Komponenty.

Jádro frameworku Django obsahuje objektově-relační mapper, který je zprostředkovatelem mezi datovým modelem (definovaným jako třídy Pythonu) a relační databází; systémem zobrazení pro zpracování požadavků a šablonovacím systémem.  Framework navíc nabízí:

Struktura projektu.

Django je framework, který ponechává většinu rozhodnutí na programátorovi aplikace, lze použít jakoukoliv podmnožinu nabízené funkcionality. Vhodnou podmnožinu funkcionality je možné aplikovat i na vývoj desktopových aplikací.  Projekt je chápán jako nejvyšší úroveň v Djangu, je charakterizován konfiguračním souborem settings.py. Podle názvu je patrné, že se jedná o obyčejný modul v Pythonu. Tento konfigurační soubor je společný všem aplikacím v Djangu. Tento soubor je možno vytvořit ručně nebo skriptem. Díky možnosti vytvářet struktury projektu a aplikací jednoduchým skriptem není potřeba používat sofistikovanější integrované vývojové prostředí (IDE). Programátor si pohodlně vystačí s obyčejným textovým editorem s podporou zvýrazňování syntaxe. Standardní postup pro vytvoření projektu skriptem po instalaci knihovny Django do lokální instalace Pythonu je: 1. Zkopírování scriptu django-admin.py z lokální instalace Pythonu do adresáře s projekty. 2. Vytvoření projektu z příkazové řádky příkazem: python django-admin.py startproject (název projektu).  V druhém bodě je vytvořen adresář v aktuálním pracovním adresáři s názvem projektu. Adresář bude obsahovat následující soubory:  Konfigurační soubor se vygeneruje plně okomentovaný, takže i úplnému začátečníkovi v práci s touto knihovnou bude jasný význam jednotlivých konfiguračních klíčů. V tuto chvíli už je dostupný příkaz pro spuštění testovacího serveru, takže lze vyzkoušet python manage.py runserver a po přistoupení na URL http://localhost:8000, už je vidět úvodní stránka. Začít vytvářet aplikaci je možné jen v případě, že již máme založený nějaký projekt. Aplikace v Djangu jsou vždy součástí projektu, jedna aplikace může být součástí i více projektů. Je ovšem důležité, aby interpret Pythonu našel zaregistrovaný modul aplikace. Aplikace jsou tedy jednotlivými komponentami v systému, které mohou mít mezi sebou závislosti. Django v těchto případech nezavádí žádnou magii na pozadí, jen podporuje to, co už umí Python standardně. Vytvoření struktury nové aplikace proběhne po spuštění: python manage.py startapp (název aplikace). Po spuštění tohoto scriptu se vytvoří v aktuálním pracovním adresáři adresář název aplikace s následující strukturou:  Každá aplikace musí být zaregistrována v settings.py v položce INSTALLED_APPS. Poté je možné spravovat aplikaci pomocí scriptu manage.py a využívat tak všechny standardní funkce, které Django nabízí. V případě většího zájmu o bližší seznámení s jednotlivými soubory se doporučuje navštívit oficiální dokumentaci.

Zpracování požadavku.

Požadavek je v Djangu reprezentován jako instance třídy HttpRequest. V tomto objektu jsou zpřístupněna metadata o HTTP požadavku prostřednictvím jeho atributů a metod. Stručný přehled atributů třídy HttpRequest:  Odpověď reprezentuje instance třídy HttpResponse. Tento objekt má možnost vyplnit všechny odpovědní hlavičky HTTP protokolu.  Mezi přijetím požadavku a odesláním odpovědi z konkrétního view projde požadavek přes řetěz tzv. middleware. V této knihovně je však chápání pojmu middleware odlišné od běžného pojetí. Zde jsou třídy middleware chápány obdobně jako filter v Java Servlet API. Naprosto zřejmě se jedná o aplikaci návrhového vzoru Chain of Responsibility. Úlohou tohoto návrhového vzoru je vyhnutí vázání odesílatele a příjemce zprávy za použití řetězu objektů, které mohou odpovědět. Django používá k zachycování požadavků tzv. view funkce. Tato funkce je namapována na konkrétní url. Standardním způsobem je právě definování view jako samostatných funkcí, ale díky flexibilitě jazyka Python lze použít view namapovaná i z existující instance objektu.

Šablonovací systém.

Po zpracování požadavku ve funkci je výhodné používat vestavěný šablonovací systém. Šablona je zde obyčejný textový soubor, který díky speciálním značkám umožňuje vypsat text z modelu daného pro vykreslování. Modelem se rozumí instance třídy Context, která se konstruuje ze slovníkového objektu. Tento šablonovací systém je velice flexibilní a umožňuje snadno dopisovat vlastní rozšíření. Další jeho velkou výhodou je umožnění dědičnosti šablon. Tato dědičnost umožňuje v potomkovi předefinovat či rozšířit sekce definované v předkovi. Sekce se definují takto:

Objektově relační mapování.

Další velice silnou součástí Djanga je jeho objektově relační mapování. Každý model je potomkem třídy Model z modulu django.db. Jedná se o implementaci návrhového vzoru ActiveObject. Každá třída má automaticky jedno pole a tím je id. Toto pole slouží k identifikaci konkrétního objektu v databázi. Využit je zde dynamický princip Pythonu a za běhu jsou modely rozšířeny o API pro práci s metadaty. Další pole definuje uživatel, je možno využít jak předefinovaných databázových typů polí, nebo lze implementovat i vlastní. from django import model as m class Adresa(m.Model):  class Osoba(m.Model):  Práce s těmito objekty probíhá velice intuitivně. V kódu je vidět ukázka jednoduché definice objektů. Tyto objekty lze vybírat z databáze jak s použitím, tak i bez použití SQL.

Server.

Framework Django může fungovat na Apache 2 s mod python nebo pod jakýmkoli webovým serverem vyhovujícím WSGI. Django je také schopno spouštět server FastCGI v pozadí webového serveru, který podporuje FastCGI.  Framework Django oficiálně podporuje následující databáze:  Adaptéry pro Microsoft SQL Server a Oracle jsou ve vývoji a jsou stále experimentální.

Django je open source webový aplikační framework napsaný v Pythonu, který se volně drží architektury Model-view-controller. Původně bylo navrženo pro správu několika zpravodajsky orientovaných stránek společnosti The World Company v Lawrenci v Kansasu, později, v červnu 2005, bylo vydáno veřejně pod open-sourceovou licencí BSD. Framework byl pojmenován po jazzovém kytaristovi Django Reinhardtovi.

Django ( ; stylised as django) is a Python-based free and open-source web framework that follows the model-template-view (MVC) architectural pattern. It is maintained by the Django Software Foundation (DSF), an American independent organization established as a 501(c)(3) non-profit.


Historický kontext.

Dne 20. dubna 1792 předložil král Ludvík XVI. Národnímu shromáždění vyhlášení války císaři Františkovi II. Král, který byl uvězněn v Tuilerijském paláci, hrál dvojí hru, protože současně tajně poslal novináře Jacquese Malleta du Pan do Frankfurtu, aby sdělil císaři a německým knížatům, že chce konflikt využít jako příležitost k obnovení své moci. Kvůli vzpourám proti šlechtickým velitelům začala totiž válka pro Francii špatně.  Hrabě Maurice Gabriel de Riquet de Caraman podrobně informoval krále o pruských jednotkách, které postupovaly od 12. května k Paříži. Tato konspirace byla nejspíš vyzrazena a rozšířily se zvěsti, že král zradil národ. Dne 20. června 1792 zaútočil poprvé na Tuilerijský palác dav a ustoupil až po dlouhé diskusi s králem. Královna Marie Antoinetta zase získávala aktuální informace prostřednictvím tajné korespondence se svým důvěrníkem Hansem Axelem von Fersen.

Vznik a vyhlášení manifestu.

Návrh manifestu vznikl v okruhu francouzské šlechtické emigrace. Na textu se podíleli hrabě Jérôme-Joseph Geoffroy de Limon, který po svém útěku do Koblenze zůstal v tajném kontaktu s králem, Hans Axel von Fersen, Jacques Mallet du Pan a bývalý sekretář hraběte Mirabeau Jean-Joachim Pellenc. Hans Axel von Fersen napsal královně, že požádal autory, aby byl manifest formulován ostře a hrozivě. Dne 28. července obdržel konečnou verzi dokumentu.  Text byl vůči revolucionářům velmi ostrý a příkrý ovlivněný uvězněním královské rodiny. Hrozil Pařížanům odvetnými sankcemi, pokud by byla jakkoliv ohrožena královská rodina. Revoluční instituce měly být zrušeny a měla být obnovena monarchie v původním stavu. V textu manifestu se odráží, jak málo si jeho autoři byli vědomi revolučního procesu v rodné Francii.  Mohučský kurfiřt Friedrich Karl Joseph von Erthal ve dnech 19. až 21. července 1792 uspořádal ve svém paláci Favorite setkání, kterého se zúčastnili vedle německého císaře Františka II. a pruského krále Fridricha Viléma II. též diplomaté a německá knížata. Zde vévoda Karel Vilém Ferdinand Brunšvický předal přítomným manifest, který byl vytištěn v tiskárně v Mohuči. Jeho znění bylo společně odsouhlaseno. Manifest byl vyhlášen v Koblenzi 25. července a v Paříži byl publikován 3. srpna v novinách "Le Moniteur universel". Není známo, zda vévoda skutečně manifest podepsal. Nikdy však nepotvrdil, že není autorem. Ačkoli vévoda sám považoval text za příliš ostrý, přesto povolil, aby se šířil jeho jménem.

Následky manifestu.

Manifest měl přesný opak zamýšleného účinku. Francouzským obyvatelstvem byl přijat jako důkaz, že král spolupracuje se spojenci proti Francii. Výsledkem bylo všeobecné pobouření a král musel učinit prohlášení, kterým ujišťoval, že udělá vše pro to, aby Francie ve válce vyhrála. Jeho slova však již neměla účinek a místo toho se objevovaly názory na královo sesazení.  Dne 10. srpna 1792 pařížští sansculoti a další povstalci znovu zaútočili na Tuilerijský palác a přemohli švýcarskou gardu. Ludvík XVI. s rodinou našel úkryt nejprve v Národním shromáždění, které okamžitě odhlasovalo sesazení krále a poté jeho uvěznění v Templu. Zde čekal na proces, který se konal v prosinci 1792, a na popravu v lednu 1793.

Manifest brunšvického vévody () či Brunšvický manifest () bylo provolání vrchního velitele pruských a rakouských vojsk Karla Brunšvického pařížskému lidu z 25. července 1792. Záměrem bylo zastrašit obyvatelstvo a přimět ho podrobit se svému králi, který byl internován v Tuilerijském paláci. Zejména v případě násilí proti královské rodině hrozil krvavou odplatou spolu se zničením Paříže. Manifest však dosáhl pravého opaku, než co zamýšlel. Došlo k radikálnímu posunu ve Francouzské revoluci a 10. srpna 1792 vyvolal útok na Tuilerijský palác a následné sesazení krále a vyhlášení republiky.

The Brunswick Manifesto was a proclamation issued by Charles William Ferdinand, Duke of Brunswick, commander of the Allied Army (principally Austrian and Prussian), on 25 July 1792 to the population of Paris, France during the War of the First Coalition. The Brunswick Manifesto threatened that if the French royal family were harmed, then French civilians would be harmed. It was said to have been a measure intended to intimidate Paris, but rather helped further spur the increasingly radical French Revolution and finally led to the war between revolutionary France and counter-revolutionary monarchies.


Vývoj.

Vývoj byl zahájen roku 1961 v Konstrukční kanceláři strojírenství ("Konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija - KBM)" ve městě Kolomna. Při její konstrukci byly poprvé na světě široce využity plasty. Existovaly dvě hlavní verze - přenosná a mobilní. Přenosná varianta používala odpalovací zařízení 9A111. První mobilní verze s označením 9P110 vznikla na základě kolového obrněného vozidla BRDM. O něco později vznikly též verze 9P122 a 9P133 na bázi modernějšího vozidla BRDM-2, které nesly novější komplet Maljutka-P. Mobilní verze byly vybaveny 14 střelami, z nichž šest bylo umístěno na výsuvném odpalovacím zařízení.  První verze z roku 1963 (označení NATO AT-3A) byla řízena povely operátora, který musel prodělat důkladný výcvik (po odpálení bylo nutno sledovat polohu cíle i střely a tuto ručně vést až na cíl), a v bojových podmínkách se nesnadno používala. Během sériové výroby došlo k mnoha modernizacím.  Varianta střely 9M14M (označení NATO AT-3B) měla vylepšený raketový motor, který jí uděloval o 25 % vyšší rychlost, vstoupila do výzbroje roku 1973.  V roce 1967 byl zahájen vývoj kompletu 9K11P Maljutka-P s poloautomatickým povelovým systémem dálkového navedení po záměrné cíle (SACLOS - "Semi-Automatic Command to Line-of-Sight)", a přenosem řídících povelů po vodiči (PTRK druhé generace). Role operátora je zde výrazně usnadněna a spočívá v udržování zaměření cíle, o střelu se již starat nemusí. Upravená PTŘS nese označení 9M14P Maljutka-P (označení NATO AT-3C), má rovněž vylepšenou bojovou hlavici a byla přijata do výzbroje roku 1969.  Další zásadní modifikace proběhla až roku 1995, kdy vznikla verze 9K11-2 Maljutka-2 s PTŘS 9M14-2, která používá tandemovou kumulativní hlavici a nový raketový motor.

Služba.

Přenosná varianta je obsluhována trojčlenným týmem, který je schopen připravit celý palebný komplet tvořený čtyřmi střelami během patnácti minut. Střely mohou být rozestavěny do vzdálenosti 15 metrů od centrálního zaměřovače a řídícího pultu. Při střelbě sleduje operátor vizuálně střelu, při útoku na cíl ve vzdálenosti větší než 1000 m využívá optického zaměřovače s desetinásobným zvětšením.  Druhá varianta kompletu je používána ve výzbroji vrtulníků Mi-8 a starších verzí Mi-24. Rovněž tvoří výzbroj průzkumných obrněných vozidel BRDM, BRDM-2 a bojových vozidel pěchoty BMP-1.  Maljutka byla poprvé úspěšně nasazena během Arabsko-izraelské války v roce 1973, kdy bylo jejím prostřednictvím zasaženo několik stovek izraelských tanků. Byla jednou z prvních skutečně účinných přenosných protitankových řízených střel.  Licenční výroba probíhala v Bulharsku a Jugoslávii. Čína na jejím základě vyvinula vlastní PTRK "Red Arrow 73" a Írán PTRK "RAAD".

Maljutka (v kódu NATO AT-3 „Sagger“) je sovětská protitanková řízená střela první generace naváděná prostřednictvím vodiče. Sovětský index GRAU kompletu je 9K11 Maljutka, samotná střela nese označení 9M14. Jedná se o protitankový raketový komplet středního dosahu s povelovým systémem dálkového navedení a s přenosem řídících povelů po vodiči (tzv. CLOS).

The 9M14 Malyutka (; "Little one", NATO reporting name: AT-3 Sagger) is a manual command to line of sight (MCLOS) wire-guided anti-tank guided missile (ATGM) system developed in the Soviet Union. It was the first man-portable anti-tank guided missile of the Soviet Union and is probably the most widely produced ATGM of all time—with Soviet production peaking at 25,000 missiles a year during the 1960s and 1970s. In addition, copies of the missile have been manufactured under various names by at least five countries.


Dálniční poplatky v ČR.

V České republice byly zavedeny dálniční poplatky 1. ledna 1995 na základě zákona č. 134/1994 Sb., v současnosti je upravuje zákon č. 13/1997 Sb. Do roku 2007 existoval jen časový poplatek, od té doby platí vozidla nad 12 tun mýtné. Tato vozidla platí od roku 2008 mýtné i na vybraných úsecích silnic I. třídy. Vozidla nad 3,5 tuny a pod 12 tun platí mýtné od roku 2010.  Rozsah zpoplatnění dálnic a rychlostních silnic je u časového poplatku menší než u mýtného. Časovým poplatkem nejsou zpoplatněny například některé úseky dálnic a rychlostních silnic vedoucí kolem velkých měst sloužící jako jejich obchvaty.

Nezpoplatněné úseky.

Seznam nezpoplatněných úseků dálnic a silnic pro motorová vozidla.

Časový poplatek.

Informace o umístění nálepky prokazující zaplacení poplatku za užití dálnic nebo rychlostních silnic a vymezení úseků na něž se tento poplatek vztahuje naleznete ve vyhlášce Ministerstva dopravy a spojů č. 104/1997 Sb. ze dne 23. dubna 1997. O vzoru a evidenci nálepek prokazující zaplacení poplatku za užívání dálnic a rychlostních silnic hovoří vyhláška Ministerstva financí č. 283/1997 Sb. ze dne 29. října 1997.

Platnost nálepek.

Platnost roční nálepky je od 1. prosince předchozího roku do 31. ledna následujícího roku. Jen nálepka na rok 2006 platila pouze do 31. prosince 2006 – platnost byla v průběhu roku zkrácena vzhledem k zavádění mýtného pro vozidla s hmotností nad 12 tun (a omylem se toto zkrácení týkalo i ostatních vozidel).  Na dálniční známce musí být napsaná registrační značka vozidla, stejně tak na kontrolním kupónu, který je nutné při případné kontrole předkládat. V případě potřeby je možné nechat si (např. na některých pobočkách České pošty) dálniční známku za manipulační poplatek vyměnit - například při výměně čelního skla, ale ověřeno i při výměně automobilu.

Vývoj cen dálničního poplatku v ČR.

Ceny dálničních poplatků od roku 1995 do současnosti. Důvodem dvojnásobného navýšení cen mezi roky 1997 - 1998 byla potřeba získat prostředky na opravu komunikací po povodních 1997. Toto navýšení bylo vládou deklarované jako dočasné opatření.

Mýtné (pro vozidla nad 3,5 tuny).

Sazby zůstávaly od zavedení mýtného v roce 2007 stejné. Od února 2010 byly sazby zvýšeny pro pátek od 15.00 hod. do 21.00 a mírně sníženy pro ostatní dobu v týdnu. Je placeno vozidly nad 3,5 tuny. V tabulce je aktuální ceník platný od 1. 1. 2015.

Silnice I. třídy.

Ke zpoplatnění silnic I. třídy mělo dojít od 1. července 2007, ale nakonec došlo ke zpoplatnění některých tranzitních úseků silnic I. třídy od 1. ledna 2008.

Dálniční poplatky v Evropě.

Belgie.

Dálniční poplatky v Belgii se vztahují na nákladní automobily nad 12 t. Tyto poplatky jsou hrazeny prostřednictvím systému Eurovignette. Od 1. 10. 2008 je tento systém dostupný přes internet.  V systému Eurovignette si řidič zakoupí tzv. e-známku, která je dostupná s kartou Eurotrafic na tzv. AGES points a čerpacích stanicích v Belgii, Lucembursku, Nizozemí, Dánsku, Francii, Anglii, Finsku, Německu a Švédsku. Je možné zvolit platnost E-známky na 1 den, 1 týden, 1 měsíc a 1 rok.  V Belgii je zpoplatněn pro ostatní dopravní prostředky tunel v Antverpách (Liefkenshoektunnel), výše mýta závisí na výšce vozidla: vozy s výškou menší než 2,75 m jsou zpoplatněny 5 Eur za 1 průjezd, vozidla vyšší platí 17 Eur za 1 průjezd.

Bělorusko.

Od 1. srpna 2013 se mýtné vybírá pomoci systému elektronického mýtného. Vztahuje se na všechny druhy motorových vozidel, s výjimkou osobních aut, zaregistrovávaných v Bělorusku, Ruské federaci a Kazachstánu.

Bulharsko.

V Bulharsku je průjezd dálnic umožněn pouze s platnou dálniční známkou. Pro osobní automobily jsou k zakoupení s platností 7 dní, měsíc a rok. Tzv. "vinětky" je třeba zakoupit při vstupu do Bulharska, např. na kterékoliv benzinové pumpě, bez ohledu na to, jestli trasa vede po dálnici či nikoliv. Nejde tedy o klasický dálniční poplatek. Uhrazením sumy za příslušnou vinětku se hradí zároveň poplatek opravňující cestujícího vozidlem k používání jakékoliv silnice.

Dánsko.

V Dánsku není zpoplatněno používání dálnic. Mýtným jsou zpoplatněny pouze mosty Storebæl a Øresund.  Most Great Belt (Storebaelt) se nachází mezi Funen a Zealand. Poplatky za jednotlivá vozidla se určují automaticky na základě výšky a délky vozidla. Most má jednu mýtnou bránu v Halsskov. Častí uživatelé mohou využívat 5% slevu, která je k dispozici se zařízením BroBizz.  Dalším zpoplatněným mostem je Øresund mezi Dánskem a Švédskem. Tento most představuje spojení mezi Dánskem a Švédskem, tedy mezi Skandinávií a kontinentální Evropou. Propojuje oblasti Kodaně a Malmö. Je zde pouze jedna mýtní stanice umístěná v Lernaken na švédské straně s 11 pruhy v každém směru. Devět pruhů je určeno pro placení kartami, dva pruhy pro elektronickou platbu mýtného pomocí BroBizz (viz též most Great Belt).

Francie.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů, pro osobní automobily asi € 7,50 na 100 km.

Chorvatsko.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů. Platí se v typických mýtných branách (cestarina), které se nacházejí na každém dálničním exitu. Je možné platit hotově chorvatskými kunami, nebo elektronicky pomocí speciální mýtné krabičky ENC (elektronička naplata cestarine).

Itálie.

Dálniční poplatky se platí podle ujetých kilometrů, pro osobní automobily přibližně € 5,40 na 100 km. Zpoplatněny nejsou některé obchvaty velkých měst a 443 km dlouhý jižní úsek dálnice A3.

Maďarsko.

V Maďarsku jsou zpoplatněny dálnice M1, M3, M5, M6 a M7. Je nutno zakoupit dálniční známku, je možné zakoupit i elektronicky pomocí SMS a platební karty nebo na stránkách.

Německo.

Pro osobní automobily dálnice nejsou zpoplatněny, nákladní automobily platí elektronické mýtné. Od října roku 2020 by mělo být zpoplatněno mýtné i pro osobní automobily.

Nizozemí.

Uživatelské poplatky za dálnice se vztahují na nákladní automobily nad 12 t. V Nizozemí jsou tyto poplatky hrazeny prostřednictvím systému Eurovignette.  V Nizozemí se dálniční poplatky týkají tunelu Westerscheldetunnel. Kromě standardní výše poplatků zde pravidelní uživatelé mohou dostat slevu pomocí předplatného tzv. t-tag.

Polsko.

Na dálnicích A1, A2 a A4 se platí dálniční poplatky v mýtných branách podle ujetých kilometrů.

Rakousko.

Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Na některých úsecích se platí poplatky – například Brennerský průsmyk (€ 9 za osobní automobil, ale není nutné mít dálniční známku), Taurský dálniční tunel a Katschberský tunel (€ 10 za osobní automobil za oba tunely), tunel Karavanky a další. Nákladní automobily platí elektronické mýtné.

Rumunsko.

V Rumunsku si musí dálniční známku zakoupit osobní i nákladní vozidla. Prodávají se s 5 délkami platnosti: denní, týdenní, 30denní, 90denní, 12měsíční. 12měsíční se počítá od data prodeje, nikoliv pouze pro 1 kalendářní rok.  Známka je zapotřebí i pro použití silnic „národní sítě“ označených DN, které odpovídají zhruba silnicím 1. třídy v ČR. Bez známky lze použít jen okresní (obecní) silnice, které ale většinou začínají a končí na silnicích DN a proto nelze Rumunskem bez zakoupení známky projet.

Řecko.

V Řecku se platí mýtné podle projetých úseků v mýtných branách. Jsou zpoplatněny pouze části dálničních úseků. O provoz dálnic a výběr mýtného se v Řecku stará cca 6 různých společností. Kromě dálničních poplatků je zpoplatněn přejezd mostu Charilaos Trikoupis (Rio - Antirio) € 13,20 a průjezd podmořského tunelu Aktio - Preveza € 3,00.

Slovensko.

Pro osobní vozidla i pro přípojné vozíky je nutno zakoupit dálniční známku. V roce 2016 byly na Slovensku zavedeny elektronické dálniční známky, které lze koupit online na internetu, nebo na benzínových pumpách. Motocykly klasické konstrukce dálniční známku mít nemusí. U nákladních vozidel nad 3,5 tuny od začátku roku 2010 nahradilo dálniční známku elektronické mýtné. Automatický sken registračních značek umožňuje snáze postihovat řidiče bez zaplaceného dálničního poplatku. Za jízdu bez zaplaceného poplatku hrozí pokuta až do výše 500 eur.  Stejně jako v ČR nejsou některé úseky dálnic a rychlostních silnic zpoplatněné a lze je použít i bez známky. Asi nejzajímavější je průjezd Bratislavou směrem k maďarským hranicím po dálnici D2 mezi výjezdy 55 (Bratislava-Lamač) a 71 (Bratislava-Jarovce).

Dálniční známky.

Ceny za dálniční známky.

Mýto.

Ceny za používání dálnic a silnic pro motorová vozidla.

Silnice I. třídy.

Na silnicích I. třídy se cena mýtného u nákladních automobilů shoduje s cenou na dálnicích.

Slovinsko.

Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Pro vozidla nad 3,5 t se platí mýtné

Španělsko.

Dálniční poplatky se platí v mýtných branách podle ujetých kilometrů. Orientační cena pro osobní automobil je 9,5 EUR/100 km. Zpoplatněny jsou většinou dálnice třídy "autopista", většina dálničních úseků, kategorizovaných jako "autovía", je nezpoplatněná.

Švýcarsko.

Zahraničním nákladním vozidlům je ve Švýcarku při průjezdu hranicemi odečten tachometr, z čehož se při průjezdu ze země spočítá výše mýtného. Pro osobní vozidla je nutno zakoupit dálniční známku. Lze koupit jen roční dálniční známka, která stojí 40 CHF (asi 1000 Kč).

Srbsko.

Zpoplatněn průjezd přes dálniční úseky dle ujetých kilometrů. Průměrná cena € 4,50/100 km.

Jako dálniční poplatek se označuje poplatek za užívání dálnic a rychlostních komunikací. Ve většině zemí není totožný ani zaměnitelný se silniční daní.

Vignette is a form of road pricing imposed on vehicles, usually in addition to the compulsory road tax, based on a period of time the vehicle may use the road, instead of road tolls that are based on distance travelled. Vignettes are currently used in several European countries. The term originated in France in the 1950s, although vignettes there were not linked to motorway use and no longer exist; it is now used throughout Central Europe, as well as in Italy ("vignetta").


Dějiny.

Podle pověsti byl klášter založen na místě u pramene potoka Brusnice, kde se údajně setkal biskup Vojtěch s knížetem Boleslavem na lovu. Pražský biskup Vojtěch se s mnichy řádu svatého Benedikta dostal do kontaktu během svého exilového pobytu v Itálii, kdy mimo jiné pobýval i v nejstarším západním klášteře na Monte Cassinu. V řecko-latinském benediktinském klášteře svatých Alexia a Bonifáce na římském Aventinu pak 17. dubna 990 složil řeholní sliby. Při svém návratu do vlasti pak s sebou biskup přivedl i dvanáct bratrů z tohoto kláštera, kteří potom utvořili první mnišskou komunitu nově postaveného kláštera. Posvěcení (zřejmě ještě provizorní) klášterní stavby proběhlo 14. ledna 993, jenom krátce po biskupově návratu zpět do vlasti, čímž se stal Břevnovský klášter nejstarším mužským klášterem na českém území; papež Jan XV. stvrdil jeho vznik v květnu toho roku. Vztah mezi břevnovským klášterem a římským domovským klášterem mnichů pak nejlépe ilustruje původní zasvěcení břevnovského kláštera "„ke cti Matky Boží, svatého Benedikta a svatých Bonifatia a Alexia“". Název si pak vzal klášter od přilehlé vísky Břevnové.  Zakladatelem kláštera byl český kníže Boleslav II. a stavba musela započít ještě před rokem 993, například kronikář Přibík Pulkava z Radenína tak považuje za rok založení kláštera již rok 992. Tentýž kníže o šest let později založil další benediktinský klášter na Ostrově u Davle. Prvním opatem nového kláštera se stal jistý Anastasius, zmiňovaný též jako Astrik. V polovině 11. století postavil opat Meinhard v Břevnově románskou basiliku sv. Benedikta a Vojtěcha a založil klášter v Rajhradě u Brna. Počátkem 14. století přestavěl opat Bavor z Nečtin klášter i kostel, který je od té doby zasvěcen sv. Markétě, a založil klášter v Broumově. V klášteře žila řada vynikajících mnichů, například Jan z Holešova, který patrně jako první používal diakritický pravopis. Roku 1420 klášter zničili táborité. Mniši, kteří přežili, odešli do Broumova. K obnově kláštera došlo až v polovině 16. století, koncem 17. století za opata Tomáše Sartoria vznikl dnešní Starý konvent (na počest významného obnovitele kláštera Sartoria byla po něm pojmenována blízká "Sartoriova ulice"). Současnou stavbu zahájil roku 1708 opat Otmar Zinke a svěřil ji nejlepším umělcům své doby. Bazilika je sálová vrcholně barokní stavba s dlouhým kněžištěm podle plánů Kryštofa Dientzenhofera. Bazilika byla vysvěcena roku 1715, celá stavba trvala do roku 1740. Za pruského obléhání Prahy v roce 1757 sloužil kostel jako stáj a lazaret. Břevnovský opat František Štěpán Rautenstrauch (1734–1785) se významně podílel na reformách vysokých škol, právnického a kněžského vzdělávání, a tak nebyl klášter za reforem císaře Josefa II. zrušen. V dalším období však spíš upadal, až ve 30. letech 20. století byl reformován mnichy z belgického Chevetogne. Převorem se pak stal Anastáz Opasek, od roku 1947 opat. Roku 1950 byl zatčen a dlouhodobě vězněn, klášter byl roku 1951 rozpuštěn a mniši deportováni. Do roku 1990 zde byl Archiv ministerstva vnitra. Tzv. malý neboli Sartoriův konvent využívala StB pod krycím názvem „Montážní ústav“. Po návratu opata Opaska byl klášter i kostel v letech 1991–1993 s velkou podporou zahraničních, zejména německých, klášterů důkladně opraven a povýšen na arciopatství. V roce 1997 jej navštívil papež Jan Pavel II. V současnosti (rok 2019) v klášteře žije 13 mnichů.

Popis areálu.

Dnešní barokní budovy kláštera včetně chrámu sv. Markéty, nového konventu a prelatury pocházejí převážně z let 1708–1740. Byly zbudovány na starších základech podle plánů architekta Kryštofa Dientzenhofera a pod jeho stavebním dozorem. Někdejší vstupní osa kláštera je dnes rozdělena ulicemi Bělohorskou a Patočkovou. Při proražení třídy Pionýrů (dnešní Patočkovy ulice) v letech 1952–1953 padly za oběť budovy klášterního pivovaru a sladovny s vnější ohradní zdí. Sochy sv. Benedikta nad vstupní branou a sv. Jana Nepomuckého v severozápadním rohu nádvoří jsou od Karla Josefa Hiernleho, ostatní sochy na fasádě pocházejí z dílny Matěje Václava Jäckela.

Kostel svaté Markéty.

Kostel zasvěcený svaté Markétě Antiochijské byl postaven v letech 1708–1715. Jeho zvlněná fasáda odpovídá utváření hmoty architektury na principu protínajících se elipsoidů. Na atice jsou sochy řádových světců od Matěje Václava Jäckla a na jižní stěně kopie náhrobku blahoslaveného Vintíře zasazený do barokní iluzivní malby.

Interiér kostela.

Vnitřní zařízení a výzdobu kostela navrhl Kryštofův syn Kilián Ignác Dientzenhofer. Na hlavním oltáři je v nice vsazena dřevěná pozlacená socha patronky chrámu, sv. Markéty, od lužického sochaře Matěje Václava Jäckela. Oltářní menzu čelem k lidu navrhl sochař a restaurátor Karel Stádník. V chóru jsou dvě řady barokních mnišských lavic, tzv. "stally", s řezanými figurami benediktinských patronů v nástavci. Na jižní straně je na pozdně barokním oltáři Panny Marie benediktinské obraz této řádové patronky benediktinů s Ježíškem v náručí. Do predelly téhož oltáře je vsazen zasklený rokokový relikviář s ramenní kostí sv. Markéty Antiochijské, jež byla uctívána jako patronka deště a dobré úrody, každoročně 14. července se zde konala pouť s procesím. Stříbrný gotický plenář svaté Markéty je uložen v trezoru.  Na postranních iluzivně malovaných oltářích v chrámové lodi je sedm velkých obrazů Petra Brandla z let 1715–1719. Na severní (levé) straně směrem od vchodu jsou to obrazy "Smrt sv. Václava", "Ukřižování" a "Setkání sv. Vojtěcha s knížetem Boleslavem II. u studánky". Na jižní straně "Přenesení ostatků sv. Otmara", "Smrt sv. Benedikta mezi řeholníky" a na třetím oltáři dva obrazy nad sebou: "Sv. Prokop" a "Smrt poustevníka Vintíře" (za účasti knížete Břetislava I. a biskupa Šebíře). Fresky na klenbě vymaloval Jan Jakub Stevens. Na kůru je cenný barokní prospekt varhan s figurálními dřevořezbami hrajících andílků z roku 1724. Do staré skříně byl roku 2010 vsazen nový varhanní stroj. Na jižní stěně chóru kostela je vsazen kamenný raně gotický náhrobek blahoslaveného šumavského poustevníka a diplomata Vintíře, který zemřel roku 1045 a byl uctíván jako patron českých a bavorských benediktinů.

Krypta.

Pod chórem kostela byla při archeologickém průzkumu v letech 1965–1968 odkryta část opukového kvádříkového zdiva s polosloupy a podlaha krypty trojlodní románské baziliky z poloviny 11. století.

Konvent a prelatura.

Patrový konvent, který přiléhá ze severní strany ke kostelu, vznikl v letech 1709–1719 pod vedením Kryštofa Dientzenhofera. Má jednotnou architektonickou úpravu a tři vnitřní dvory. Ze severního traktu vybíhá směrem do zahrady křídlo s letním refektářem v přízemí a knihovnou v patře. Sály, ambity a chodby jsou vyzdobeny štuky a freskami různých umělců z první poloviny 18. století. Kolem východního dvora, který nepatří do klausury, jsou v patře prostory prelatury (sídlo opata). Reprezentativní sály jsou zdobeny freskami, největší a nejznámější je Tereziánský sál v rizalitu východního křídla, který vyčnívá nad střechy ostatních budov. Stropní fresku v Tereziánském sále vytvořili v letech 1727–1728 bratři Asamové, Kosma Damián a Egid Quirin, a zobrazili na ní pověst o „Zázraku svatého Vintíře“. Poustevník, pozvaný na hostinu v postní době, nechtěl jíst maso a hostitele nechtěl urazit. Pečený páv však obživl a uletěl ze stolu. Cenná je rovněž knihovna s původními knihovními skříněmi a bohatou sbírkou starých tisků.  Starý konvent, z něhož zbylo po přestavbě tak zvané Sartoriovo křídlo (naproti kostelu k jihu) zbudoval opat Tomáš Sartorius v 60. letech 17. století. Komunitě benediktinů v čele s opatem Anastázem Opaskem sloužilo po jejich příchodu v letech 1990–1992 jako konvent, dnes je adaptováno na hotel Adalbert.  Komplex hospodářských budov zahrnuje někdejší sýpku, administrativní budovy a ovčín, který nyní slouží jako klášterní šenk.

Zahrada.

Prospekt kaskádové barokní zahrady s nedávno rekonstruovanou oranžerií, sadem, habrovým špalírem a loubím, stejně jako dva rybníky pocházejí z 2. čtvrtiny 18. století a jsou pouze menší částí někdejšího areálu, který zčásti zabralo sídliště Petřiny. V dolní části zahrady stojí v dnešní podobě barokní pavilon Vojtěška s pramenem potoka Brusnice, nad pramenem se nachází gotická křížová klenba, jediný pozůstatek někdejšího gotického kláštera. Dolní část zahrady, kde je také gloriet Josefka, kaple Lazarka, soustava barokních štol, jimiž se voda zaváděla do kláštera, terasy s fontánami a schodišti, prošla v letech 2010–2013 náročnou rekonstrukcí a bývalá oranžerie slouží jako výstavní síň. V horní části zahrady (sadu), která je oddělena plotem, dochází k výměně starých ovocných stromů novými (vykáceno má být všech více než 1 000 stromů). V současnosti se na noc zamyká jen spodní část zahrady (areál kláštera), po ukončení její rekonstrukce se ale nově plánuje na noc zamykat i horní zahradu, která sousedí s někdejším klášterním větrným mlýnem, a podle něj nazvanými kolejemi Na Větrníku.

Hřbitov.

Na nedalekém Břevnovském hřbitově odpočívá řada známých osobností (jako např. Jan Patočka nebo Karel Kryl). V kostele proběhla zádušní mše například také za Jaroslava Seiferta (1986) nebo za kontroverzního podnikatele Václava Kočku ml (2008), kteří však na zdejším hřbitově neleží.

Zajímavosti.

Opat Tomáš Sartorius byl donátorem 24. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi. Kaple byly stavěny jezuity v letech 1674–1690, v horním rohu výklenku bylo jméno stavebníka a jeho znak.

Vyobrazení.

Klášter a jeho krypta se objevují na mnoha vyobrazeních, například:

Břevnovský klášter (plným názvem Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty v Praze-Břevnově) je nejstarší český mužský klášter, nacházející se v pražské čtvrti Břevnov. Založil jej roku 993 kníže Boleslav II. a pražský biskup Vojtěch. Od počátku v něm sídlí mnišská komunita benediktinů, která sem přišla z dolnobavorského kláštera Niederaltaich. U příležitosti 1000. výročí založení kláštera roku 1993 povýšil papež Jan Pavel II. břevnovské opatství na arciopatství. Klášter jako celek s bazilikou svaté Markéty a s Markétskou zahradou je chráněn jako národní kulturní památka České republiky. Klášter je považován za nejstarší písemně doložené místo vaření piva v celé České republice, v této tradici pokračuje Břevnovský klášterní pivovar.

Břevnov Monastery (, ) is a Benedictine archabbey in the Břevnov district of Prague, Czech Republic. It was founded by Saint Adalbert, the second Bishop of Prague, in 993 AD with the support of Duke Boleslav II of Bohemia. The first Benedictine male monastery in Bohemia, it also has the oldest tradition of beer brewing in the Czech Republic. Brewing was interrupted several times in the history, but up to today, the Břevnov Monastery Brewery brew its beer here.


Život.

Mládí.

Čang Süe-liang se narodil 3. června 1901 v provincii Fengtchien. V mládí ho otec, Čang Cuo-lin, připravil na vojenskou kariéru. Absolvoval tamní vojenskou akademii a v 19 letech začal sloužit v otcově armádě. Rychle se stal plukovníkem a velitelem otcovy osobní stráže. Jako součást udržování vztahů mezi Mandžuskem a Pekingem se stal asistentem prezidenta Sü Š’-čchanga. Brzy byl povýšen na brigádního generála a rok nato odjel na otcův příkaz do Japonska. Po svém návratu navrhl reformy fengtchienské armády, v krátkém čase vytvořil letectvo, které pak bylo užíváno ve válkách s ostatními militaristy k pozorování i bombardování.  V roce 1922 bojoval ve válce mezi klikou Fengtchien a klikou Č'-li. Po jejím skončení se stal velitelem fengtchienské armády a vojenské akademie. V roce 1924, po druhé válce těchto armád, byl ministrem Tuan Čchi-žuejem pozván do Pekingu, kde se následně stal velitelem pekingské vojenské akademie. Kvůli častým absencím v klice Fengtchien, jmenoval svého blízkého přítele Kuo Sung-linga zastupujícím velitelem. Kuo Sung-ling chtěl této pozice využít a stát se vůdcem Mandžuska, proto se na konci roku 1925 pokusil o revoltu proti Čang Cuo-linovi. Ta byla ale neúspěšná a Kuo Sung-ling byl popraven. Čang Cuo-lin dokonce zvažoval popravu svého syna, Čang Süe-liang.  V červenci 1926 zahájil Čankajšek tzv. Severní pochod, jehož cílem bylo vojenské sjednocení Číny. Proto byl Čang Süe-liang poslán otcem na jih, aby bránil postupu Kuomintangské armády na sever. V květnu 1928 nabídl jeho otec Čankajškovi na radu amerických a britských poradců dohodu o ukončení nepřátelství. Krátce nato byl Čang Cuo-lin zavražděn Japonci.

Militarista.

Po smrti svého otce se Čang Süe-liang stal pánem Mandžuska. Jelikož měl pověst lehkomyslného mládence se závislostí na opiu, Japonci předpokládali, že bude snáze manipulovatelný. Čang Süe-liang ale naopak nechal japonské poradce během večeře postřílet a potom proklamoval loajalitu národní vládě, čímž bylo docíleno formální sjednocení Číny.  "Na počátku 30. let se v Japonsku postupně dostávaly ke slovu síly, které absolutizovaly hospodářské a diplomatické úspěchy své země a transformovaly je do myšlenky, že je povinností Japonska osvobodit asijské národy od vykořisťování západními mocnostmi. Přirozeným nástupištěm na asijskou pevninu bylo v této situaci Mandžusko, které tak dostalo pro Japonsko význam nejen hospodářský, ale i strategický." Od roku 1905 vlastnilo Japonsko v této oblasti významné koncese, jako Jihomandžuskou železnici, a přístavy Port Arthur a Dalnyj. 18. září 1931 se japonská Kuantungská armáda pod zinscenovanou záminkou posunula za hranice zóny, kterou měla určenou k ochraně. Čínská armáda neodporovala, velitel Mandžuska, Čang Süe-liang, ležel v té době v nemocnici v Pekingu. Japonsko potom celou oblast obsadilo a vytvořilo na tomto území stát Mandžukuo.

Sianský incident.

12. prosince 1936 přijel Čankajšek do Si-anu na setkání s Čang Süe-liangem a Jen Si-šanem. Byl ale neočekávaně zajat oddíly věrnými Čang Süe-liangovi. Vzbouřenci požadovali ukončení občanské války, vytvoření jednotné fronty s komunistickou stranou, koaliční vládu a propuštění politických vězňů. Čankajšek nakonec s jejich podmínkami souhlasil, ale Čang Süe-lianga nechal uvěznit. V domácím vězení pak Čang Süe-liang strávil více než půl století. Na veřejnosti se objevil až v roce 1988.  Čang Süe-liang zemřel 15. října 2001, ve věku 100 let v Honolulu.

Čang Süe-liang, Zhang Xueliang (tradiční znaky: 張學良; zjednodušené znaky: 张学良; pinyin: Zhāng Xuéliáng) (3. června 1901 - 15. října 2001) byl syn Čang Cuo-lina a severní militarista, který po smrti otce ovládal oblast Mandžuska. V roce 1936 byl iniciátorem Si-anského incidentu.

Chang Hsüeh-liang (, 3 June 1901 – 15 October 2001), nicknamed the "Young Marshal" (少帥) and known in his later life as Peter H. L. Chang, was the effective ruler of Northeast China and much of northern China after the assassination of his father, Chang Tso-lin (the "Old Marshal"), by the Japanese on 4 June 1928. He was an instigator of the 1936 Xi'an Incident, in which Chiang Kai-shek, the leader of China's ruling party, was arrested in order to force him to enter into a truce with the insurgent Chinese Communist Party and form a united front against Japan, which had occupied Manchuria. As a result, he spent over 50 years under house arrest, first in mainland China and then in Taiwan. He is regarded by the Chinese Communist Party as a patriotic hero for his role in the Xi'an Incident. He is also known for having an affair with Edda Mussolini.


Život.

Mládí.

John Paul Getty III. se narodil v Minneapolis v Minnesotě jako nejstarší z dětí Johna Paula Gettyho, známého filantropa, a jeho manželky Abigail „Gail“ Harris. Dětství prožil v Římě, kde jeho otec vedl italskou pobočku rodinného podniku. Roku 1964, když mu bylo osm let, se jeho rodiče rozvedli. O dva roky později si John Paul Getty Jr. vzal herečku a modelku Talithu Pol, začal s ní vést hippie život a většinu času trávil v Maroku nebo Anglii. John Paul Getty III. zůstal s Abigail v Itálii a chodil do St. George's British International School v Římě.  Na začátku roku 1972 byl ze školy vyloučen za nápisy napadající zdejšího ředitele, které napsal na stěny chodby. Rok poté zemřela jeho nevlastní matka Talitha na předávkování heroinem. Sám John Paul Getty Jr. byl těžce závislý od jejich společné cesty do Thajska a po smrti Talithy musel opustit Itálii, kde mu hrozilo obvinění z držení drog – přesunul se tedy do Spojených států.  John Paul Getty III. zůstal v Itálii, kde vedl bohémský život. Žil ve squatu, často chodil do zdejších nočních klubů a účastnil se levicových demonstrací. Byl dobrý malíř i kreslíř a živil se prodáváním svých karikatur, vlastnoručně dělaných šperků a maleb. Jako komparz se objevoval ve filmech. V roce 1973 se také za tisíc dolarů nechal nahý nafotit na obálku srpnového vydání italského magazínu "Playmen".

Únos.

Getty byl unesen na římském náměstí Piazza Farnese 10. července 1973 ve tři ráno. Jeho tehdejší přítelkyně Gisele Martine Schmidt řekla, že zvažoval možnost nechat se unést zdejšími menšími kriminálníky, aby tak získal peníze od svého dědečka. Když později začal pracovat v modelingu, nebylo to nutné; únosci ho ale stále pronásledovali. Nakonec ho se zavázanýma očima převezli do jeskyně. Za jeho bezpečný návrat domů požadovali 17 milionů amerických dolarů (k roku 2018 hodnota přibližně 96 milionů dolarů)..Nejprve Gettyho rodina myslela, že se John Paul snaží jen získat peníze, podruhé se požadavky k rodině dostaly kvůli stávce italské poštovní společnosti později.  Nakonec John Paul Getty Jr. požádal J. Paula Gettyho o peníze, ten ale odmítl s tím, že má několik dalších vnoučat a mohl by je ohrozit, kdyby dal najevo, že vydírat ho je tak snadné. S postupem času začali únosci s Johnem Paulem zacházet hůře: vzali mu rádio, zastřelili ptáka, kterého choval jako domácího mazlíčka, a hráli s ním ruskou ruletu.  V listopadu 1973 na adresu redakce italského deníku přišlo Johnovo ucho, chomáč vlasů a výhrůžka, že pokud rodina nezaplatí 3,2 milionu dolarů do deseti dnů, budou posílat další Gettyho části těla. Kvůli pneumonii a zánětu se ale začalo jeho zdraví rychle zhoršovat. Únosci mu ze strachu z jeho smrti začali podávat tak velké dávky antibiotik, že si na ně vytvořil alergii, která taktéž ovlivnila jeho zdraví po zbytek celého života. V knize "Painfully Rich", biografii Johna Paula Gettyho III., pak autor John Pearson uvádí, že mafiáni dávali Gettymu pít brandy na otupení bolesti, z čehož se později vyvinul alkoholismus.  Po poslední výhrůžce začal Getty Sr. jednat a nabídl za vnuka 2,9 milionů dolarů. Zaplatil 2,2 milionu a zbytek nechal zaplatit syna. Ten sice tolik peněz po prohýřeném životě neměl, ale půjčil si je od něj s úrokem 4 %. 15. prosince 1973, krátce po zaplacení částky, byl Paul nalezen na čerpací stanici nedaleko města Lauria v provincii Potenza. Zavolal i svému dědečkovi, aby mu poděkoval za záchranu, ten ale k telefonu odmítl přijít.  Bylo zadrženo devět únosců, mezi nimi i dva vysoce postavení členové kalábrijské mafiánské organizace 'Ndrangheta – Saverio Mammoliti a Girolamo Piromalli. Ti ale byli na základě nedostatku důkazů propuštěni a odsouzeni byli jen dva další kriminálníci. Většina peněz z výkupného se nikdy nenašla.

Pozdější život.

V roce 1974 se John Paul Getty III. oženil s Němkou Gisele Martinou Schmidt, která byla tehdy ve čtvrtém měsíci těhotenství. Znal se s ní i jejím dvojčetem Juttou ještě z doby před únosem. V roce 1975, když mu bylo osmnáct let, Gisele porodila syna Balthazara. V roce 1993 se pár rozvedl.  Getty se objevil v několika evropských filmech, například v portugalském hororu Raúla Ruize "O Território" nebo ve drama "Stav věcí" od německého režiséra Wima Wenderse.  Únos Gettyho doživotně ovlivnil: rozvinula se u něj závislost na alkoholu i drogách. V roce 1981 si dal diazepam, metadon a zapil to velkým množstvím alkoholu, což způsobilo selhání organismu a mrtvici, následkem čeho mu ochrnula většinu těla. Také byl téměř slepý a neschopný mluvit. Jeho matka Gail poté žalovala Johna Paula Gettyho Jr. o 28 000 dolarů měsíčně na pokrytí zdravotních nákladů. Nikdy se plně nezotavil a paralyzovaný zůstal do konce života, nicméně od roku 1987 se jeho stav mírně zlepšil.  V roce 1999 se Getty a šest členů jeho rodiny stali občany Irska na oplátku za darování milionu liber za každého člena. Kontroverzní zákon, který to umožňoval, byl později zrušen.  Zemřel 5. února 2011 po dlouhé nemoci v soukromé rodinné vile Wormsley Park v Buckinghamshire.

V kultuře.

Anglický spisovatel působící pod pseudonymem A. J. Quinnell použil Gettyho příběh jako námět pro svůj román "Muž v ohni" ("Man on Fire"). Roku 1995 pak vyšla kniha Johna Pearson o Johnovi Paulovi Gettym III. "Painfully Rich: J. Paul Getty and His Heirs". V roce 2017 vznikla filmová adaptace knihy nazvaná "Všechny prachy světa", Johna Paula zde ztvárnil tehdy sedmnáctiletý Charlie Plummer, jeho matku Gail Michelle Williams a dědečka J. Paula Christopher Plummer. Únos Gettyho zpracovává i americký seriál "Trust" s Donaldem Sutherlandem jako J. Paulem Gettym, Hilary Swank jako Gail a Harrisem Dickinsonem v roli Johna Paula.

John Paul Getty III. (4./5. listopadu 1956, Minneapolis, Minnesota, USA – 5. února 2011, Wormsley Park, Buckinghamshire, Anglie) byl vnuk amerického ropného magnáta J. Paula Gettyho. V roce 1973 byl v Římě unesen italskou mafií, která požadovala od Gettyho Sr. výkupné 17 milionů dolarů. Ten ale odmítl s tím, že by mohl ohrozit i další vnoučata. Přesto nakonec byla uzavřena dohoda a John Paul Getty byl propuštěn.

John Paul Getty III (; November 4, 1956 – February 5, 2011), was the grandson of American oil tycoon J. Paul Getty, who was once the richest man in the world. While living in Rome in 1973, he was kidnapped by the 'Ndrangheta, and held for a $17 million ransom. His grandfather was reluctant to pay, but after his severed ear was received by a newspaper, he negotiated payment to $2.2 million, and Getty was released—five months after being kidnapped. Getty soon after developed drug and alcohol addiction, eventually leading to a stroke that left him severely disabled for the rest of his life.


Gameplay.

Hra je strategie – tedy hra, kde se hráč „dívá“ ze vzduchu, a vytváří si svou armádu, se kterou poté bojuje. Hráč si staví svou armádu pomocí budov, ale i surovin jako je dřevo, kámen a jídlo. Dřevo se získá ze stromů, kámen z kamenné hromady a jídlo ze zvířat, z ryb a z bobulných keřů. Tyto zdroje surovin se nachází všude po herní mapě. Každá budova či nová jednotka vždy stojí určitý počet různých surovin.  Každá jednotka má speciální funkci, určitý počet zdraví a rozsah poškození, které mohou udělit. Většinou se bojuje proti jinému týmu, který má však většinou již od začátku hry silnější armádu. Boje mohou být jak na pevnině, tak i na vodě. Nebojuje se zde ovšem pouze proti druhým lidským týmům, ale i proti zvířecí fauně, která je velmi pestrá. Zvířata jsou mírumilovná, některá neutrální a některá i agresivní.  Také jsou zde i různá prostředí, obsahující různou zvěř. Mezi ně se řadí: trvale zimní prostředí (všude sníh a led), prostředí podobné mírnému pásu v období listopadu, džungle, pouště, ale i vulkanické prostředí plné sopečných hornin a lávových proudů. Ve hře se nachází i artefakty – speciální předměty které umocní hráčovy herní „schopnosti“. Ve hře se odemykají nové budovy a jednotky pomocí získání nové epochy.

Příběh.

Příběh se odehrává v Londýně na počátku 20. století. Jarvis Babbit, vůdce společnosti SEAS (the Society of Exact Alternative Science), objevil paralelní svět. Tento svět se moc neliší od lidského světa, ale jsou zde jiné kontinenty, stále zde žijí dinosauři a pravěcí savci, lidé tu jsou zhruba na úrovni středověku a není zde elektřina. Jarvis povolá amerického geologa Anthonyho Cola, švédskou bioložku Stinu Holmlundovou a maďarského psychického génia Bélu Andràse Benedeka. Tento tým nechá Jarvis poslat „anomálií“ rovnou do paralelního světa („Paraworld“) na výzkumnou expedici. Nicméně když objeví skutečné plány společnosti SEAS (ovládnout celý paralelní svět a tyto tři hrdiny zabít), rozhodnou se, že to společnosti zarazí.  Postupně se dostávají přes celý svět a různé frakce přimějí přidat se na jejich stranu, aby bojovali proti SEAS. Také zde objeví dvě slavné osobnosti skryté podobným, ale jiným jménem (Nikolaje Teslu a Charlese Darwina). Nakonec sjednotí většinu obyvatelstva paralelního světa a vydají se rovnou k základně SEAS, nacházející se v nehostinné sopečné krajině. Postupně se dostanou až k Jarvisovi a k zařízení, které je schopno vytvořit „anomálii“, a tou se dostat zpět do svého „normálního“ světa. Tři hrdinové se dostanou přes most až k zařízení, ale zastaví je Jarvis ve svém obřím robotovi podobném štíru, který je poháněn energií ze všudypřítomných sopek rozmístěných po okolí. Tento stroj hrdinové zničí a Jarvis přepadne přes most, ale zachytí se. Anthony mu nabízí ruku, aby mohl Jarvise zachránit, ale Jarvis se dobrovolně pustí a spadne do lávy. Hrdinové otevřou portál a dostanou se zpět do svého světa, avšak je tu jeden háček – naruší se rovnováha mezi světy, dinosauři začnou pronikat do lidského světa, a to ve velkém množství. V závěru hry jde pouze vidět, jak dinosauři loví lidi i auta, a způsobují naprostou destrukci Londýna.

Gold edition.

6. února 2007 byla vydána verze Paraworldu jménem Gold edition. Tato edice přinesla nové prvky jako jsou nové hlavní postavy David Leighton a Heinrich Kleemann nebo tři nové mise (4.1, 4.2 a 4.3). Z cizích postav přibyl nemrtvý válečník (seveřanská jednotka), seveřanský plamenometčík, plamenometčík pouštního lidu a plamenometčík dračího klanu. Bylo také rozšířeno vylepšování lodí (u dračího klanu) nebo se zde objevila budova pouštního lidu v podobě totemu z lebek. Golden edition přidala také nová divoká zvířata: Giganotosaurus, Liopleurodon, Edmontosaurus, Mosasaurus, Tarbosaurus, Euoplocephalus, Heterodontosaurus, Amargasaurus a Gigantopithecus. Přidán byl i SDK editor map a byly opraveny některé bugy.

Hlavní postavy (hrdinové).

Hlavními postavami hry jsou Anthony Cole, Stina Holmlund, Béla Andràs Benedek, Ada Loven, Nikolaj Taslow, James Warden, Arch Druid, The Trader Triplets, Jarvis Babbit, David Leighton, The Governer, Heinrich Kleeman, Tarna, Miyagi.

Hratelné frakce.

Ve hře Paraworld jsou celkem tři hratelné frakce: Seveřané (podobní vikingům, používají pravěké savce), Pouštní lid (podobný africkým kočovníkům z pouště; jde o kočovný kmen, jako jediní mají pojízdnou hlavní budovu) a Dračí klan (lid podobný asiatům; mají velmi vyvinutou technologii, včetně střelného prachu a bomb).  Mód SEAS přivedl do hry novinku – hráč může hrát za společnost SEAS, která se spíše spoléhá na svou vyvinutou technologii: roboty na páru (elektřičtí roboti v paralelním světě nefungují, jelikož tam není elektřina).

ParaWorld je real-time strategická počítačová hra, která byla vydána 25. září 2006. Hra byla vyvinuta německou firmou SEK (Spieleentwicklungskombinat) se sídlem v Berlíně a je vydávána společnostmi Sunflowers, Deep Silver a Aspyr. Obsahuje hru pro jednoho hráče (single-player) a hru pro více hráčů (multi-player). Hra obsahuje více než 50 prehistorických zvířat, zejména dinosaury a prehistorické savce. Protože využívá Tagesu, se hrou se nainstaluje ovladač k ochraně proti kopírování (ovladač ve formě kódu).

ParaWorld is a real-time strategy PC game released on September 25, 2006. It was developed by the German company SEK (Spieleentwicklungskombinat), based in Berlin. The game features more than 50 prehistoric animals, especially dinosaurs and Pleistocene mammals. The game uses TAGES, and therefore installs a driver on the system for copy protection.


Historie.

Práce bollandistů se odvíjí od práce jezuity Heriberta Rosweyde, který začal se soupisem a vydáváním hagiografií po belgických knihovnách. Po Rosweydově smrti roku 1629 sice část jeho práce byla již vydána, ale velká část práce zůstala ve stádiu rozpracovanosti, proto byl uspořádáním rukopisů pověřen Jean Bolland. Bolland pokračoval v zpracovávání materiálů pro životopisy svatých, nicméně v edičním projektu "Acta sanctorum", který za tímto účelem zřídil, dále rozšířil Rosweydovu koncepci na životopisy světců po celém světě.  V roce 1634 přibyl Bolladnovi pomocník v osobě Godefrida Henschenia, později Daniel Papebroch. Bollandisté začali cestovat po evropských knihovnách, případně navazovat vztahy s jinými evropskými učenci (v Čechách s s nimi například dopisoval Bohuslav Balbín).  Dílo bollandistů se stalo několikrát podrobeno kritice. Známý se stal učený spor o pravost nejstarších listin s maurinem Jeanem Mabillonem, který posunul bádání na poli diplomatiky. Později, když Papebroch vyslovil námitku proti domněnce, že by karmelitánský řád mohl založit prorok Eliáš, tito se obrátili na španělskou inkvizici a vymohli si zákaz vydávání edice Acta sanctorum v letech 1695–1715.  Těžkou ránu projektu zasadilo zrušení jezuitského řádu roku 1773. Bylyl jisté snahy o záchranu, takže knihovna byla přenesana do opatství Coudenberg v Bruselu a poté do opatství Tongerlo, kde se dokonce podařilo vydat svazek Act sanctorum, nicméně po obsazení Belgie francouzskou revoluční armádou se knihovna zcela rozptýlila.  K obnově došlo až po vzniku belgické jezuitské provincie (1832) v roce 1837, kdy se začalo budovat nové sídlo bollandistů již v novém prostoru v koleji Saint-Michel v Bruselu.

Bollandisté ("Société des Bollandistes") se nazývá pracovní skupina vzdělanců (zprvu výhradně složená z jezuitů, což již není podmínkou) zabývajících se kritickým zpracováváním životopisů katolických svatých. Skupina vznikla na začátku 17. století kolem projektu "Acta sanctorum", kterou započal antverpský jezuita Jean Bolland, jehož pokračovatelé byli zejména Daniel Papebroch a Godefridus Henschenius. V průběhu dějin se sídlo bollandistů měnilo (po zrušení jezuitů byla jistá část práce na acta sanctorum odvedena v premonstrátském opatství Tongerlo), dnes je jejich hlavní pracoviště s knihovnou umístěno v koleji Saint-Michel v Bruselu.

The Bollandists or Bollandist Society () are an association of scholars, philologists, and historians (originally all Jesuits, but now including non-Jesuits) who since the early seventeenth century have studied hagiography and the cult of the saints in Christianity. Their most important publication has been the "Acta Sanctorum" (The Lives of the Saints). They are named after the Flemish Jesuit Jean Bolland or Bollandus (1596–1665).


Život.

Mládí a výcvik.

Dětství strávil v Topece, hlavním městě Kansasu. Po základní a střední škole zde absolvoval i elektrotechnickou fakultu (University of Kansas). A také se zde seznámil a oženil s Janet Pollmovou. Ještě na fakultě v Kansasu prodělal dobrovolný vojenský výcvik a pak, s diplomem inženýra, nastoupil k vojenskému námořnictvu. Tady také začal s létáním na cvičných strojích. Pak byl převelen na tři roky k bojovému útvaru jako stíhací letec v Tichomoří. Po návratu do USA byl dva roky leteckým instruktorem a studoval na postgraduální škole vojenského námořnictva. Skončil ji úspěšně v roce 1964 a nastoupil u letky VF-51 na letadlovou loď Ticonderoga.  V roce 1966 jej přijali do páté skupiny připravujících se astronautů u NASA. To znamenalo další studium a další cvičné lety, ač měl už na reaktivních letounech nalétáno přes 4000 hodin. Byl zařazen do podpůrných posádek Apollo 7, Apollo 11 a do záložní posádky Apolla 14. Až na konci programu Apolla se konečně do vesmíru dostal.

Let do vesmíru.

Ke svému jedinému letu do vesmíru odstartoval z mysu Canaveral v lodi Apollo 17. Byla to šestá expedice na Měsíc, v ní zastával místo pilota velitelské sekce kosmické lodi. Na palubě s ním letěli Eugene Cernan a Harrison Schmitt, kteří na Měsíci přistáli. Obletěl 75x Měsíc, nalodil oba své druhy a po 12 dnech ve vesmíru všichni tři přistáli s pomocí padáků ve své kabině na hladině Tichého oceánu. Během zpátečního letu absolvoval výstup mimo loď (tzv.EVA) kvůli demontáží kazet filmů..

Po skončení letů.

V lednu 1973 byl námořní kapitán Evans jmenován do záložní posádky letu Apollo-Sojuz (ASTP/EPAS). O tři roky později z armády definitivně odešel a v roce 1977 i z NASA. Stal se viceprezidentem společnosti Western America Energy Corporation v Scottsdale, stát Arizona. Tři roky poté zde zemřel na infarkt myokardu.

Ronald Ellwin Evans (10. listopadu 1933, St. Francis, Kansas, USA – 7. dubna 1990, Scottsdale, Arizona, USA) byl americký vojenský letec a astronaut z Apolla 17.

Ronald Ellwin "Ron" Evans Jr. (November 10, 1933 – April 7, 1990), (Capt, USN), was an American naval officer and aviator, electrical engineer, aeronautical engineer, NASA astronaut and, one of the 24 astronauts to have flown to the Moon, one of 12 people to have flown to the Moon without landing on it.


Vznik a vývoj za války.

26. dubna 1941 se ve vile literárního kritika a esejisty Josipa Vidmara v Rožne dolině uskutečnila schůzka, níž se zúčastnily skupiny spolupracující před okupací Jugoslávie ve Svazu přátel Sovětského svazu. Komunistickou stranu Slovinska zastupoval Boris Kidrič, Aleš Bebler a Boris Ziherl, křesťanské socialisty Tone Fajfar, sokoly Josip Rus, kulturní pracovníky pak Josip Vidmar, France Šturm a Ferdo Kozak. Účastníci se shodli na zorganizování ozbrojeného odporu proti okupaci. Organizace se v duchu koncepce Kominterny nazvala "Protiimperialistickou frontou" (, PIF), po německém útoku na Sovětský svaz v červnu 1941 pak změnila název na Osvobozeneckou frontu. Později bývá uváděna i jako "Osvobozenecká fronta slovinského národa" (; OF SN).  Osvobozenecká fronta sdružovala patnáct subjektů. Zakládajícími čtyřmi členy byli Komunistická strana Slovinska, křesťanští socialisté, Národní demokraté – Sokolové a Kulturní skupina. Dalšími členy byli například Svaz inženýrů, Čoševova skupina, která zastupovala studenty Univerzity v Lublani, nebo skupina Stará pravda, která byla v průběhu roku 1942 vyloučena za svůj postoj k Mihailovićovu hnutí. Od září 1944 do konce války nebyly přijímány žádné další členské subjekty. Po válce pak do OF vstoupila Protifašistická fronta žen Slovinska, Lidová mládež Slovinska a Jednotné odbory.  Již v roce 1941 zformulovala Osvobozenecká fronta své základní zásady, z nichž prvních sedm bylo přijato na čtvrtém zasedání Nejvyššího pléna 1. listopadu 1941, poslední dvě pak 21. prosince 1941 na zasedání výkonného výboru OF (IO OF). Zásady se týkaly především zahájení národněosvobozeneckého boje proti okupantům a postavení Slovinců v poválečném období.  V březnu 1942 odstavila OF svého hlavního konkurenta – Slovinské společenství, které vzniklo na popud jugoslávské exilové vlády. OF zaslala představitelům Slovinského společenství – především bývalým důstojníkům jugoslávské královské armády – falešné povolávací rozkazy, díky kterým se spustila vlna zatýkání. Mimoto OF zrealizovala několik úspěšných atentátů na kolaboranty – zlikvidován byl drávský bán Marko Natlačen nebo teolog a politik Lambert Ehrlich.  V průběhu druhé světové války (a národněosvobozeneckého boje) vytvořila Osvobozenecká fronta nejen paralelní státní struktury, ale i zázemí – tiskárny, rozhlas, zdravotnickou službu, soudy, školy aj.  V rámci OF pak získali dominantní postavení komunisté, což bylo ztvrzeno v únoru 1943 i Dolomitským prohlášením, kterým byla deklarována absolutní jednota OF a kterým byla formálně přiznána vedoucí úloha Komunistické straně Slovinska.

Organizační struktura.

Vytvořená organizační struktura OF se v mnoha ohledech pokoušela napodobit předválečné politické strany. Na nejnižší úrovni se nacházely místní výbory, které byly roztroušeny po celém území Slovinska. Sekretariát a výkonný výbor byl složen ze všech zúčastněných skupin. Nejvyšším orgánem OF bylo Nejvyšší plénum, později zvané Slovinský národněosvobozenecký výbor (; SNOO) a od února 1944 přejmenovaný na Slovinskou národněosvobozeneckou radu (; SNOS).  Postupně se na celém území Slovinska rozšířily místní výbory, které byly podřazeny pod oblastní výbory (, OkO). Oblastní výbory podléhaly okresním výborům (, OO OF), které byly zase podřazeny pod provinční výbory (, PNOO či PO OF). Provinční výbory se nacházely ve Štýrsku, Horním Kraňsku, Přímoří a v Korutanech.  Organizační struktura byla odstupňována od terénních výborů, přes oblastní, okresní a provinční do Nejvyššího pléna. Každý výbor se skládal z tří až patnácti zástupců. Tajemníci výborů byli často místní tajemníci Komunistické strany Slovinska.

Výkonný výbor Osvobozenecké fronty.

28. července 1941 byl ustaven pracovní výbor ve složení: Boris Kidrič, Edvard Kardelj, Tone Fajfar, Josip Rus a Josip Vidmar. V srpnu byl výbor rozšířen o dva členy – Edvarda Kocbeka a France Lubeje-Drejče a byl přejmenován na výkonný výbor (; IO OF). 1. října se členem stal Franc Leskošek. 12. prosince byli Rus a Kocbek delegováni do výkonného výboru AVNOJe. 12. ledna 1943 se členy IO OF stali Marijan Brecelj a Zoran Polič.  Do dubna 1943 měl výkonný výbor tříčlenný sekretariát – Rus byl předsedou, členy byli Kidrič a Fajfar. Při IO OF působily i komise a výbory.

Nejvyšší plénum Osvobozenecké fronty.

Nejvyšší plénum () bylo od června 1941 do října 1943 nejvyšším orgánem Osvobozenecké fronty. Bylo složeno ze zástupců všech skupin zapojených v OF. Do italské kapitulace v září 1943 působil v Lublani, poté na osvobozeném území.  Na prvním zasedání 15. června 1941 byla přijata hesla OF a na druhém zasedání 28. července 1941 zvolil členy výkonného výboru. Na třetím zasedání 16. září 1941 se Nejvyšší plénum přeměnilo na Slovinský národněosvobozenecký výbor (SNOO), který představoval zákonodárný orgán OF. Na třetím zasedání bylo přijato několik zásadních dekretů, které zakázaly jiné OF podobné organizace, deklarovaly spojení OF s podobnými partyzánskými orgány v Jugoslávii aj. Na čtvrtém zasedání 1. listopadu 1941 bylo přijato prvních sedm zásad OF. Na pátém zasedání OF 6. listopadu 1942 po italské ofenzivě přijal SNOO usnesení o posílení jednoty OF.  Po kapitulaci Itálie přešli členové SNOO na osvobozená území a měli několik zasedání ve městě Soteska. 16. září 1943 bylo přijato usnesení o připojení slovinského Přímoří a vytvoření tzv. Velkého Slovinska.  V říjnu 1943 bylo zvoleno nové stodvacetičlenné plénum OF. V září 1944 se pak bývalí členové Nejvyššího pléna stali členy výkonného výboru.  SNOO zanikla v únoru 1944 přeměnou ve Slovinskou národněosvobozeneckou radu.

Slovinská národněosvobozenecká rada.

Slovinská národněosvobozenecká rada (, SNOS) byla od února 1944 do října 1946 nejvyšším představitelem a zákonodárným orgánem v rámci slovinského národněosvobozeneckého boje a po skončení války Lidové republiky Slovinsko. Předchůdcem byl SNOO, který se 19. února 1944 v Črnomelji přejmenoval. Zpočátku měla SNOS 120 členů.  SNOS zanikla volbami do ústavodárné skupščiny 27. října 1946.

Poválečný vývoj.

Po válce se role Osvobozenecké fronty ještě zvýšila, místo organizování národněosvobozeneckého odporu se však zaměřila na organizování masových politických akcí. Zapojila se také do poválečné obnovy země.  První kongres se konal ve dnech 15. až 16. července 1945, který se věnoval státoprávním a ekonomickým otázkám. OF byla nově organizována na územním a pracovním principu. Na kongresu Lidové fronty Jugoslávie v Bělehradě konaném 5. – 7. srpna 1945 se OF stala nedílnou součástí Lidové fronty a byly k ní připojeny další masové organizace. Na druhém kongresu OF (26. – 28. duben 1948) se pokusila OF mobilizovat své členy k účasti na první pětiletce. Třetí kongres OF se konal u příležitosti desátého výročí založení OF ve dnech 26. až 28. dubna 1951. Věnoval se organizačním otázkám a rozvoji socialistické demokracie. V té době měla OF přes 676 tisíc členů, což představovalo sedmdesát procent oprávněných voličů, a 3 560 místních organizací.  V dubnu 1953 OF zanikla přejmenováním na Socialistický svaz pracujícího lidu.

Osvobozenecká fronta (: ; OF) byla slovinská politická organizace, která vznikla v reakci na okupaci Slovinska za druhé světové války. Jejím hlavním úkolem byla organizace ozbrojeného odporu proti okupaci až do konečného osvobození a v poválečném období zajištění masové účasti na politickém dění. Osvobozenecká fronta vznikla v dubnu 1941 a v dubnu 1953 zanikla přeměnou v Socialistický svaz pracujícího lidu.

The Liberation Front of the Slovene Nation (), or simply Liberation Front ("Osvobodilna fronta", OF), originally called the Anti-Imperialist Front ("Protiimperialistična fronta", PIF), was the main anti-fascist Slovene civil resistance and political organization. It was active in the Slovene Lands during World War II. Its military arm were the Slovene Partisans. The organisation was established in the Province of Ljubljana on 26 April 1941 in the house of the literary critic Josip Vidmar. Its leaders were Boris Kidrič and Edvard Kardelj.


Taxonomie.

V nedávnem období byl tento rod shledán polyfyletickým a byly v něm provedeny rozsáhlé taxonomické změny, větší počet druhů byl přeřazen do jiných rodů a naopak do rodu huseníček byly včleněny druhy z rodu řeřišničník ("Cardaminopsis").

Popis.

Tento rod je tvořen rostlinami jednoletými, dvouletými nebo trvalkami s kořeny přímými nebo výběžkatými; bývají lysé nebo jsou porostle trichomy jednoduchými neb vícekrát rozeklanými. Lodyha je přímá nebo poléhavá, jednoduchá nebo méně častěji výše rozvětvená; často od báze roste více lodyh. Spodní řapíkaté listy vyrůstající v listové růžici mívají obvod celistvý nebo zubatý, někdy jsou lyrovitě laločnaté a zpeřené. Lodyžní listy střídavě rostoucí jsou zúženou bázi k lodyze přisedlé a jejich čepele jsou celokrajné nebo zubaté.  Čtyřčetné oboupohlavné květy na krátkých stopkách vytvářejí hroznovité květenství. Podlouhlé, volné kališní lístky vyrůstající ve dvou přeslenech bývají vztyčené. Bílé, růžové nebo fialové korunní lístky jsou delší než kališní, mají tvar obvejčitý, lopatkovitý až obkopinatý, na vrcholu bývají tupé nebo s drobným zářezem. Tyčinek je šest a jsou čtyřmocné, nesou podlouhlé nebo vejčité prašníky. Svrchní semeník vzniklý srůstem dvou plodolistů mívá 15 až 80 vajíček, placentace je parietální.  Plody jsou přisedlé nebo na stopkách, vyrůstají šikmo vzhůru až vodorovně. Jsou to lysé, štíhlé, podlouhle nebo cylindrické, oblé nebo zploštělé pukající šešule. Obsahují drobná, bezkřídlá, podlouhlá, zploštělá, zaoblená až elipsovitá semena s mnohdy síťnatým osemením. Ploidie je 2n = 10 nebo 16.

Význam.

Rostliny rodu huseníček, který se rozmnožuje semeny, jsou považovány za plevel který příliš neškodí. Je takto hodnocen hlavně pro nízký vzrůst a krátkou dobu životnosti. Nejznámější je téměř celosvětově rozšířený druh huseníček rolní který se pro svůj drobný vzrůst, rychlý životní cyklus, dostupnost v mnoha mutacích a na rostliny poměrně malý genom stal významnou modelovou rostlinou napomáhající pochopit biologii rostlin na molekulární úrovni.

Externí odkazy.

Huseníček ("Arabidopsis") je rod asi 10, vesměs plevelných druhů rostlin vyskytujících se téměř v celém mírném pásu severní polokoule a dále v jižní Americe, jižní Africe, Austrálii i na Novém Zélandu.

Arabidopsis (rockcress) is a genus in the family Brassicaceae. They are small flowering plants related to cabbage and mustard. This genus is of great interest since it contains thale cress ("Arabidopsis thaliana"), one of the model organisms used for studying plant biology and the first plant to have its entire genome sequenced. Changes in thale cress are easily observed, making it a very useful model.


Vznik a vývoj.

Na národní úrovni proběhl Den proti homofobii poprvé v Kanadě roku 2003. Iniciátorem Mezinárodního dne proti homofobii se stal francouzský akademik a aktivista Louis-Georges Tin, zakladatel koordinačního výboru IDAHO. Poprvé proběhly akce k tomuto dni ve 40 zemích v roce 2005. Na institucionální úrovni jej jako první hlasováním parlamentu uznala Belgie, následovaly další země.  Evropský parlament přijal v roce 2006 usnesení o homofobii v Evropě, v němž zmínil i IDAHO. O rok později v novém usnesení schválil každoroční vyhlášení 17. května za Mezinárodní den proti homofobii. 15. května 2009 vydal generální tajemník Rady Evropy Terry Davis rezoluci u příležitosti IDAHO:  V roce 2010 podpořili Mezinárodní den proti homofobii prohlášeními mj. vrcholní představitelé Evropské unie, předseda Evropské rady Herman Van Rompuy, předseda Evropského parlamentu Jerzy Buzek a místopředsedkyně Evropské komise Viviane Redingová.  V ruském Petrohradě a v menší míře i v dalších městech byl v roce 2009 uspořádán happening Odhalení duhy ("Rainbow Flash"). V roce 2010 se tato tradice rozšiřuje do dalších zemí Evropy a světa.

IDAHO v ČR.

V České republice se u příležitosti Mezinárodního dne proti homofobii poprvé v roce 2008 uskutečnil Běh proti homofobii a mimořádná projekce dokumentu "S důvěrou a láskou" s udělením Ceny Colour Planet za mimořádný přínos LGBT minoritě (získal ji Jiří Hromada). O rok později LGBT portál Colour Planet uspořádal opět večer s udělením ceny, kterou si tentokrát odnesla Marcela Šulcová, průkopnice novodobého českého lesbického hnutí.  V roce 2010 proběhly dosud největší akce: kromě tradičního Běhu proti homofobii (15. května) a udělení Cen Colour Planet při závěrečném večeru festivalu eLnadruhou to byl nově také veřejný happening Pohřeb homofobie a vypuštění duhových balónků se vzkazy Rainbow Flash (vše 17. května) a konference Hate crimes/Hate speech proti LGBTQ (18. května).

Mezinárodní den proti homofobii či "Mezinárodní den boje proti homofobii" každoročně připadá na 17. května. 17. květen byl zvolen jako den, kdy došlo k vyškrtnutí homosexuality z Mezinárodní klasifikace nemocí Světové zdravotnické organizace (1990). Smyslem IDAHO je akcentace respektování práv lidí s jinou než heterosexuální orientací a ukončení diskriminace a násilí pramenící z homofobie. Pro svátek se od roku 2009 používá i název "Mezinárodní den proti homofobii a transfobii". Z anglického pojmenování "International Day Against Homophobia (and Transphobia)" pochází zkratka IDAHO.

The International Day Against Homophobia, Transphobia and Biphobia is observed on May 17 and aims to coordinate international events that raise awareness of LGBT rights violations and stimulate interest in LGBT rights work worldwide. By 2016, the commemorations had taken place in 132 countries across the globe.


Použití a dávkování.

Vareniklin je určen pro léčbu závislosti na nikotinu. Vedle nikotinových náhražek (např. nikotinové náplasti) a bupropionové či nortriptylinové léčby (jedná se primárně o antidepresiva) je jedním z léčebných prostředků pro odvykání kouření a léčbu závislosti na tabáku.  Vareniklin se užívá ve formě 0,5 mg a 1 mg tablet. Dávkování je různé od 0,5 mg do 2 mg denně v závislosti na postupu léčby. První tři dny se užívá pouze 0,5 mg denně, následně čtyři dny 2× denně a od druhého týdne pak 1 mg tablety dvakrát denně.

Délka léčby.

Celá léčba s vareniklinem by měla trvat minimálně 12 týdnů. Při předčasném skončení léčby hrozí riziko návratu ke kouření. Lékař může rozhodnout o prodloužení léčby na šest měsíců a postupném snižování dávky, zvláště pokud by se u pacienta objevovaly abstinenční příznaky spojené s odvykáním. Studie ukázaly, že šance na dlouhodobou abstinenci je po 12týdenní léčbě zhruba čtyřnásobně vyšší oproti odvykání kouření bez farmakoterapie.

Účinek vareniklinu.

Vareniklin je nový, vysoce selektivní parciální agonista nikotin-acetylcholinových receptorů α4β2. Brání nikotinu navázat se na nikotinové receptory α4β2 a zároveň vyvolá uvolnění určitého množství dopaminu.  Vareniklin se řadí mezi parciální agonisty, poskytuje dopaminovou stimulaci a snižuje tím abstinenční příznaky nedostatku nikotinu v těle. Hladina dopaminu, který vylučuje, je nižší než množství dopaminu vylučovaného následkem přísunu nikotinu z cigarety. Přesto je dostatečná, aby odvykajícímu kuřákovi pomáhala lépe zvládat abstinenční příznaky. Antagonistický vliv vareniklinu způsobuje blokaci příjemných pocitů po vykouření cigarety, které jsou způsobeny právě vylučováním návykového množství dopaminu. Cigareta kuřákovi mnohem méně chutná a antagonistický vliv je tak prevencí případného relapsu.

Mechanismus účinku.

Vareniklin se s vysokou afinitou a selektivitou váže na acetylcholin-nikotinové receptory α4β2. Účinnost vareniklinu při odvykání kouření spočívá především v jeho agonistické aktivitě na α4β2 nikotinových receptorech, přičemž zároveň svojí antagonistickou aktivitou brání nikotinu, aby se na receptory navázal.  Elektrofyziologické studie in vitro a neurochemické studie in vivo prokázaly, že vareniklin se váže na α4β2 nikotinové receptory v mozku a stimuluje je k aktivitě, která při kouření vzniká působením nikotinu. Intenzita této aktivity je ovšem mnohem nižší než při stimulaci nikotinem.  Vareniklin také blokuje schopnost nikotinu aktivovat receptory α4β2 a stimulovat mesolimbický dopaminergní systém, což je mechanismus umocňující návyk a pocit odměny po vykouření cigarety. Vareniklin je vysoce selektivní a váže se silněji na α4β2 receptory než na běžné nikotinové receptory nebo jiné mozkové nenikotinové receptory či transportéry.

Vedlejší účinky léčby vareniklinem.

Vzhledem k tomu, že odvykání kouření bývá samo o sobě spojováno s nepříznivými abstinenčními příznaky, nelze během studií plně odhalit, které vedlejší příznaky způsobuje pouze nedostatek nikotinu a které farmakoterapie. Léčba vareniklinem se ovšem soustřeďuje a podporuje právě omezení abstinenčních příznaků vzniklých nedostatkem nikotinu.  Vareniklin má výskyt závažnějších nežádoucích účinků. Část z nežádoucích účinků, jako nausea, podrážděnost, nespavost nebo bolest hlavy se projevuje především během prvního týdne léčby, posléze většina z nich sama odezní. Nevolnosti se daří většinou předejít zapitím tablety dostatečným množstvím vody (cca 2 dcl).  Hmotnostní přírůstek zaznamenaný ve 12 týdenních studiích byl maximálně 3 kg, tedy podobně jako u placeba. Nedoporučuje se podávání během těhotenství, protože dosavadní studie zatím dostatečně neprokázaly potenciální riziko pro člověka. Vareniklin může mít také v některých případech střední vliv na schopnost řídit a obsluhovat stroje. Pacientům se proto doporučuje, aby na začátku léčby neřídili a neovládali náročné stroje, dokud si neověří, zda přípravek neovlivňuje jejich schopnost tyto činnosti vykonávat.  Závažné vedlejší účinky, pozorované v USA, uváděné výrobcem v příbalové informaci a SÚKL zahrnují například myšlenky na sebevraždu, deprese, zažívací problémy různého typu.  Lék má známé interakce s jinými léky. Jsou to Theofylin, Warfarin, Inzulin a Cimetidin.

Vareniklin (prodávaný pod obchodním názvem Champix v Evropě a Kanadě, nebo Chantix v USA) je lékem na předpis určeným k léčbě závislosti na nikotinu při odvykání kouření. Vareniklin je zároveň prvním lékem bez obsahu nikotinu, který byl účelně vyvinut pro odvykání kouření.

Varenicline (trade name Chantix and Champix) is a prescription medication used to treat nicotine addiction. It both reduces craving for and decreases the pleasurable effects of cigarettes and other tobacco products.


Historie.

Skupina byla založena v roce 2001. Zpočátku hráli covery jiných rockových a metalových kapel. Často jsou nazývání "Turečtí Linkin Park".  Ve známost veřejnosti vešli, když se umístili druzí na hudební soutěži "Zpívej svou píseň". Zde upoutali pozornost manažera společnosti GRGDN – Hadiho Elazziho, který jim domluvil kontrakt s vydavatelstvím Sony Music. Stejnojmenné debutové album "maNga" vyšlo pod vydavatelstvím Sony Music Turecko/GRGDN v 14. prosinci 2004 a stalo se obrovským hitem. Celkem se jej prodalo více než 100 000 kusů a obdrželo zlatou certifikaci.  Dne 13. srpna 2006 se skupina stala první tureckou rockovou kapelou, která účinkovala na festivalu Sziget v maďarské Budapešti. Následně skupina koncertovala i v Nizozemsku a Německu.  Během své kariéry hráli na různých hudebních festivalech a spolupracovali se slavnými tureckými zpěváky, kterými jsou "Koray Candemir", "Vega" a "Göksel". Většinu písní si píší členové sami. Yağmur Sarıgül říká, že žánrem se hudba dotýká nu metalu a hip hopu, který míchá s melodiemi z Anatolie.  Jejich duet s Gökselem se objevil v jednom z nejúspěšnějších tureckých filmů "Sınav". Jejich píseň ""Bir kadın çizeceksin"" figurovala mezi hudbou ze hry FIFA 06. Kapela je považována hlavní hvězdu na několika tureckých hudebních festivalech, kterými jsou "Saklıfest", "Patlıcan", "Rokofest" a "Rock'n Coke".  Dne 13. dubna 2008 se skupina měla objevit spolu s Tarkanem se na pódiu ve Wembley Aréně v Londýně, ale následně bylo vystoupení zrušeno z technických důvodů. Poté se objevili na pódiu v londýnském O2 Academy Islington dne 4. prosince 2009.  V roce 2009 vyhráli cenu za "Nejlepší turecký počin" od MTV Turkey a následně ocenění "Nejlepší evropský počin" od "MTV Networks Europe" v cenách "MTV Europe Music Awards 2009". Ve stejný rok vydali pod vydavatelstvím Sony Music třetí album "Şehr-i Hüzün".  Dne 12. ledna 2010 veřejnoprávní vysílatel "TRT" oznámil, že maNga bude zástupcem Turecka na Eurovision Song Contest 2010. Ve finále soutěže se s písní ""We Could Be the Same"" umístili na druhém místě s 170 body za Německem, čímž se zasloužili o jeden z nejlepších výsledků Turecka na soutěži.  V roce 2012 mělo premiéru třetí studiové album nazvané e-akustik, které zahrnovalo akustické verze písní z jejich repertoáru. O rok později skupinu opustil Efe Yılmaz. V roce 2014 bylo vydáno čtvrté album s názvem Işıkları Söndürseler Bile.

Členové.

Současní členové.

Ferman Akgül, celým jménem "İbrahim Ferman Akgul", (* 25. prosince 1979, zpěv a klávesy) se narodil v Ankaře. Studoval na ankarské vysoké školy a v roce 1998 nastoupil na Univerzitu Gazi na fakultu architektury. Hraje na kytaru a byl vedoucí zpěvákem několika rockových kapelách. Ke skupině se připojil v roce 2001.  Yağmur Sarıgül (* 26. srpna 1979, kytara) se narodil v Antalyi, ale když měl 2 roky, přestěhoval se s rodinou do Ankary. Na škole začal studovat hudbu a učil se hrát na klavír, housle, kytaru a následně na elektrickou kytaru. Nyní studuje hudbu na Univerzitě Gazi. V soutěži "Zaspívej svou píseň" získal ocenění "Nejlepší hudebník". Složil většinu písní skupiny a vysloužil si přezdívku "Yamyam".  Cem Bahtiyar (* 18. ledna 1979, basová kytara) se narodil ve městě Denizli. Na vysoké škole se naučil hrát na klasickou kytaru. Nyní studuje bankovnictví na Bilkentské univerzitě. Než se připojil ke skupině, spolupracoval se zpěvačkou Göksel.  Özgür Can Öney (* 21. července 1980, bubny) se narodil v Ankaře, kde studoval astronomii na Ankarské univerzitě a na univerzitě ve městě Antalya studoval obchod. V současnosti se učí hrát na basovou kytaru a jeho zájmem je modelování. Již 8 let se zajímá o kickboxing. V roce 2001 se zúčastnil mládežnické soutěžě v kickboxu, která se konala v Ankaře a kde zaujal čtvrté místo.

Bývalí členové.

Orçun Şekerusta ve skupině hrál na basovou kytaru. Ve skupině účinkoval jen roce 2001.  Efe Yılmaz (* 3. října 1979, DJ) se narodil v Ankaře. Vystudoval informatiku na "University of South Florida" v USA a nyní studuje na univerzitě v Antalyi. Zabýval se hokejem a umí hrát na na bicí.

maNga je turecká rocková kapela, která mísí hudbu z Anatolie s elektronickými prvky. Reprezentovali Turecko na Eurovision Song Contest 2010, kde s písní ""We Could Be the Same"" obsadila druhé místo. V současnosti jsou členy Ferman Akgül, Yağmur Sarıgül, Cem Bahtiyar a Özgür Can Öney.

Manga (also stylized as maNga) is a Turkish rock band whose music is mainly a fusion of Anatolian melodies with electronic elements. In 2009, they won both the Best Turkish Act award from MTV Turkey and consequently the Best European Act award from MTV Networks Europe in MTV Europe Music Awards 2009. They represented Turkey at the Eurovision Song Contest 2010 with the song "We Could Be the Same" and took second place.


Historie.

Historie náměstí sahá do roku 1577, kdy král Filip II. oslovil věhlasného renesančního architekta Juana de Herrera, aby vytvořil plán na přebudování rušného a chaotického náměstí "Plaza del Arrabal". Juan de Herrera navrhl první projekt na přebudování Plaza del Arrabal již v roce 1560, ale stavební práce nezačaly dříve než v roce 1617 za vlády Filipa III. Dalším králem osloveným architektem byl Juan Gómez de Mora. Ten v projektu pokračoval a roku 1619 dokončil portiky. Dnešní tvář náměstí je nicméně dílem jiného architekta. Po sérii ničivých požárů z roku 1790 připadla rekonstrukce náměstí architektu Juanu de Villanueva. Jezdeckou sochu Filipa III. vytvořil Giambologna již v roce 1616, na náměstí však byla umístěna až roku 1848.

Jméno.

Jméno náměstí se během historie několikrát měnilo. Původně se nazývalo "Plaza de Arrabal", ale ve známost vešlo jako "Plaza Mayor". Podle dekretu z roku 1812 se všechna velká španělská náměstí přejmenovala na "Plaza de la Constitución" (Náměstí ústavy) na počest ústavy z roku 1812. Tento název náměstí neslo až do restaurace Bourbonů roku 1814, kdy se náměstí přejmenovalo na "Plaza Real" (Královské náměstí). Název “Plaza de la Constitución” náměstí znovu neslo v letech 1820 až 1823, 1833 až 1835 a 1840 až 1843. V roce 1873 se název změnil na "Plaza de la República" (Náměstí republiky) a poté zpátky na "Plaza de la Constitución", který neslo od restaurace Alfonse XII. roku 1876 do diktatury Miguela Primo de Rivery roku 1922. Vyhlášení druhé španělské republiky náměstí opět vrátilo název "Plaza de la Constitución", který neslo až do konce španělské občanské války, kdy bylo přejmenováno na dnešní "Plaza Mayor".

Využití.

Plaza Mayor mělo během své historie celou řadu využití: trhy, býčí zápasy, hraní fotbalu, veřejné popravy a v době působení španělské inkvizice i tzv. “autos da fe” proti domnělým kacířům a popravy těch, kteří byli odsouzeni k smrti. Plaza Mayor má pod svými portiky řadu kaváren a tradičních starých obchodů. Konají se zde také oslavy svátku sv. Isidora, patrona Madridu. Dnes je Plaza Mayor jednou z hlavních turistických atrakcí města, kterou ročně navštíví tisíce turistů.

Socha Filipa III..

Uprostřed náměstí stojí bronzová jezdecká socha krále Filipa III. z roku 1616, kterou společně vytvořili Giambologna a Pietro Tacca.

Plaza Mayor (Hlavní náměstí) je madridské centrální náměstí, které bylo vybudováno za vlády krále Filipa III. (1598–1621). Nachází se jen pár bloků od jiného známého madridského náměstí, Puerta del Sol. Plaza Mayor má tvar obdélníku o rozměrech 129×94 m a je obklopeno třípatrovými residenčními domy s celkem 237 balkóny. Náměstí má celkem devět přístupových cest. Dominantou náměstí je dům nazvaný "Casa de la Panadería" (Pekařství).

The Plaza Mayor (English: "Main Square") is a major public space in the heart of Madrid, the capital of Spain. It was once the centre of Old Madrid. It was first built (1580–1619) during the reign of Philip III. Only a few blocks away is another famous plaza, the Puerta del Sol. The Plaza Mayor is for the people of Madrid and tourists to shop, walk around, eat, and enjoy the outdoors.


Technické parametry.

Pohon plavidla o hrubé prostornosti 225 282 BRT zajišťují tři otočně instalované lodní vrtule, jsou umístěny pod zádí (jedná se o poměrně nové zařízení firmy ABB, označované Azipod, které tak současně nahrazuje kormidlo). Každá z nich je poháněna elektromotorem o výkonu 20 000 kW; pohon lodi je tedy dieselelektrický. Elektrickou energii pro celou loď dodávají generátory poháněné šesti vznětovými motory Wärtsilä, tři typu 16V46D (každý o výkonu 18 480 kW) a tři motory 12V46D (každý o výkonu 13 860 kW).

Historie.

Zakázka na stavbu lodi byla zadána v únoru 2006 pod názvem "Projekt Genesis". Stavba započala v docích STX Europe (dříve Aker Yards) ve finském Turku 12. listopadu 2007. Společnost 15. dubna 2009 oznámila, že se jí podařilo zajistit plné financování projektu.  Jméno "Oasis of the Seas" vzešlo ze soutěže, která se konala v květnu 2008.  Loď byla dokončena a předána společnosti Royal Caribbean 28. října 2009. O dva dny později zamířila z Finska do USA. Baltské moře opustila, když 1. listopadu proplula pod dánským mostem přes Velký Belt. Světlá výška mostu je 65 m, zatímco "Oasis of the Seas" má celkovou výšku 72 m. Průjezd lodi byl umožněn zejména zatažením teleskopických komínů, o dalších 30 cm loď poklesla díky jevu dynamického snížení polohy lodi při rychlé plavbě v mělké vodě.  Až do roku 2016 byla Oasis of the Seas největší osobní lodí na světě, potom ji překonala sesterská loď "Harmony of the Seas". Někdy se uvádělo, že už "Allure of the Seas" byla o pár centimetrů delší, ale oficiálně byly obě lodi stejně velké a centimetrové rozdíly mohly být způsobeny odlišnými fyzikálními podmínkami (zejména teplotou) při měření.

Oasis of the Seas je osobní zaoceánská loď patřící společnosti Royal Caribbean International. Jde o první plavidlo své třídy; v listopadu 2010 se k ní připojila její sesterská loď Allure of the Seas. Obě lodě pak mají plout v Karibském moři s domovským přístavem ve floridském Fort Lauderdale.

Oasis of the Seas is an owned and operated by Royal Caribbean International., she is the third largest passenger ship in the world behind her sisters, "Harmony of the Seas", and "Symphony of the Seas." Her hull was laid down in November 2007 and she was completed and delivered to Royal Caribbean in October 2009. At the time of construction, "Oasis of the Seas" set a new capacity record of carrying over 6,000 passengers. The first of her class, she was joined by sister ships "Allure of the Seas" in December 2010, "Harmony of the Seas" in May 2016, and "Symphony of the Seas" in April 2018. "Oasis of the Seas" conducts cruises of the Caribbean from her home port of PortMiami in Miami, Florida.


Historie.

Nádoby v nichž se pěstovaly citrusy anebo cizokrajné rostliny, jako ozdoby v nádobách, jsou popsány z období románské kultury. Podle Loudona, jsou v literatuře z románského období popisovány rostliny v květináčích, jenž se objevují někdy na chodnících a jindy postavené v oknech, či na terasách v římských zahrad. Vzhledem k oblibě sebeodříkání a v boji proti hříšnému přepychu, který je skryt v každé ozdobě, obliba okrasné zeleně v nádobách v průběhu středověku poněkud poklesla až na výjimky, kterými byly zahrady významných světských a duchovních činitelů. V barokních zahradách byla okrasná zeleň v nádobách zcela běžná. V dnešní době je mobilní zeleň používána jako náhrada zeleně na významných, nebo frekventovaných místech městských aglomerací.

Popis.

Stabilní, kvůli ztížení možné krádeže nesnadno přenosné nádoby, zpravidla z betonu. Nádoby, které lze k danému účelu použít, ovšem mohou být různé. V parku Boboli jsou používány ručně vyrobené umělecky zdobené velké hliněné nádoby. Ke stejnému účelu jsou dnes vyráběny i nádoby z umělého kamene připomínající přirozený kámen, nebo nabarvené betonové nádoby, připomínající tvarem skutečný pařez a podobné plastiky. Jako mobilní zeleň učebnice sadovnictví doporučuje i různé dřevěné kbelíky, truhlíky z eternitu (azbestocement, osinkocement), pěnového polystyrenu, nebo malé dřevěné soudky, u nichž bylo odstraněno jednu dno, nebo část soudku odříznuta. V učebnici sadovnictví také najdeme doporučení: "„Dřevěná koryta si můžeme i sami vyrobit z půlky silnějšího dřevěného špalku, jehož vnitřek vydlabeme. Kůru můžeme ponechat. Takové přírodní koryto s vhodným osázením se stane pěknou ozdobou na každé zahradě.“" V dnešní době takto lze použít například i moderní plastové a plechové sudy (dokonce i rzivé, nebo jen málo poničené) pokud splňují podmínku, že budou ozdobné, vkusné a budou ladit stylem, materiálem a způsobem úpravy s okolím, což není vždy úplně snadné. Mobilní zeleň, ať taková či jiná, musí být harmonickou a logickou součástí kompozice a přinášet pozorovateli příjemné počitky. Z mobilní zeleně lze snadno vytvořit opakováním i jednoduchou alternativu krátké aleje a vhodně zvýraznit například vstup do budovy.  Nádoby obvykle nemají spojení s půdou. Jsou samostatným prvkem. Bývají vyplněné z části propustnou hmotou (písek, štěrk – drenáž) a z části živným substrátem. Nádoby jsou osázeny rostlinami. Kvůli omezení vlivu znečišťování veřejné zeleně odpadky od kolemjdoucích (aby nebyly odpadky tolik vidět) a omezení údržby je často použit mulč.  Tato zeleň, i používané nádoby jsou používány jako dekorativní prvek, ale také k dlouhodobé, nebo krátkodobé uzávěře komunikace. V nádobách mohou být vysázeny trvalky, letničky, nebo dřeviny. Vzácněji jsou používány rostliny, které v našich podmínkách dobře nepřezimují a jsou na zimu přemisťovány, nebo rostliny které obvykle tvoří výzdobu interiérů a jsou tímto způsobem využitelné malou část roku.

Údržba.

Vzhledem k umístění mobilní zeleně, na rušných komunikacích, na různých místech není možné jednoduše provádět zálivku, nebo zavést stálou závlahu a rostliny proto musí být dostatečně odolné proti suchu i pokud je zálivka prováděna. Je často na úvaze a odvaze zda použít mobilní zeleň jejíž údržba je nákladná. V případě že je šance, že bude mobilní zeleň poničena, znečištěna je více než poničené truhlíky efektivní použít k uzávěře, nebo dekoraci vhodně tvarované betonové prvky.  Velké nádoby s teplomilnými druhy rostlin jako například "Pandanus, Agapanthus, Dracaena, Yucca glorioxa, Agáve, Aspidistra, Laurus, Datura", nebo různé palmy a podobně, je třeba na zimu chránit, nejlépe v oranžeriích, sklenících, nebo japanech. Nádoby s běžnými dřevinami a trvalkami je třeba zapustit do půdy, vydatně je zalít a zakrýt chvojím. Méně pevné nádoby s vlhkým substrátem mohou být poškozeny mrazem.

Používané rostliny.

Musí být odolné proti exhalacím, suchu, zasolení, poškození, znečišťování, ideálně i proti krádežím (ostnité).

Mobilní zeleň je obvykle označení pro zeleň v nádobách, které je běžně možné lidskou silou, nebo za pomoci techniky přemístit. Obvykle jde o zeleň veřejnou, avšak někdy je pod označením přenosná zeleň řazena i veškerá zeleň v nádobách, umístěná v exteriéru. Tedy v širokém pojetí jde o zeleň v okolí staveb, která je, nebo může být snadno přemisťována. Přenosná zeleň je zcela běžná v použití samostatně v městském a průmyslovém prostředí. Je také prvek zahradní architektury používaný v sadovnické tvorbě, v koncepci geometrických a architektonických slohů (pravidelná zahrada), častá v obvyklém pojetí venkovských zahrad a východních zahradnických slohů, dosti neobvyklá v přírodních zahradách a nepoužívaná v partiích ve stylu anglických, přírodně krajinářských parků.

Raised-bed gardening is a form of gardening in which the soil is enclosed in three-to-four-foot-wide (1.0–1.2 m) containment units ("beds"), which are usually made of wood, rock, or concrete and which can be of any length or shape. The soil is raised above the surrounding soil (approximately six inches to waist-high) and may be enriched with compost.


Historie.

Grand Palais byl postaven v letech 1897-1900 na nově vytvořené "Avenue Nicolas II" (dnešní Avenue Winston Churchill), která tvořila spojnici od Avenue des Champs-Élysées přes Pont Alexandre III k Invalidovně. Původně stál na tomto místě Průmyslový palác postavený pro světovou výstavu roku 1855.  V roce 1896 byla vyhlášena architektonická soutěž omezená jen na francouzské architekty, ve které zvítězili Henri-Adolphe-Auguste Deglane (1855-1931), Louis-Albert Louvet (1860-1936), Albert-Félix-Théophile Thomas (1847-1907) a Charles-Louis Girault (1851-1932), přičemž posledně jmenovaný stál v čele skupiny. 1. května 1900 francouzský prezident Émile Loubet palác slavnostně otevřel.  V roce 1975 byla loď paláce zapsána mezi historické památky. Od roku 2000 je chráněn celý Grand Palais.  V letech 1993-2005 prošel celý palác nákladnou rekonstrukcí.

Architektura.

Budova pavilónu má samonosnou ocelovou konstrukci se skleněnými výplněmi na křížovém půdorysu velkých hal. K ní je přistavena z kamene a z cihel palácová část se schodišti a zázemím. Palác je dlouhý 240 metrů a vysoký 44 metrů. Hlavní průčelí má zdůrazněný střední portál a je členěné jónskými sloupy. Kromě hlavního portálu do "Avenue Winstona Churchilla" má boční přístavby se vstupy na obou koncích křídel. Atika je zdobená monumentálními bronzovými sousošími čtyřspřeží, tzv. kvadrigami, další alegorické sochy jsou v nikách. Ve vstupním nádvoří jsou tři kamenná sousoší, usazená na zábradlí oválného bazénku i v něm.  Interiér budovy má 77000 m výstavní plochy, z čehož je 13500 m v prosklené hale.

Využití.

Od skončení výstavy je palác stále využíván k nejrůznějším expozicím a akcím, jako jsou knižní a starožitnické veletrhy, výstavy zemědělských strojů, módní přehlídky, koncerty nebo cirkusová turné. V letech 1901-1961 se zde konal Pařížský autosalón. V letech 1901-1957 zde probíhaly jezdecké závody. Od roku 1976 se zde pořádá FIAC. Mezi nejúspěšnější výstavy uspořádané v paláci patřila Renoirova retrospektiva v roce 1985, kterou navštívilo 868 600 návštěvníků a Manetova výstava v roce 1983 s 808 700 návštěvníky.  V paláci má rovněž sídlo muzeum vědy Palais de la découverte.  Ke zvláštnostem paláce patří, že v jedné části budovy je policejní stanice.

Grand Palais (česky "Velký palác") je výstavní pavilon v Paříži, který byl postaven pro světovou výstavu v roce 1900 stejně jako protilehlý Petit Palais a Pont Alexandre III. Dnes slouží státním muzeím pro dočasné výstavy.

The Grand Palais des Champs-Élysées, commonly known as the Grand Palais (English: Great Palace), is a large historic site, exhibition hall and museum complex located at the Champs-Élysées in the 8th arrondissement of Paris, France. Construction of the Grand Palais began in 1897 following the demolition of the Palais de l'Industrie (Palace of Industry) as part of the preparation works for the Universal Exposition of 1900, which also included the creation of the adjacent Petit Palais and Pont Alexandre III. It has been listed since 2000 as a "monument historique" by the French Ministry of Culture.


Výskyt.

Areál rozšíření hnědáska osikového se rozprostírá v západní, střední a východní Evropě, na jihu Skandinávie, v Pobaltí, na severu Balkánu a na jižní Sibiři až k jezeru Bajkal. V druhé polovině 20. století nastal dramatický úbytek jedinců tohoto druhu, nejhorší situace je v zemích západní a střední Evropy kde se jeho počty snížily o více než 75 % nebo zcela vymizel.  V České republice byl do roku 1950 dokumentován jeho výskyt na desítkách míst v Čechách i na Moravě. Před koncem tisíciletí již byl znám pouze ze čtyř lokalit a nyní přežívá pouze v jediné populaci. Obývá severní část přírodní rezervace Dománovický les, ojedinělý zbytek původního dubohabrového lesa, která se nachází u obce Dománovice v okrese Kolín. Malá subpopulace hnědáska osikového se nachází v nedalekém, asi 2,5 km vzdáleném Žiželickém lese u obce Žiželice.

Popis.

Hnědásek osikový má rozpětí křídel obvykle 38 až 46 mm. Typickým znakem dospělých motýlů je zejména oranžový pás bez teček na horní straně křídel a oranžový lemový proužek na spodní straně.

Ekologie.

Druh vyžaduje pro svůj vývoj osluněné lesní paseky s relativně vysokou vzdušnou vlhkostí a chráněné proti větru. Vyvíjející se housenky a později i kukly potřebují ke svému přežití i dostatek slunečního svitu. Motýl nikdy neklade vajíčka na osamoceně rostoucí stromy. Důležité je také vhodné druhové složení bylinného patra na kterém je housenka hnědáska osikového v časném jaře závislá.  Motýli sají nektar nejčastěji z květů ptačího zobu obecného, svídy krvavé a bylin z čeledi miříkovitých, prvou živnou rostlinou housenek je jasan ztepilý na kterém spásají listy.

Rozmnožování.

Dospělci tohoto jednogeneračního motýla létají od konce května do počátku července. Samci volí vyčkávací taktiku, sedí na svých závětrných polostinných posedech ve výši 3 až 5 m a čekají na prolétající samice. Vylétají jim vstříc a mezi samci může docházet i k vzájemnému napadání. Samice zalétávají dále než samci a vybírají si vhodnou mýtinku k nakladení vajíček.  Po spáření kladou samice vajíčka společně na jednu hromádku na spodní strany osluněných listů mladých jasanů ve výšce 2,5 až 4 m. Snůška bývá tvořena vajíčky ve dvou až třech vrstvách a může obsahovat od několika desítek až po stovky vajíček, ta jsou nejprve žlutá a později ztmavnou.  Housenky se líhnou obvykle během července. V první etapě žijí pospolitě v jednoduchém pavučinovitém zámotku na listu kterým se živí. Postupně dochází ke stěhování housenek na další listy a k jejich seskupování z blízkých snůšek do větších, tzv. sekundárních hnízd, v těch mohou být housenky několika různých instarů. Během srpna housenky hnízda opouštějí a žijí již samostatně. Před zimou slézají na zem kde přezimují. Časně na jaře se housenky živí listy plícníku lékařského, různých druhů violek nebo ptačího zobu obecného. Po vyrašení listů jasanů se housenky stěhují zpět na stromy kde pokračují ve svém žíru. Počátkem května se zakuklí hlavou dolů, nejčastěji na kmenech u paty stromů.  V jiných evropských zemích tamní housenky konzumují také listy dalších rostlin, např. černýše lučního, rozrazilu dlouholistého, kaliny obecné, zimolezu obecného nebo jitrocele kopinatého.

Ohrožení.

Rapidní úbytek tohoto druhu motýlů má na svědomí změna v hospodaření v listnatých lesích, kdy se pro dosažení vyššího zisku mění způsob těžby dřeva. Místo postupné probírky jednotlivých stromů, které les prosvětlují, se vytěžují najednou velké plochy a tím vznikají rozsáhlé, pro hnědásky osikové nevhodné holiny. Často se též z ekonomických důvodů mění struktura lesa, listnaté stromy rostoucí od sebe ve větších vzdálenostech se nahrazují hustě sazenými jehličnany.  Jedinou populaci v ČR tvoří asi 300 dospělců (rok 2008), což je pod běžnou kritickou hranici, za kterou je považován počet 500 jedinců. Pro záruku dlouhodobého přežití i při změně abiotických podmínek by populaci mělo tvořit asi 5000 motýlů.  Hnědásek osikový je v České republice legislativně chráněn „Vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb.“ kde je stejně jako v „Červeném seznamu bezobratlých ČR z roku 2005“ prohlášen za kriticky ohrožený druh (CR). K jeho ochraně naši republiku také zavazuje Bernská úmluva (Příloha II).

Hnědásek osikový ("Euphydryas maturna") je denní motýl vázáný na biotopy malých mýtin řídkých prosluněných listnatých lesů s dostatkem medonosných rostlin. V České republice žije tento druh z rodu "Euphydryas" pouze na jediném stanovišti ve středních Čechách a je blízko svému vyhynutí.

The scarce fritillary ("Euphydryas maturna") is a species of butterfly in the family Nymphalidae. It is found in Austria, Belgium, Bulgaria, Czech Republic, Finland, France, Germany, Greece, Hungary, Kazakhstan, Lithuania, Luxembourg, Poland, Romania, Russia, Serbia and Montenegro, and Sweden.