na západě ve Španělsku, Francií a Itálii, na východě v Pobaltí, Rusku, Bulharsku a ve Střední Evropě pouze na Slovensku. V Asii vyrůstá od Uralu, Turecka a severního Kavkazu přes západní i střední Sibiř, Střední Asii, Čínu, Mongolsko a ruský Dálný východ až na Korejský poloostrov a do Japonsko. Na jih od Kavkazu roste na severu Pákistánu a Indie, na jih od Himálaje v Nepálu a Bhútánu. Zabírá také velký areál v Severní Americe, od Aljašky téměř přes celou Kanadu a v převážné části Spojených států amerických.

Ekologie.

Světlomilný, hustě větvený fanerofyt nejlépe rostoucí a kvetoucí v mírně vlhké, dobře propustné a výživné půdě. Je odolný vůči živočišným škůdcům, houbovitým chorobám i nízký teplotám. Snáší krátkodobé sucho, dlouhodobý nedostatek vláhy se ale negativně projevuje na bohatosti kvetení a může společně s velmi vápnitou půdou vyvolat chlorózu, která se způsobí žloutnutí listů a někdy i jejich opad. Keř začíná kvést obvykle v červnu a zůstává v květu po dva až tři měsíce.

Taxonomie.

Někdy jsou rozeznávané dva až tři poddruhy:  Prvý z nich, nominátní, je tetraploidní až oktoploidní, mívá nejčastěji květy oboupohlavné a převažuje v Evropě a v jižní části svého asijského areálu. Druhý je diploidní, mívá často květy funkčně jednopohlavné a vyskytuje se hlavně v Severní Americe a na severu Asie. Třetí poddruh roste v horách Střední Asie.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř dorůstající do výše 0,5 až 1,5 m. Mladé letorosty jsou chlupaté, starší větve bývají lysé a mají papírově odlupčivou kůru. Jsou porostlé střídavými listy s chlupatými řapíky, mají blanité palisty se srostlými oušky a jsou lichozpeřené. Mívají nejčastěji dva nebo tři páry přísedlých lístků, jež jsou 1 až 2,5 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, podlouhle vejčité až kopinaté, na bázi klínovité, po obvodě celistvé a mírně podvinuté, na líci tmavozelené, na rubu světlejší a oboustranně hedvábně chlupaté.  Květy jsou nejčastěji žluté, 1,5 až 5 cm velké, pětičetné a někdy bývají funkčně jen samčí nebo samičí. Vyrůstají jednotlivě na listnatých výhoncích nebo v málokvětých terminálních vrcholících. Kališní lístky mají úzce kopinaté a stejně dlouhé jako jsou vejčité lístky koruny, jež bývají převážně žluté a jen řídce mají barvu bílou či růžovou až načervenalou (kultivary). V květu je větší počet tyčinek rostoucích v několika kruzích, mají žluté prašníky o jediném prašném pouzdru a dále větší počet dlouze chlupatých pestíků s kyjovitými, k vrcholu se rozšiřujícími čnělkami. Květ je schopen opylit se vlastním i cizím pylem přeneseným na bliznu hmyzem přilétající pro nektar, bývají to různé druhy včel.  Plod je tmavě hnědá, dlouze chlupatá nažka uzavřená ve vytrvalém kalichu, která obsahuje několik semen. Rozmnožování semeny se používá jen ve šlechtitelství, jinak se snadno se množí řízky nařezanými z mladých výhonů, jenž se v květnu a červnu vysazují na záhon pod fólii.

Význam.

Mochnovec křovitý patří k důležitým okrasným keřům, které hrají významnou úlohu při tvorbě zahrad a veřejné zeleně. Patří k málo náročným dřevinám odolným vůči chorobám, škůdcům i nízkým teplotám. Na zahradách se nižší odrůdy uplatní jako solitéry, předsadba před vyšší keře, nebo v malých skupinách v kombinaci s travami nebo letničkami. Odrůdy se silným a přímým růstem se nejlépe hodí do nižších kvetoucích živých plotů. Výhodou je dlouhá doba kvetení, která u kultivarů bývá od června až do druhé poloviny října. V mnoha zemích jsou i nadále vytvářené odrůdy vhodné pro místní podmínky.  V České republice se šlechtění nových kultivarů vhodných pro středoevropské klimatické podmínky věnují v Dendrologická zahradě v Průhonicích. Mezi neoblíbenější odrůdy patří: žlutě kvetoucí 'Orlice', 'Olsa', 'Úhlava', 'Svitava', bronzová 'Radbuza' oranžově zlatá 'Oskava', červená 'Jizera' a lososová 'Volyňka'. Mají hustou stavbou keře s větvemi i v dolní části, kde zakrývají okolí a nedávají prostor pro růst plevelů.

Mochnovec křovitý ("Dasiphora fruticosa") je opadavý keř, průměrně okolo 1 metru vysoký, kvetoucí v letních měsících žlutými květy. Tato rostlina, dlouhodobě známa pod vědeckým jménem mochna křovitá ("Potentilla fruticosa"), byla na základě podstatně odlišných morfologických i molekulárních znaků přeřazena pod jménem mochnovec křovitý do nového rodu mochnovec.

Dasiphora fruticosa is a species of hardy deciduous flowering shrub in the family Rosaceae, native to the cool temperate and subarctic regions of the northern hemisphere, often growing at high altitudes in mountains. "Dasiphora fruticosa" is a disputed name, and the plant is still widely referenced in the horticultural literature under its synonym "Potentilla fruticosa". Common names include shrubby cinquefoil, golden hardhack, bush cinquefoil, shrubby five-finger, tundra rose, and widdy.


Charakteristické znaky.

Charakteristické znaky kytar PRS je možné ukázat na základním modelu produktové řady, kterým je Custom 24.  Tělo s typickým a dnes často kopírovaným double cutaway tvarem je vyrobeno z mahagonu a je opatřeno vrchní javorovou deskou s houslovým profilem. V běžném provedení je javorová deska ze dvou kusů složených jako stránky v knize (bookmatched). Většinou je deska svrchu mořená v jedné barvě. Její bok zůstává v přírodní barvě (což vytváří dojem světlého olemování). Zbytek mahagonového těla, zadní strana krku a hlava jsou mořeny jinou barvou. Všechny dřevěné části, až na hmatník, jsou lakovány průhledným vysoce lesklým lakem. Vsazený a lepený krk (set-neck) s 24 pražci je rovněž z mahagonu a má palisandrový hmatník. Dalším charakteristickým znakem je vykládání hmatníku ptáčky. Mechaniky jsou zamykací na ladících kolících a kytara je vybavena tremolem. Použité snímače jsou dva humbuckery. Kombinace snímačů se přepínají pomocí otočného pětipolohového přepínače (nejnovější specifikace z roku 2011 už otočný přepínač, často kritizovaný jako nepraktický, nepoužívá). Kytara má dále nastavení hlasitosti a tónovou clonu.  Ostatní modely přebírají alespoň některé prvky modelu Custom 24, především tvar a konstrukci těla, použití dvou snímačů typu humbucker, profil krku, tvar hlavy a oblíbenou volbu vykládání hmatníku ptáčky.

Vývoj a inovace.

Už první veřejně představený model Custom 24 je považován za další krok ve vývoji mahagonové elektrické kytary s lepeným krkem, jejímž, do té doby nejúspěšnějším představitelem, byl model Les Paul firmy Gibson. Tělo Customu 24 je výrazně lehčí než u Gibson Les Paul (celý nástroj je o více než třetinu lehčí), má výrazný houslový profil a nemá pro Les Paul typický pick guard. Nástroj má zamykací mechaniky na kolících a stabilní tremolo vlastní konstrukce (U.S. Patent 4453443). Tremolo nemá výrazně negativní vliv na sustain nástroje. Krk je užší a tenčí a má menší poloměr hmatníku. Nástroj je zvukově velice všestranný. Humbucker snímače mají vyrovnaný frekvenční charakter (např. současný snímač u krku model Vintage Bass postrádá pro Les Paul typický flétnový zvuk), je tedy možné kombinace snímačů v rozepnutém modu plnohodnotně použít (na rozdíl od Les Paulu) i na čistý zvuk. To vše bez ztráty hutnosti při zkresleném zvuku, čehož je dokladem například obliba u nu metalových hráčů jako např. Wes Borland (Limp Bizkit), Brad Delson (Linkin Park), Mike Mushok (Staind), Marcos Curiel (P.O.D.). Důraz je kladen nejen na zvuk, dokonalou funkčnost a vysokou kvalitu zpracování ale i na atraktivní vzhled (např. použití vysoce lesklých průhledných laků a dřev s výraznou kresbou nebo ozdobné vykládání krku).  PRS postupně vyvinula poměrně rozsáhlou modelovou řadu, nadále investuje do vývoje a přichází s dalšími inovacemi. Úspěšné jsou například pololubové (semiakustické) modely McCarty Hollowbody. Tělo tvarově vychází z Customu a je podstatně menší než např. u populárního Gibsonu ES-335. Kytara se vyrábí v několika provedeních a je na pololubový nástroj zvukově velmi všestranná. (lze použít i vysoký gain, viz např. metalový kytarista Emil Werstler ze skupiny Daath). Možnosti použití ještě zvyšuje vybavení piezoelektrickým snímačem a možnost kombinovat jeho zvuk s ostatními snímači. Další pokus o zvýšení zvukové variability představuje model 513. Kytara je vybavena pěti single coil snímači. Snímače jsou seskupeny tak, že odpovídající osazení humbucker, single, humbucker. Humbucker je zde nahrazen vždy dvěma nezávislými single snímači. Přepínací systém pak nabízí 13 možných kombinací zapojení snímačů (U.S. Patent 2005/0150364 A1). Firma dále vyvíjí a vylepšuje zamykací mechaniky. Postupně jsou to PRS Winged Locking Tuners, 14:1 Low Mass Locking Tuners (Phase II PRS/Schaller), PRS Phase III Locking Tuners. Firma také dále pracuje na vývoji snímačů. Velmi dobře hodnocené jsou například modely DGT, 57/08 nebo Mira. Výraznější inovací se snahou o zvuk single coil snímače s nízkou úrovní šumu je atypicky úzký humbucker 57/08 Narrowfield.

Paul Reed Smith Guitars je americká firma, výrobce kytar. Paul Reed Smith je kytarista, který roku 1975 začal spolu s Tomem Wheelerem stavět pro jednoho z nejlepších současných kytaristů na světě (Carlos Santana) elektrickou kytaru přesně na míru. Dodnes na tyto kytary Carlos Santana hraje. Kromě něj na tyto kytary hráli a hrají např. Al DiMeola, Dave Navarro, Mark Tremonti, Paul Allender nebo Howard Leese. Přítelem a mentorem Paula Reeda Smithe byl Ted McCarty, dlouholetý ředitel Gibsonu a konstruktér mnoha modelů Gibsonu včetně modelu Les Paul.

Paul Reed Smith Guitars, also known as PRS Guitars, is an American guitar and amplifier manufacturer located in Stevensville, Maryland. Founded in 1985 in Annapolis, Maryland by Paul Reed Smith, the brand has become renowned for their highly figured maple tops, high quality craftsmanship, and innovative guitar designs.