Vlastnosti a využití kolony.

Důvod, proč k využití kolony přistoupit, může být v zásadě dvojí: buď může být usilováno o přehlednost a výhody spojené s absencí tvorby vysoce specializovaných programů, nebo cílem může být výkon, resp. to, jaký objem dat kolonou proteče za jednotku času.  Typickou úlohou řešenou kolonou může být filtrace seznamu položek v adresáři nebo obsahu textového souboru, příp. ještě opatření konečného výstupu čísly řádků. Celou tuto úlohu by mohl řešit jeden program, ale tento by byl jednoúčelový, pročež by pro každou příbuznou úlohu musel existovat samostatný program, s čímž by byly spojeny neúnosné náklady — bylo by nutné takové programy řádně pojmenovávat, dokumentovat, verzovat, testovat a šířit a pro uživatele by bylo mnohem náročnější si chování celého spektra takových programů osvojit, než jaké nároky pro něj představuje seznámení se s funkcionalitou jen několika víceúčelových programů, s nimiž lze díky kolonám řešit stejně širokou škálu úloh. Mezi tyto víceúčelové programy ve smyslu zmíněné úlohy patří program, který vypisuje obsah adresáře, program, jenž vypisuje obsah souboru, program, který z textového vstupu podle zadaného klíče vypouští nevyhovující řádky, a program, jenž řádky textu prefixuje jejich čísly (pořadím). Zápis řazení programů v koloně je intuitivní — jestliže uživatel pracuje se známou množinou programů, nemusí se nic nového učit, když chce provést kombinaci, s níž ještě nemá zkušenosti.  Druhým přínosem kolony je možnost diferenciálního přidělování času procesoru entitám v koloně a existence standardizovaného rozhraní pro předávání dat. Má-li celá úloha být řešena v obecném smyslu co nejefektivněji, s přihlédnutím k pokroku na poli výpočetní techniky musí být algoritmus jejího řešení formulován tak, aby v co největší míře umožnil paralelní zpracování. Pakliže je paralelní zadání využito (entity zpracovávající data jsou rozděleny mezi více procesorů, příp. jader), jsou to ty momenty, kdy jsou roury prázdné nebo plné, které celou kolonu brzdí; při prázdné rouře totiž nemůže pracovat entita z ní data odebírající a při plné entita do ní data dodávající (v obecném případě za těchto okolností nelze vytěžovat všechny procesory, popř. jádra). Okamžiky prázdných nebo plných rour jsou při rovnoměrném přidělování procesorového času způsobeny odlišnou výpočetní složitostí jednotlivých entit, a právě sdružení těchto entit do kolony, resp. oznámení operačnímu systému, že dané procesy, popř. vlákna, na sobě závisejí, jeho plánovač může přimět k tomu, aby mezi jednotlivé entity vhodnějším způsobem přerozděloval procesorový čas — úměrně tomu, jaké penzum práce každá z nich musí odvést. Standardizované rozhraní pro předávání dat potom umožňuje prakticky bez nároků na zřízení takového uspořádání data vyprodukovaná jednou entitou postupovat ke zpracování entitě běžící na jiném výpočetním systému (počítači), stejně jako několika instancím této entity (např. program řádky textu převádějící na malá písmena je jistě výpočetně méně náročný než program, který v takto upraveném textu bude hledat uživatelem definované sekvence znaků a podle nějakého, uživatelem popsaného, pravidla je nahrazovat — je možné do jedné roury jedním procesem zapisovat a dvěma, třemi, čtyřmi atd. procesy, běžícími paralelně, z ní číst — sice za cenu ztráty pořadí dat, ale to nemusí být na závadu).

Výkon kolony.

S paralelismem je neodmyslitelně spojena režie v podobě synchronizace — čím častěji program volá rutiny čtení z roury nebo zápisu do ní, jež mohou způsobit pasivní čekání (proces tzv. zablokovat), tím je režie synchronizace větší, resp. výkonnost kolony nižší. Z tohoto důvodu je žádoucí počet těchto volání minimalizovat, čehož se dosahuje zvětšováním bloku dat, která se zpracují mezi dvěma čteními nebo dvěma zápisy. Tato optimalizace bez dalších úprav však kromě větších požadavků na velikost paměti rour trpí i tím nedostatkem, že je-li dat málo, kolona se kvůli nim nebude rozbíhat, a onen malý objem dat se tak v rozumném čase od svého předání koloně nezpracuje. Proto může být příhodné každou z entit vybavit mechanismem, který z pravidla odmítat zpracovat malý objem dat bude činit přiměřené výjimky.  Vrchol optimalizace propustnosti kolony zvětšováním velikosti bloku dat, pro který kolona začne pracovat, nastává tehdy, když je paměť rour větší, než jednotlivé entity při své nejlepší vůli mohou pojmout. U nejrobustnějších operačních systémů unixového typu se k přidělení rouře nestandardně velkého objemu paměti používá zvláštní příkaz; často se nazývá "buffer". Tento extrém je užitečný zejména v případě, kdy entita odebírající data z roury je výrazně pomalejší než entita data do roury vkládající. Jedná se o alternativu a současně vhodné doplnění diferenciálního přidělování procesorového času entitám v koloně.

Nestandardní typy rour.

Základní vlastnosti roury, a sice možnost předávat data bez nutnosti zabývat se pojmenováním meziúložiště, informováním entit zpracovávajících data o tomto názvu, tím, zda meziúložiště bude mít dostatečně velkou kapacitu, jeho vyprázdněním atp., byly převzaty do dalších nástrojů pro přenos dat mezi entitami zpracovávajícími data. V kontextu níže popsaných rour se roura odpovídající popisu výše nazývá "roura unixová".

Roura CMS.

Roura CMS je komunikačním prostředkem v operačních systémech VM (dříve VM/CMS — odtud název) a z/OS, jež jsou produkty firmy IBM, vyvinuté pro její sálové počítače (tzv. mainframy). Tradiční prostředí mainframových operačních systémů firmy IBM je charakteristické tím, že aplikacím nenabízí žádné standardní proudy, které by byly standardizovaným rozhraním pro vstup a výstup dat. Bez specializovaných instrumentů, jakým je právě roura CMS, je nejjednodušším dostatečně robustním řešením, jímž v takovém prostředí lze předávání dat mezi programy zajistit, administrativně značně nákladné zastřešení volání dílčích víceúčelových programů jednoúčelovým programem vlastním. Roura CMS daný problém řeší jakožto jednoduduše zkonfigurovatelný řídicí prvek.  Roura CMS je mnohem komplexnější než její unixový protějšek, dokáže pracovat s více vstupními a více výstupními proudy; to umožňuje i jádro Unixu, ale, jelikož je s tím spojena netriviální syntaxe a komplikované režimy tzv. blokování, jen málo unixových shellů toho využívá (potažmo tyto možnosti zprostředkovává uživatelům).  Data na sálových počítačích společnosti IBM se typicky ukládají v záznamově orientovaném souborovém systému, a i pro k nim připojovaná vstupní a výstupní zařízení je příznačné, že pracují spíše v záznamovém než v proudovém režimu. Důsledkem těchto skutečností je, že s daty v CMS rourách se nakládá v záznamovém režimu; při zpracování textových souborů záznam tvoří jednu řádku textu.  Roury CMS obecně tzv. nebufferují data (nezadržují je v sobě), namísto toho je hned předávají. Nejsou proto paměťově náročné a tok dat kolonou je deterministický (pravidelný), možné paralelní zpracování ovšem nepřináší urychlení, poněvadž procesy jsou neustále tzv. blokovány. Roura CMS je tak jen organizačním elementem.

Objektová roura.

Objektová roura je roura, jejíž nejmenší nedělitelnou jednotkou je objekt.  Objektová roura je implementována kupř. ve Windows PowerShell, rozšiřitelném textovém shellu, zahrnujícím skriptovací jazyk, od společnosti Microsoft; využít ji v tomto prostředí lze pro předávání.NET objektů mezi funkcemi. Mimoto objektová roura existuje v řádkovém shellu IPython, kde je dostupná jako rozšíření "ipipe", a dále je zakomponována v programovacím jazyku Limbo, v němž nese název "kanál" ( "").

Roura v desktopových prostředích.

Roury se vyskytují také jako standardní prvek některých desktopových prostředí, kde slouží jako dočasné úložiště výstupních dat jednoho programu pro jejich předání do programu jiného. Roura je v takovém případě součástí funkce "Uložit jako" ( '), jejíž dialogové okno obsahuje ikonu, kterou vedle libovolné složky v souborovém systému s oprávněním zápisu, jako je to ve všech moderních správcích souborů možné s existujícím souborem, lze přetáhnout (provést operaci "Drag and Drop") na zástupce (spouštěč) nebo spustitelný soubor kterékoli aplikace, načež zvolený program data obdrží na svůj standardní vstup; tím je nabyde, aniž by tato v mezičase bylo nutné uchovat v souboru adresovatelném v souborovém systému (právě to je mechanismus roury). Tato vymoženost konkuruje operaci „Zkopíruj a vlož“ ( ""), realizované tzv. schránkou.  Výše popsaným výdobytkem disponují např. desktopová prostředí RISC OS nebo ROX Desktop.  Stinnou stránkou tohoto typu roury, která se považuje za hlavní překážku většího rozšíření, je fakt, že zástupci programů, popř. jejich spustitelné soubory, pro uživatele z dialogového okna v obecném případě, tj. bez toho, aby na toto konto uživatel vyvíjel zvýšené úsilí, nejsou až tak snadno dosažitelné.

XML roura.

Dále bylo pojetí roury zahrnuto do značkovacího jazyka XML, jehož vývoj přinesl XML roury, umožňující zasahovat do proudu dat ve formátu XML.

Jiné významy.

Na roury a filtry lze nahlížet jako na formu funkcionálního programování — proudy bajtů zaujímají roli datových objektů a je možné je považovat za specifický typ monád pro vstup a výstup dat.  Koncepce roury je rovněž ústředním prvkem frameworku pro vývoj webových aplikací Apache Cocoon.

Historie.

První kolonu vymyslel a vytvořil Douglas McIlroy, jenž navrhl taktéž první řadu "Unixových skořápek". Unixové skořápky velmi napomohly popularitě operačního systému Unix; mnozí je považovali za první příklad softwarové komponenty.  Klíčovou myšlenkou se stalo koncept přenést do dalších operačních systémů. Došlo k tomu např. u BeOS, Mac OS X, MS-DOSu, OS/2 a Windows NT.

Roura (též trubka nebo pípa, ') je v softwarovém inženýrství rozhraní nebo datový kanál mezi dvěma entitami zpracovávajícími data (programy, vlákny, koprogramy atd.), pro který platí, že komunikaci zajišťuje v jednom směru a funguje v režimu fronty. Může se jednat o jistou programovou logikou obhospodařovaný určitý objem paměti, nebo o pouhé symbolické pojmenování způsobu předávání dat mezi dvěma entitami (alternativně k termínu "fronta"). Datový tok, který skrze rouru proudí, označujeme jako proud ( '), popř. proud v daném typu roury nejmenší nedělitelné jednotky — proud bitů, proud bajtů, proud zpráv (záznamů), proud objektů apod.

In software engineering, a pipeline consists of a chain of processing elements (processes, threads, coroutines, functions, "etc."), arranged so that the output of each element is the input of the next; the name is by analogy to a physical pipeline. Usually some amount of buffering is provided between consecutive elements. The information that flows in these pipelines is often a stream of records, bytes, or bits, and the elements of a pipeline may be called filters; this is also called the pipes and filters design pattern. Connecting elements into a pipeline is analogous to function composition.


Život.

Dětství a mládí.

Canetti se narodil roku 1905 v bulharském podunajském přístavu Rusčuk (dnešní Ruse) v rodině sefardsko-židovského obchodníka Jacquese Eliase Canettiho a jeho ženy Mathilde Canettiové, rozené Ardittiové. V roce 1911 se rodina přestěhovala do britského Manchesteru. Následujícího roku však otec zemřel a matka se rozhodla přestěhovat se s celou rodinou do Vídně. Po španělštině, bulharštině a angličtině s francouzštinou se Canetti učil již pátý jazyk, němčinu, která se později stala jazykem jeho děl. Následně se rodina přestěhovala ještě do Švýcarska a Německa, kde Canetti složil maturitu.

Vídeň.

Léta 1924 až 1938 strávil Canetti ve Vídni a vytvořil zde jedno ze svých vrcholných děl, román "Die Blendung" (česky "Zaslepení"). Zde se také roku 1934 oženil s Vezou (Venezianou) Taubnerovou-Calderónovou (1897 až 1963) a zůstali spolu, i přes Canettiho častou manželskou nevěru, až do její smrti v roce 1963.  Po skončení první světové války se rodina usadila ve Francii, ale Canetti odjel do Vídně, kde studoval chemii. Ovšem více než studium jej zaujaly literatura a filosofie, kterým se věnoval ve svém volném čase. Překládal např. do němčiny díla amerického spisovatele Uptona Sinclaira. Canetti navštěvoval přednášky Karla Krause, jehož vlivu, jak sám vzpomíná, na několik let zcela propadl. Dále studoval díla Gustava Le Bona a zajímal se o objevy Sigmunda Freuda a to vše tvořilo základ pro nejvýraznější pole jeho zájmu, studium fenoménu masy a masového chování.  Ve Vídni a při svých návštěvách Berlína se setkával s řadou spisovatelů, mj. s Bertoldem Brechtem, Hermannem Brochem či Robertem Musilem či se skladatelem Albanem Bergem. Od počátku 30. let, kdy Canetti publikoval dvě divadelní hry, psal své první velké dílo, jediný román, který napsal, "Die Blendung" (česky "Zaslepení"), jenž vyšel roku 1935, přinesl mu značnou slávu a byl bezprostředně překládán do cizích jazyků (v češtině se objevil již v roce 1937). Po nástupu nacismu byl však zakázán.  Po připojení Rakouska k Třetí říši v roce 1938 emigroval Canetti do Francie a následujícího roku do Velké Británie.

Londýn.

V roce 1939 se manželé Canettiovi uchýlili do emigrace do Londýna a setrvali zde až do roku 1971. Vzniklo zde jeho nejvýznamnější sociologické dílo "Masse und Macht" (česky "Masa a moc").  Canettiho kniha "Die Blendung" se po skončení druhé světové války proslavila po celé Evropě a Canetti za ní obdržel řadu mezinárodních ocenění, např. francouzskou „Prix International“ v roce 1949.  Vlivem zážitků z druhé světové války prostoupil Canettiho dílo motiv smrti, hysterie a davového šílenství (přítomný v menší míře již v románu "Die Blendung"). Krom další divadelní hry se Canetti v 50. letech intenzivně zabýval svým velkým teoretickým dílem "Masse und Macht" (česky "Masa a moc"), které bylo vydáno v roce 1960. Začal na něm pracoval však již v roce 1925 a velkou inspirací byl pro něj očitý zážitek vypálení Justičního paláce ve Vídni v roce 1927. Kniha má dvě části. V první rozpracoval teze, že základním nutkáním davu je přežít či že nejnižší formou přežití je zabití. Druhá část se zabývá otázkou, jak a proč jsou davy ovládány vůdci. Adolf Hitler je zde vykreslen jako paranoidní vůdce fascinovaný davem, jejž řídí. Kromě "Masse und Macht" vydal také několik esejů (mj. o Franzi Kafkovi) a cestopis.

Curych.

Poté, co Canetti v roce 1963 ovdověl, navázal blízký vztah k Heře Buschorové (1933 až 1988), se kterou se roku 1971 oženil a s níž od počátku 70. let žil převážně v Curychu. O rok později se narodila jejich dcera Johanna, jež se stala hudebnicí. Canettiho druhá žena zemřela v roce 1988.  V 70. letech také Canetti publikoval několikadílné paměti.  Canetti byl vyznamenán řadou cen (Büchner-Preis, Kafka-Preis atd.) a získal dva čestné doktoráty. V roce 1981 obdržel Nobelovu cenu za literaturu.  Zemřel v Curychu v roce 1994 a byl pohřben nedaleko hrobu Jamese Joyce, s nímž se cítil duševně spřízněn dílem i osudem.

Zajímavost.

Canetti byl klasickým příkladem Evropana 20. století. Jeho rodina měla židovsko-španělské kořeny a do Bulharska se přistěhovala z Turecka (Canetti měl turecký pas). Po několikerém stěhování se Canetti usadil v Londýně a získal v roce 1952 britské občanství a britský pas. Nobelovu cenu obdržel jako britský spisovatel (všechna svá díla napsal německy), ale několik dalších zemí protestovalo. Zemřel v Curychu. Dnes je nejčastěji klasifikován jako britský spisovatel.

Elias Canetti (25. července 1905 v Ruse v Bulharsku – 14. srpna 1994 v Curychu) byl britsko-rakouský německojazyčný spisovatel, teoretik společenských věd a humanista, nositel Nobelovy ceny za literaturu z roku 1981.

Elias Canetti (; ; 25 July 1905 – 14 August 1994) was a German-language author, born in Ruse, Bulgaria to a merchant family. They moved to Manchester, England, but his father died in 1912, and his mother took her three sons back to the continent. They settled in Vienna.


Životopis.

Rodiče Josepha Hewese byli členy kvakerské společnosti Society of Friends (Společnosti přátel). Jeho matka byla už třetí generací obyvatel New Jersey, on tedy byl už čtvrtý z generace rodiny Hewesů žijících v New Jersey. Studoval na univerzitě v Princetonu, ale není znám žádný dokument o jeho dokončení školy. Nastoupil dráhu obchodníka a stal se velmi úspěšným. Ve třiceti letech se přestěhoval do Edentonu v Severní Karolíně a svým šarmem a čestným jednáním při obchodování si získal respekt celé komunity. V roce 1763 byl zvolen do zákonodárného sboru Severní Karolíny (North Carolina legislature). Tohoto úspěchu dosáhl po pouhých třech letech po přistěhování do Severní Karolíny. Do úřadu byl volen opakovaně, jeho plán byl ale ambicioznější, mínil se stát kontinentálním kongresmanem.

Kongresman.

V roce 1773 většina obyvatel Severní Karolíny souhlasila s vyhlášením nezávislosti na Spojeném království. Hewes byl zvolen zástupcem Severní Karolíny na kontinentálním kongresu v roce 1774. Obyvatelé Severní Karolíny mu věřili pro zapálení v boji za americkou nezávislost, s jakým apelovalna obyvatele i jiných kolonií. Nicméně zpočátku Hewes nebyl pro nezávislost, ale přijal tuto myšlenku po naléhání svých voličů v Severní Karolíně. John Adams později psal o jeho boji za prosazení podpisu prohlášení o nezávislosti na kontinentálním kongresu. Píše: „Mnoho dní většina práce závisela na panu Hewesovi ze Severní Karolíny. Jednoho dne Hewes předčítal dokumenty ze všech kolonií, které dokazovaly, že veřejné mínění bylo pro nezávislost. Hewes, který do té doby hlasoval proti podpisu, se náhle postavil, zvedl obě ruce k nebi, jako by byl v tranzu a zvolal: „Je to hotovo a já se tím budu řídit.“ Dal bych víc za dokonalý obraz zděšení a hrůzy, který se objevil na tvářích bývalé většiny v tomto kritickém okamžiku, než za nejlepší Raffaelův obraz. Problém se vyřešil okamžitým návrhem na odročení.“ Přesto že američtí kolonisté chtěli nezávislost, Hewes považoval za obtížné uplatnit tento názor v Kongresu bez výsměchu či zloby některých kongresmanů. I v roce před revolucí se více než dvě třetiny kontinentálního kongresu stále domnívaly, že vazby mezi králem Jiřím III. a koloniemi mohou zůstat nedotčeny. Hewes na Kongresu málokdy domluvil, protože ho obvykle přerušili ti, kteří s ním nesouhlasili. Přesto byl aktivně zapojen do mnoha výborů, z nichž většina revoluci doporučovala.  Jedním takovým výborem byl Committee of Correspondence (Výbor pro korespondenci), který obhajoval myšlenky podporující nezávislost. Jedna z myšlenek, kterou Hewes přispěl do tohoto výboru, bylo následující prohlášení: „Uveďte obecně práva kolonií, a několik případů, kdy jsou tato práva porušována nebo přestupována a navrhněte nejlepší cestu k dosažení nápravy.“  Kvakeři byli tradičně pacifisté. Je ironií, že Hewes nebyl jen jedním z mála lidí souhlasících s válkou proti Británii, ale byl jedním z mála Kvakerů v Kongresu. Kvakeři nejen oponovali válce, ale byli i silně proti výborům, které válku podporovaly. Přes zjevný odklon Josepha Hewese od kvakerských principů, měl i nadále vřelý vztah se svou rodinou a navštěvoval svou matku. Neexistuje žádný záznam o tom, že by se Joseph Hewes kdy vzdal svého členství ve společnosti Society of Friends, neexistují žádné důkazy o tom, že by byl odmítnut na jakémkoli měsíčním zasedání společnosti. Po své smrti zanechal odkaz nejen své rodině ale i několika kvakerským institucím.

Tajemník námořnictva.

Na začátku roku 1776 byl Hewes jmenován novým tajemníkem Výboru pro námořní záležitosti (Naval Affairs Committee). John Adams prohlásill, že Hewes „položil základní kámen amerického námořnictva“. Spolu s generálem Georgem Washingtonem se Hewes stal jedním z těch, kdo pomohli dosáhnout největších vojenských úspěchů v americké historii. Byl také zapojen do tajné komise podporující nezávislost kolonií. Byl jedním z politiků, kteří se zasloužili o to, že Severní Karolína souhlasila s nezávislostí dříve než ostatní kolonie. Hewes zpočátku čelil potížím se špatně vybaveným americkým námořnictvem bojujícím proti námořnictvu britskému. Aby to napravil, poskytl svou vlastní rozsáhlou flotilu lodí, vybavil je a vybral ty nejschopnější muže jako kapitány. Hewes ve výboru pracoval až do roku 1779.

Konec života.

Poté, co Hewes podepsal Deklaraci nezávislosti, jeho špatné zdraví ho donutilo vrátit se domů do New Jersey. Kandidoval na znovuzvolení do Kongresu, ale nepodařilo se mu vyhrát. V roce 1779 pracoval několik měsíců v Kongresu. Těsně před padesátými narozeninami, dne 10. listopadu 1779, Joseph Hewes zemřel. Následující den celý kontinentální kongres přijel na jeho pohřeb a truchlil nad velkou ztrátou, kterou země utrpěla.  Soupis jeho majetku z roku 1779 podepsaný Hewesem a účet z prodeje jeho nemovitostí z roku 1780 naznačují, že vlastnil otroky. Hewes si v posledních letech svého života psal deník. Před svou smrtí si zapsal, že je smutným a osamělým mužem a že nikdy nechtěl zůstat starým mládencem. Dívka, kterou miloval, zemřela několik dní před jejich svatbou a on už se nikdy neoženil a nemá žádné potomky, kteří by zdědili jeho peníze a majetek.  Hewes byl členem Unanimity Lodge No. 7 a byl pohřben s zednářskými poctami. Je pohřben v Christ Church Burial Ground ve Filadelfii v Pensylvánii.

Externí odkazy.

Joseph Hewes (23. ledna 1730, Princeton, New Jersey – 10. listopadu 1779, Filadelfie, Pennsylvánie) byl americký politik, obchodník a významný kongresman. Spolu s Williamem Hooperem a Johnem Pennem je jedním z nejslavnějších signatářů Deklarace nezávislosti v Severní Karolíně.

Joseph Hewes (July 9, 1730 – November 10, 1779) was a native of Princeton, New Jersey, where he was born in 1730. Hewes’s parents were members of the Society of Friends, commonly known as Quakers. On his mother's side, Joseph Hewes was a 3rd generation resident of New Jersey. He was the 4th generation of the Hewes family to live in New Jersey. Hewes attended Princeton but there is no evidence that he actually graduated. What is known is that he became an apprentice of a merchant and in fact became a very successful merchant. After finishing his apprenticeship he earned himself a good name and a strong reputation, which would serve him well in becoming one of the most famous signers of the Declaration of Independence for North Carolina, along with William Hooper and John Penn. Hewes moved to Edenton, North Carolina at the age of 30 and won over the people of the colony with his charm and honorable businesslike character. Hewes was elected to the North Carolina legislature in 1763, only three years after he moved to the colony. After being re-elected numerous times in the legislature, Hewes was now focused on a new and more ambitious job as a continental congressman.


Použití.

Věta končící interrobangem se ptá na otázku vzrušeně, nebo vyjadřuje vzrušení, či nedůvěru ve formě otázky.  Například:  Spisovatelé používající neformální jazyk mohou používat několik střídavých otazníků a vykřičníků pro ještě větší důraz, nicméně, toto je považováno za špatný styl ve formálním zápisu.

Invertovaný interrobang.

Reverzní a obrácený interrobang (kombinující znak ¿ a ¡, znak Unicode: ⸘), vhodný pro používání ve frázích v španělštině, galicijském jazyce a asturském jazyce, kde se používají obrácené otazníky a vykřičníky, je nazýván “obrácený interrobang” nebo " gnaborretni " (" interrobang " psaný dozadu).

Historie.

V historii spisovatelé používali více interpunkčních znamének k ukončení věty a vyjádření překvapení a otázky. "Co to je." "." "." "?!" "Neves, Called Dead in Fall, Denies I" (převzato z "San Francisco Examiner", 9. května 1936) Američan Martin K. Speckter (1915 - 14. února 1988) pojmenoval interrobang v roce 1962. Jako vedoucí reklamní agentury Speckter věřil, že by reklamy vypadaly lépe, kdyby copywriteři podávali překvapené řečnické otázky pomocí jednoho znaku. V článku v časopise "TYPEtalks" navrhl koncept jediného interpunkčního znaménka. Speckter si od čtenářů vyžádal možná jména nového znaku. V možnostech byly "exclamaquest", "QuizDing", "rhet", a "exclarotive", ale jemu se líbil "interrobang". Vybral si jméno odkazující na interpunkční znaménka, inspirovaná: "interrogatio" latinsky "řečnická otázka" nebo "křížové vyšetřování", "bang" je v tiskařském slangu vykřičník. V reakci na článek byla také předložena grafická ošetření nového znaku.

Vložení a zobrazení.

Interrobang není standardní interpunkční znaménko. Jen několik moderních fontů obsahuje glyf pro znak interrobangu.

Interrobang, také známý jako interabang (‽) (často reprezentovaný jako?!,!?, nebo?!?), je interpunkční znak používaný v různých psaných jazycích, kde měl spojit funkci otazníku a vykřičníku.

The interrobang (), also known as the interabang (‽) (often represented by?!,!?,?!? or!?!), is an unconventional punctuation mark used in various written languages and intended to combine the functions of the question mark, or interrogative point; and the exclamation mark, or exclamation point, known in the jargon of printers and programmers as a "bang". The glyph is a superimposition of these two marks. The interrobang was first proposed in 1962 by Martin K. Speckter.


Louis, Dauphin of France (son of Louis XV)

Biografie.

Původ, mládí.

Narození syna Ludvíka XV. bylo očekáváno s netrpělivostí, neboť po tragické šňůře úmrtí v královské rodině roku 1710 počet jejích členů povážlivě klesl a pokud by mladý následník trůnu zůstal bezdětný, mohlo by to vést k boji o trůn mezi jeho strýcem, španělským králem Filipem V. a orléanskými vévody. Když po třech dcerách Marie Leszczyńská porodila syna, byla tato radostná událost přijata s velkým nadšením a následnými oslavami nejen ve všech větších francouzských městech, ale i na většině evropských panovnických dvorů; budoucnost dynastie se po patnácti letech zdála být zajištěna a narození dauphina zbavilo jeho strýce Filipa V. Španělského pozice dědice francouzského trůnu.

Manželství a potomci.

23. února roku 1745 se šestnáctiletý Ludvík Ferdinand ve Versailles oženil s devatenáctiletou španělskou infantkou Marií Terezou, osmou dcerou španělského krále Filipa V. a sestřenicí svého otce. Sňatek posílil protihabsburský svazek Bourbonů ve válce o rakouské dědictví. Tři dny po porodu své první a jediné dcery v roce 1746 však Marie Tereza zemřela; dcerka, jež dostala jméno po matce, zemřela v necelých dvou letech v roce 1748.  Dauphin se záhy oženil znovu - 9. února roku 1747 si vzal Marii Josefu Saskou, mladší dceru saského kurfiřta a polského krále Fridricha Augusta II. a jeho manželky Marie Josefy Habsburské. Plán na tento sňatek vzešel od strýce nevěsty, Mořice Saského a podpořila ho milenka ženichova otce, francouzského krále Ludvíka XV., Madame de Pompadour. I Ludvík XV. s návrhem souhlasil - považoval ho za výhodný pro Francii. Francie a Sasko totiž byly nepřátelskými zeměmi v nedávné válce o rakouské dědictví, takže sňatek mezi následníkem francouzského trůnu a saské princezny by mohl vést ke vzniku spojenectví mezi oběma státy. Problém však spočíval v tom, že děd Marie Josefy August II. Silný zbavil polského trůnu Stanislava I. Leszczyńského, otce královny Marie Leszczyńské a sňatek následníka trůnu, jejího syna, s Augustovou vnučkou mohl znamenat hlubokou urážku lidem milované královny. Bez ohledu na tyto konsekvence však ke sňatku nakonec došlo; ženichovi bylo 18 a nevěstě 15 let. Třebaže se znovu oženil, oplakával Ludvík Ferdinand stále svou první ženu. Marie Josefa, obdařená citlivou duší, trpělivostí i bystrým intelektem, dokázala postupně získat srdce svého manžela. Stejně jako on byla hluboce nábožensky založená, vysoce morální, což ji sblížilo s její tchyní; manželé se neradi účastnili společenských událostí a zábav, pořádaných prostopášným královským dvorem, ale dávali přednost tichým večerům, besedám, četbě, modlitbám nebo návštěvám oranžérie.  Sňatek přivedl Marii Josefu na dvůr ovládaný Madame Pompadour, královou favoritkou. Nová dauphine musela udržovat dobré vztahy s Madame Pompadour i s králem, zároveň však musela brát v úvahu nenávist, kterou choval Ludvík Ferdinand k milence svého otce. Přišla tedy do rodiny rozpolcené animozitami a napjatými vztahy: král a jeho manželka již žili odděleně; zbožná Marie Leszczyńská žila v ústraní; její dcery nepřipouštěly kritiku svého otce a Dauphin, lnoucí z celého srdce ke své matce i sestrám, si s otcem nerozuměl. Přesto nakonec dokázala vytvořit se svým manželem pevný vztah a přispěla k jeho sblížení s otcem. Ludvík XV. svou snachu obdivoval a měl k ní velkou důvěru.  Ze šťastného manželství Ludvíka Ferdinanda a Marie Josefy vzešlo osm potomků. Tři starší děti, dvě dcery a syn, zemřeli stejně jako jejich nevlastní sestřička rovněž v útlém dětství. Po nich se narodili tři synové - všichni budoucí králové Francie a dvě dcery (kromě nich se další čtyři děti narodily mrtvé a jedno Mariino těhotenství skončilo potratem):  Narození první dcery znamenalo pro rodiče velkou radost, třebaže král byl rozladěn, že se nenarodil chlapec. O rok později přišel na svět dlouho očekávaný syn, Ludvík Xavier. V devíti letech však malý princ spadl s koně a zlomil si nohu; zranění se sice vyhojilo, ale chlapec od té doby kulhal. V předjaří roku 1761 se na noze objevil otok či nádor, který se rozšířil po celé končetině; prince operovali, přesto však v březnu roku 1761 zemřel.

Charakteristika.

Dauphinovi Ludvíku Ferdinandovi se dostalo výborného vzdělání a výchovy. Miloval hudbu, před lovem a plesy dával přednost vážným disputacím, měl hluboký smysl pro morálku.  Vztahy mezi králem a dauphinem nikdy nebyly dobré. Ludvík XV. vedl život ve stylu, jenž jeho syna odpuzoval a který je dlouhou dobu vzdaloval. Přesto dauphin doprovázel svého otce v bitvě u Fontenoy (1745), kde prokázal svou statečnost. Od roku 1757 (po atentátu na jeho otce) Ludvík Ferdinand byl přizván k účasti na sezeních Královské rady, kde vzbuzoval pozornost svými konzervativními pozicemi. Ludvík Ferdinand byl silná osobnost, zbožný, hluboce nábožensky založený, na rozdíl od otce bezúhonný v osobním životě. Byl příznivcem jezuitů a nesouhlasil s jejich vyhnáním v roce 1764. Jeho otec ho vzdálil vlády a kolem Ludvíka Ferdinanda se následně seskupila klerikální opozice (Dévots) vůči králi, která doufala získat moc po jeho nástupu na trůn; v tom se podobal svému dědovi Ludvíku Francouzskému (kterému rovněž nebylo souzeno nastoupit na francouzský trůn).

Smrt.

Ludvík Ferdinand zemřel 20. prosince roku 1765 ve Fontainebleau na tuberkulózu. Bylo mu pouhých 36 let a přežili ho nejen jeho otec Ludvík XV. (o osm let) i matka (o tři roky), ale i jeho děd z matčiny strany Stanislav I. Leszczyński. Dauphinem se stal jeho nejstarší syn Ludvík August, který se po smrti svého děda Ludvíka XV. v květnu roku 1774 stal králem Ludvíkem XVI.  Vdova po Ludvíku Ferdinandovi Marie Josefa Saská zemřela rovněž na souchotě za dva roky po svém manželovi, v roce 1767.  Dauphin nebyl pohřben v opatství Saint-Denis jako jeho předkové, ale v kostele v Sens; v Saint-Denis spočívá pouze jeho srdce. Když byl v lednu roku 1793 popraven jeho syn Ludvík XVI., měl být pochován po boku svého otce. V březnu roku 1794 jakobíni dauphinovy ostatky ze senského kostela vyhodili a pohřbili do hromadného hrobu, po restauraci v roce 1814 však byly podle údajů od očitých svědků této události nalezeny a navráceny do původní hrobky.

Ludvík Ferdinand, dauphin Francie (francouzsky "Louis Ferdinand, dauphin de France"); 4. září 1729, Versailles – 20. prosince 1765, Fontainebleau) starší (a jediný přeživší) syn francouzského krále Ludvíka XV. a jeho manželky Marie Leszczyńské, francouzský dauphin - následník francouzského trůnu. Sám na francouzský trůn nikdy nenastoupil, byl však otcem tří francouzských králů.

Louis, Dauphin of France (4 September 1729 – 20 December 1765) was the elder and only surviving son of King Louis XV of France and his wife, Queen Marie Leszczyńska. He had a younger brother, Philippe, who died as a toddler. As a son of the king, Louis was a "fils de France". As heir apparent, he became Dauphin of France. However, he died before ascending the throne. Three of his sons became kings of France: Louis XVI (reign: 1774–1792), Louis XVIII (reign: 1814–1815; 1815–1824) and Charles X (reign: 1824–1830).


Historie.

Ve středověku byla oblast údolí řeky Lim, která se nachází v blízkosti dnešního města, součástí středověkého srbského státu. Podle oficiálních zdrojů zde existovala osada na počátku 15. století. Poprvé však osadu na tomto místě zaznamenal arabský cestovatel El Idriz Abdulláh v roce 1153.  Město se dostalo pod tureckou nadvládu postupně v období od let 1459 až 1463. Součástí Osmanské říše bylo až do roku 1912, kdy připadlo spolu s regionem Sandžak Srbsku. Během období turecké nadvlády byl Priboj administrativně součástí několika okolních administrativních jednotek (spadal pod Višegrad, Čajniče, Novu Varoš, Prijepolje a Pljevlju). Po Berlínském kongresu v roce 1878 byla v Priboji umístěna rakousko-uherská vojenská posádka, která zde zůstala až do roku 1909. Rakousko-uherské vojsko přineslo do města vymoženosti moderní civilizace. Přestože Priboj zůstával i nadále součástí Osmanské říše, přicházely sem evropské zvyky, zboží a byl tu vybudován také i první hotel evropského typu. Roku 1865 byla do Priboje zavedena elektřina. V roce 1888 byla vybudována dodnes dochovaná mešita.  Po vypuknutí první světové války získalo město strategicky značný význam. Jako jedno z posledních srbských měst u hranice s Bosnou a Hercegovinou se nacházelo přímo na linii s nepřátelským Rakousko-Uherskem. Po zhroucení srbské obrany v roce 1915 však byl i Priboj obsazen, stejně jako zbytek Srbska, vojsky Rakousko-Uherska. Od roku 1918 bylo město součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a později Jugoslávie. V meziválečném období byl rozvoj města velmi pomalý, především díky špatné hospodářské situace království. V roce 1921 mělo město 220 domů a 1050 obyvatel. Místní pravoslavný chrám byl dokončen v roce 1940.  Priboj byl v druhé světové válce obsazen jako jedno z posledních měst v Jugoslávii, dne 17. dubna 1941. Nejprve jej obsadily německé jednotky, nicméně město bylo připojeno k italské okupační zóně, kde zůstalo až do roku 1943 (tj. do kapitulace Itálie). Následně vykonávalo okupační správu nad městem Bulharsko. Dne 12. září 1943 byl Priboj obsazen jednotkami JVuO (četniků). Na začátku roku 1945 se uskutečnily vojenské operace partyzánského vojska s cílem osvobození města a 12. ledna 1945 byl Priboj osvobozen.  Po skončení války bylo město industrializováno. V roce 1946 zde bylo otevřeno gymnázium a roku 1976 bylo napojeno na jugoslávskou železniční síť dokončením trati Bělehrad–Bar.

Známé osobnosti.

Z Priboje pocházely následující slavné osobnosti:

Priboj (v srbské cyrilici Прибој) je město v srbském Zlatiborském okruhu. Nachází se na západě země, na samé hranici s Bosnou a Hercegovinou v hornaté krajině. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 14 920 obyvatel. Je sídlem stejnojmenné opštiny.

Priboj (, ) is a town and municipality located in the Zlatibor District of southwestern Serbia. The population of the town is 14,920, while the population of the municipality is 27,133.


Dějiny řádu.

Původ.

Vznik Řádu svatého Lazara je nedílně spojen s křížovými výpravami zahájenými na konci 11. století s cílem osvobodit Jeruzalém z rukou muslimů. Na rytíře a poutníky ze západní Evropy zde ale nečekala jen vytoužená Svatá země, ale také řada nebezpečí – válka, neznámé prostředí a nemoci. Jednou z nejobávanějších bylo malomocenství. Právě nemocní, vyvržení z ostatních rytířských řádů přišli s myšlenkou přetvořit bratrstvo v organizovaný duchovní řád s rytířskou složkou, která by se účastnila obrany Jeruzalémského království. Jejich symbolem se stal rovnoramenný (tzv. řecký) zelený kříž (osmihrotý, tzv. maltézský kříž zavedl až v 16. století velmistr Jean de Lévis, 1564–1577).

Působení v Levantě.

Velkým stoupencem řádu sv. Lazara byl jeruzalémský král Balduin IV. (1173–1184), sám trpící malomocenstvím, pod jehož velením Lazariáni vybojovali své nejslavnější bitvy. Po Balduinově smrti však byli křesťané v bitvě u Hattínu (1187) poraženi sultánem Saladinem, který záhy na to obsadil Jeruzalém. Území Jeruzalémského království se opět zvětšilo až po třetí křížové výpravě, ale hlavní město zůstalo v rukou Saladina a jeho nástupců. Centrem řádu sv. Lazara se proto stalo město Akkon, před jehož branou vyrostl nový špitál pro malomocné. Členy řádu byli původně jen nemocní leprou, ale postupem času se jejich podíl stále zmenšoval. Proto se také řád začal rychleji šířit, mj. také do Evropy, kde začal pod papežskou ochranou zakládat komendy. Do Jeruzaléma se spolu s ostatními rytířskými řády vrátil až roku 1229, kdy město opět dobyl římský král Fridrich II. Šlo ale jen o krátkodobou epizodu, protože o patnáct let později, roku 1244, se metropole dostala do rukou Turků. V roce 1244 v bitvě u La Forbie padli všichni zúčastnění lazariáni. Následná křížová výprava do Egypta (1249–1250) vedená francouzským králem Ludvíkem IX. Svatým s cílem podkopat tureckou moc skončila katastrofou bitvy u Al Mansurah a královým zajetím. Následně křesťané ztráceli v zámoří jednu pozici za druhou a roku 1291 padla i jejich poslední velká bašta, město Akkon.

Odchod z Levanty.

Po opuštění Svaté země se řád svatého Lazara usadil nakrátko na Kypru, ale záhy našel své nové sídlo ve Francii, kde král Ludvík VII. již roku 1154 daroval řádu hrad Boigny. Další majetky měl řád na území Anglie, Skotska, dnešního Německa, Nizozemí, v Čechách a v Uhrách. Po přesídlení do Evropy se také zcela proměnila orientace řádu, který se z vojenského bratrstva změnil na řád pečující o nemocné, zejména leprou. Roku 1308 vzal řád svatého Lazara pod svou ochranu francouzský král Filip IV. Sličný a tento patronát trval až do červencové revoluce roku 1830.

Pod ochranou francouzských králů.

16. století přineslo pokles řádové moci a vlivu. Roku 1517 se od magistrátní komendy ve francouzském Boigny odtrhlo italské převorství v Capuy a založilo vlastní linii řádu, která se později sjednotila s řádem sv. Mauricia v Řád sv. Mauricia a sv. Lazara. Francouzští lazariáni se počátkem 17. století spojili s řádem Pany Marie Karmelské založeným roku 1607. Oba řády měly společného velmistra, rytíři však byli přijímáni odděleně a ke skutečnému splynutí řádů nikdy nedošlo. Novým symbolem se stal zeleno-červený osmihrotý kříž. Většina řádových rytířů byla tehdy šlechtického původu, ale za zásluhy se členy mohli stát i nešlechtici, což bylo např. u Maltézských či Německých rytířů nemožné. Roku 1649 došlo k zásadní úpravě řádových zákonů. Byla zřízena hodnost duchovního velkopřevora a řádu svatého Lazara byl svěřen vrchní dozor nad špitály a chudobinci Francie. Řád také vybudoval svou vlastní flotilu, která se snažila vyčistit Biskajský záliv od pirátů. Dvě galéry řádu svatého Lazara se například zúčastnily i slavné Bitvy u Lepanta roku 1571. Řád svatého Lazara se navíc zavázal dodávat dvanáct rytířů do osobní stráže francouzského krále. Další významné reformy byly prosazeny roku 1693, kdy se řád znovu otevřel cizincům, a proto byly zřízeny nové komendy na území Španělska a Jižního Nizozemí (Belgie). Generální kapitula přesídlila z Boigny do Paříže. Do řádu byly včleněny menší řády jako např. Řád sv. Ducha z Montpellier a francouzský majetek Řádu svatojakubských rytířů a Řádu Božího Hrobu.

Sekularizace řádu.

Bulou papeže Klimenta XIV. z roku 1772 byl řád sekularizován, čímž ztratil svůj čistě duchovní charakter, ale zároveň Svatý stolec přišel o možnost zasahovat do jeho záležitostí. Již samostatný řád svatého Lazara se změnil na čistě světský, pod ochranou francouzských králů, která trvala až do roku 1830.

Revoluční léta ve Francii 1789–1830.

Do vývoje řádu svatého Lazara zásadním způsobem zasáhla francouzská revoluce. Velmistr hrabě z Provence (od roku 1814 král Ludvík XVIII.) emigroval. Roku 1791 byl majetek řádu svatého Lazara, stejně jako všech ostatních institucí, zabaven a řád Národním shromážděním zrušen. Obnoven byl až po Napoleonově porážce v letech 1814–1815, kdy opět získal charakter královského řádu. Po revoluci roku 1830 a pádu Karla X. ale lazarité protektorát dočasně ztratili.

Nová kapitola.

Podle oficiálního tvrzení stávajícího řádu se po smrti Karla X. obrátili členové řádu s žádostí o pomoc na melchitského řeckokatolického patriarchu Maxima III., nejvyššího řeckokatolického představitele Jeruzaléma, Antiochie, Alexandrie a celého Orientu. Patriarchova záštita napomohla Lazariánům překonat většinu obtíží a díky spolupráci s řeckokatolickým východem otevřelo cestu k šíření myšlenek ekumenismu. Melchitští patriarchové jsou protektory řádu od roku 1847. Nad sjednoceným řádem sv. Lazara drží duchovní ochranu dodnes.  Existence řádu v období 1830–1910 je však obtížně ověřitelná byť i z řádových zdrojů a někteří odborníci se v této souvislosti domnívají, že řád ve skutečnosti zanikl smrtí posledního ověřitelného rytíře Antoina Charry des Gouttes v roce 1857. Dle jiných odborníků byl řád v období 1831 až 1840 veden Radou důstojníků, sestávající zprvu z barona Bon-Joseph Daciera, barona Augusta Francoise de Silvestre a řádového kaplana Picota. Po úmrtí svých kolegů předal roku 1841 baron de Silvestre vedení řádu patriarchovi Maximovi III. Řád měl v té době kolem dvaceti členů, mezi jinými byli přijati v roce 1853 admirál Ferdinand-Alphonse Hamelin a admirál Louis Édouard Bouët-Willaumez, v roce 1863 hrabě Louis François du Mesnil de Maricourt, hrabě Paul de Poudenx a Abbé Jean Tanski, v roce 1865 hrabě Jules Marie d'Anselme de Puisaye, v roce 1875 vikomt de Boisbaudry a baron Yves de Constancin v roce 1896.  Shoda naopak panuje v tom, že kolem roku 1910 se ve Francii objevila skupina osob vyvíjejících činnost pod názvem sv. Lazara. V roce 1930 byl provizorním generálním místodržícím zvolen don Francisco de Borbón, vévoda ze Sevilly (1882–1953), který se roku 1935 stal novým řádovým velmistrem. V době druhé světové války zahájil obnovený řád své špitální aktivity. Až do té doby, kdy se papežem stal sv. Jan Pavel II. byl Řád sv. Lazara explicitně jmenován mezi „údajnými řády“ jimž Svatý stolec upřel ze svého hlediska uznání. Nicméně sv. Jan Pavel II. opakovaně přijal členy řádu na privátních audiencích a sloužil s nimi mši svatou ve své osobní kapli, přičemž podporoval charitativní činnost řádu a nechával si o ní podávat pravidelné informace. Řád byl jako rytířský řád uznán ve Španělsku, v roce 1992 Chorvatskem a krátce poté Maďarskem a Jižní Afrikou.

Rozkol.

S ohledem na osobní animosity představitelů řádu bylo obtížné dlouhodobě udržovat jednotné vedení řádu. V roce 1967 byl ve Francii zvolen nový velmistr princ Charles Philippe d'Orléans, vévoda z Nemours, a dosavadní velmistr sesazen. Tento krok se stal se základem roztržky mezi dvěma větvemi čili obediencemi – "sevillskou" a "pařížskou". Pařížská obedience se dále rozštěpila ve věci přijímání nekatolíků a v roce 1969 byl „nejvyšší hlavou řádu“ (nikoli velmistrem; tím se formálně stal až roku 1986) zvolen vévoda z Brissacu. Původní „nemourská“ frakce se sídlem na Maltě se o čtyři roky později spojila se sevillskou obediencí, jež je od té doby nazývána maltskou.  V letech 1979–1986 došlo k neúspěšné snaze o vyřešení sporů a ustavení jednotného vedení s jediným velmistrem.  V roce 2004 započal sjednocovací proces obou obediencí, velmistr pařížské obedience odstoupil a byl prohlášen velmistrem emeritus a stvrzeno podpisem v Houstonu v 2006. Sjednocení bylo dokončeno v roce 2008 zvolením společného velmistra markýze de Almazán. Sídlo pařížské obedience se z Boigny přesunulo do Castello Lanzun na Maltě, dnešního sídla sjednoceného Řádu. V roce 2004 však odtržením z pařížské obedience vznikla takzvaná orleánská obedience, která si zvolila svého vlastního velmistra Charlese-Philippa d'Orléans, vévodu z Anjou. 4. června 2004 civilní soud v Bernu zamítl žalobu ze strany orleánské obedience na uznání legitimity volby Charlese-Philippa d'Orléans. Jedním z významných argumentů byla skutečnost, že vévoda sevillský byl zvolen 542 hlasy, zatímco volba orleánské obedience proběhla pouhými 47 hlasy.  V roce 2008 don Francisco, vévoda ze Sevilly, přiznal, že své manželské záležitosti nedokáže uvést do souladu s právem katolické církve, a na svůj úřad rezignoval. Tím pro devět ze čtrnácti evropských jurisdikcí tzv. Norwichské skupiny, hlásících se dříve k orleánské obedienci, pominul důvod k rozkolu. Vídeňskou deklarací se v září roku 2008 tyto jurisdikce přihlásily ke sjednocené maltské a pařížské obedienci a jejich představitelé se zúčastnili generální kapituly řádu konané 12.–13. září 2008 v anglickém Manchesteru, kde bylo jejich začlenění slavnostně schváleno. Manchesterská generální kapitula zvolila 12. září 2008 velmistrem maltsko-pařížské obedience Řádu sv. Lazara Jeruzalémského Dona Carlose Gereda y de Borbón, markýze de Almazán, který byl v Manchesterské anglikánské katedrále intronizován spirituálním protektorem Řehořem III. Lahamem, který v roce 2012 v tzv. Kevelaerské deklaraci potvrdil historickou kontinuitu spojené maltsko-pařížské obedience pod ochranou antiochijských patriarchů.  V roce 2010 nečekaně rezignoval velmistr orleánské obedience Charles-Philippe d'Orléans. Některá velkopřevorství na jeho místo zvolila za nového velmistra hraběte Jana Dobrzenského, českého velkopřevora. Některá velkopřevorství, včetně švýcarského a velkokancléře orleánské obedience hr. Piccapietry však tuto volbu neuznala. Postupnými neshodami se proto část obedience pod vedením hr. Piccapietry odštěpila a utvořila samostatnou organizaci se sídlem ve Švýcarsku. V roce 2015 se její hlavou stal princ Sixtus Jindřich Bourbonsko-Parmský.

Řádové aktivity v českých zemích.

K založení a rozvoji činnosti řádu v českých zemích došlo v roce 1937. Iniciátory byli kníže Karel VI. Schwarzenberg, který byl velmistrem jmenován prvním českým velkopřevorem v tehdejší ČSR (a po roce 1948 v exilu), a Břetislav Štorm, který se stal prvním heroldem řádu. Díky Schwarzenbergově vlivu a aktivitě řád záhy získal značnou popularitu. Jeho členy se stala řada předních osobností politického, kulturního a náboženského života a čeští Lazariáni proto mohli hned od počátku rozvinout aktivní charitativní činnost. V rámci řádu pracoval i historik a výtvarník Břetislav Štorm, který významně přispěl k rozvoji české heraldiky. Slibný vývoj ale přervala okupace českých zemí a druhá světová válka. Několik členů řádu bylo zatčeno, čtyři – kanovník a arcibiskupský kancléř Antonín Bořek-Dohalský, papežský komoří Vladimír Hruban, mjr. Karel Kříž a št.kpt. Oldřich Pilz – zahynuli v koncentračních táborech a mnoho dalších se účastnilo domácího či zahraničního odboje. Významným členem byl královéhradecký biskup Mořic Pícha, který založil tradici – jeho pokračovatelem v Řádu pak byl arcibiskup Karel Otčenášek. Komunistický převrat v únoru 1948 jeho činnost v českých zemích opět na řadu let ukončil a České velkopřevorství přežilo pouze díky svým exilovým členům. Řada členů velkopřevorství byla vězněna po samostatném procesu s lazariány v 50. letech. Ve své činnosti mohl Řád sv. Lazara Jeruzalémského v Česku pokračovat až po roce 1989. Pod patronací lazariánů byly vybudovány dva hospice - Hospic Štrasburk (Praha 8) a Hospic svatého Lazara (Plzeň), které zahájily činnost v r. 1998.  Spory o velmistrovství zasáhly i české země. Exilové velkopřevorství, navrátivší se do českých zemí roku 1991, existovalo v rámci pařížské obedience. První rozkol způsobilo jmenování Václava Bořka-Dohalského kancléřem velkopřevorství v roce 2000. Dosavadní dlouholetý kancléř Josef Kočí odešel a s prof. dr. Alešem Blumou, a několika dalšími členy založili Český velkobalivik maltské obedience. V souvislosti se jmenováním hraběte Jana Dobrzenského českým velkopřevorem v roce 2004 došlo k dalšímu rozkolu, protože skupina pod administrací doc. Zdeňka M. Trefného (později dr. Tomáše Kordače) neuznala jeho jmenování a celé jeho vedení. Později se proto připojila ke sjednocenému řádu spojené maltsko-pařížské obedience.  Od roku 2000 tak pracuje v českých zemích jurisdikce sjednoceného řádu (dříve maltské a pařížské obedience) Velkobailivik České republiky (vedený velkopřevorem Ludvíkem hrabětem Belcredim a velkobalivem Ondřejem Farkou, funkci hlavního kaplana zastává královéhradecký biskup Jan Vokál), jenž se v souladu s výsledky kapituly v Torontu v roce 2004 a sjednocením obou obediencí v roce 2008 připojil ke sjednocenému Řádu sv. Lazara Jeruzalémského.

Působení řádu ve 21. století.

Maltsko-pařížská obedience.

Velmistrem řádu je don Francisco de Borbón von Hardenberg, který je 7. v pořadí legitimistické linie pretendentů francouzského trůnu a synem vévody dona Franciska de Borbón y Escasany, granda španělského, duchovním protektorem řádu je patriarcha Joseph Absi. Duchovním velkopřevorem řádu je italský arcibiskup Michele Pennisi. Řád v současnosti působí prostřednictvím 44 jurisdikcí v 37 zemích po celém světě. Pracuje pod tradičním duchovním protektorátem melchitských řeckokatolických patriarchů Jeruzaléma, Antiochie, Alexandrie a celého Orientu. Oficiální sídlo Řádu je v pevnosti Castello Lanzun na Maltě.  Lazariánská pomoc je hlavní mezinárodní humanitární organizací řádu, zal. 1973, se sídlem v německém Kolíně nad Rýnem. Lazariánská pomoc vlastní a provozuje desítky hospiců zejména v Německu a Rakousku a různá sociální zařízení v dalších zemích Evropy, kde pečuje zejména o seniory a zdravotně postižené.  Významní členové: vévoda Don Francisco de Borbón y Escasany, grand španělský (emeritní velmistr Maltské obedience od 2008), vévoda François de Cossé-Brissac (emeritní velmistr Pařížské obedience od 2006), em. patriarcha Řehoř III. Laham (emeritní duchovní protektor řádu), arcivévoda Ondřej Salvátor Habsbursko-Lotrinský, australský kardinál George Pell, generální guvernér Nového Zélandu Anand Satyanand, generální guvernérka Austrálie Quentin Bryceová, maorský král Tuheitia. Don Iván Arteaga del Alcázar, markýz de Ariza, grand španělský (španělský velkopřevor), Shane Hugh Maryon, 5. visscaunt Gough (skotský převor), hraběnka Éva Nyáry (maďarská velkopřevorka), hrabě Ludvík Belcredi (český velkopřevor a archeolog).

Orleánská obedience.

Velmistrem orleánské obedience je Jan Josef hrabě Dobřenský z Dobřenic, který je zároveň ve funkci českého velkopřevora, duchovním protektorem pak pražský arcibiskup Dominik kardinál Duka. Orleánská obedience působí v 15 zemích. Orleánská obedience není oproti tradičnímu řádu ekumenickou organizací, ale mezi své členy přijímá pouze římské katolíky. Řád je uznán jako soukromé katolické sdružení v České republice, Francii a v Polsku.  Významní členové: anglický kardinál Cormac Murphy-O'Connor, biskup František Václav kníže z Lobkowicz, polský biskup Jan Tyrawa, portugalský markýz Francisco Fonseca da Silva, Marquis et Comte d' Ervededo a portugalský hrabě Abel de Lacerda Botelho, Comte de Ribadouro, britský baron Martin Thacker, Baron de Fetternear, princ Charles-Philippe d'Orléans, velkopřevor ve Spojených státech Thierry baron Pauquet de Villejust, generálmajor David L. Grange. V českých zemích vynikají mezi členy Richard Podstatský-Thonsern, prorektor University Karlovy Jan Royt, adiktolog Kamil Kalina, historik umění Jiří Kuthan a moravský šlechtic Karel Mornstein-Zierotin Mezi zesnulými českými členy vynikal skladatel František Xaver Thuri, teolog Zdeněk Kučera a duchovní Milan Norbert Badal.

Švýcarská obedience.

Velmistrem švýcarské obedience je princ Sixtus Jindřich Bourbonsko-Parmský. Duchovním velkopřevorem je anglikánský biskup Richard Garrard. Oficiální sídlo obedience je v Jeruzalémě.

Řád rytířů svatého Lazara Jeruzalémského (latinsky "Ordinis Fratrum et Militum Hospitalis Leprosorum Sancti Lazari Hierosolymitani"), zkráceně "lazariáni" či "lazarité". Název současného řádu oficiálně zní Vojenský a špitální řád sv. Lazara Jeruzalémského (latinsky "Ordo Militaris et Hospitalis Sancti Lazari Hierosolymitani", zkratka OSLJ) je křesťanský rytířský řád, který byl založen v 11. století jako jedna z nejstarších charitativních organizací na světě.

The Order of Saint Lazarus of Jerusalem, also known as the Leper Brothers of Jerusalem or simply as Lazarists, was a Catholic military order founded by crusaders around 1119 at a leper hospital in Jerusalem, Kingdom of Jerusalem, whose care became its original purpose, named after their patron saint, Lazarus. It was recognised by King Fulk of Jerusalem in 1142 and canonically recognised as a hospitaller and military order of chivalry under the rule of Saint Augustine in the Papal bull "Cum a Nobis Petitur" of Pope Alexander IV in 1255. Although they were centered on their charism of caring for those afflicted with leprosy, the knights of the Order of Saint Lazarus notably fought in the Battle of La Forbie in 1244 and in the Defense of Acre in 1291. The titular seat was successively situated at Jerusalem, Saint-Jean-d'Acre and - after the fall of the Kingdom of Jerusalem - split in two main branches in Italy and in Château Royal de Boigny-sur-Bionne in France.


Geografická poloha, geologie a mineralogie.

Masív Spitzkoppe se nachází v regionu Erongo necelých 120 km vzdušnou čarou na severovýchod od správního střediska regionu Swakopmundu, severně od obce Grootspitzkop a řeky Spitzkop, která tímto sídlem protéká. Masív, jehož převýšení nad okolní rovinatou savanou činí téměř 700 metrů, se skládá z několika částí. Nejvyšší vrchol hory, označované německy jako Große Spitzkoppe (v překladu "Velká Spitzkoppe", resp. "Velká Špičatá kupa"), ční do výše 1728 m n. m. (pozn: některé zdroje uvádějí výšku 1784 m n. m.). Směrem na východ od Große Spitzkoppe je protažen hřeben Pontok (anglicky Pontok Mountains) s vrcholem ve výši 1626 m n. m. Třetí nejvyšší bod masívu představuje Malá Spitzkoppe (Kleine Spitzkoppe), vysoká 1584 metrů.  Masív Spitzkoppe, označovaný jako součást pohoří Erongo, jehož centrální část je od Spitzkoppe vzdálená přibližně 30 km směrem na východ, se formoval v době před zhruba 130 milióny let, kdy došlo k dělení superkontinentu Gondwana na africký a jihoamerický kontinent. Žulový masív Spitzkoppe byl vytvořen intruzí při pronikání magmatu staršími hlubinnými horninami v oblasti Damaralandu, jejichž stáří se udává v rozmezí 760 až 460 miliónů let, a do současné podoby byl vypreparován erozí v průběhu zmíněných 130 miliónů let.  Podobně, jako hlavní část pohoří Erongo, také Spitzkoppe je významnou mineralogickou lokalitou s výskytem drahých kamenů. Z drahokamů se zde nachází například topaz, růženín a některé odrůdy turmalínu.

Flóra a fauna.

V oblasti Spitzkoppe se vyskytují obdobné druhy živočichů a rostlin, jako v celém pohoří Erongo. Typickými rostlinami jsou například "Cyphostemma currorii", "Boscia albitrunca", "pouštní kedlubna" "Adenia pechuelii", "Euphorbie" (pryšce), sukulenty či stromy z čeledi březulovitých ("Burseraceae"). Nechybí zde ani různé druhy hadů, včetně kobry černokrké, tzv. "plivající kobry".

Historie.

Podobně, jako v hlavní části pohoří Erongo či v v oblasti Brandbergu nebo Twyfelfonteinu, i na území Spitzkoppe existují důkazy o zdejším osídlení v neolitu. Jedná se především o skalní kresby a rytiny, z nichž nejstarší pocházejí z doby kolem 4400 př. n. l. Vyskytují se v lokalitě, označované jako "Bushman Paradise" nebo "Bushman's Paradise" v prostoru mezi hřebenem Pontok a Große Spitzkoppe. Toto místo, bohaté na různé skalní tvary a jeskynní systémy a pojmenované "Bushman's Paradise" (v překladu ""Ráj Křováků"") podle původních obyvatel z národa Sanů, bylo již v v roce 1954 prohlášeno namibijskou národní kulturní památkou. Původně se ochrana týkala jen jeskyní s kresbami, v říjnu roku 2010 bylo chráněné území v oblasti Spitzkoppe rozšířeno jako "Section 54 Conservation Area".

Horolezectví.

Spitzkoppe je od prvních desetiletí 20. století předmětem zájmu namibijských i zahraničních horolezců. Podle jisté pověsti údajně měl na vrchol vystoupit již v roce 1904 příslušník tzv. Schutztruppe, jak byly označovány vojenské jednotky v německých koloniích v Africe, avšak nikdy o tom nebyly nalezeny žádné důkazy či konkrétní svědectví. První doložené pokusy o výstup se uskutečnily ve 20. a 30. letech 20. století, avšak do vrcholových partií Spitzkoppe horolezci pronikli až ve 40. letech. Po nedokončených pokusech několika horolezeckých skupin se podařilo vystoupit na vrchol trojici jihoafrických horolezců (Else a Hans Wongovi a Johannes de Villiers Graaf) až 14. listopadu 1946.  Na Spitzkoppe se nachází více než 100 lezeckých cest, od lehčích až po značně obtížné (podle klasifikační stupnice UIAA stupeň V+). Lokalita nabízí také široké využití pro milovníky boulderingu. Součástí horolezecké oblasti je tzv. "big wall", 450 metrů vysoká "velká stěna". Horolezci jsou upozorňováni na to, že pro výstup není vhodné letní období, kdy jsou skály nesnesitelně rozpálené, a také je jim s ohledem na drsný a ostrý povrch žulových skal doporučováno vybavit se rukavicemi.

Přístup.

Spitzkoppe je dostupná po místních komunikacích, odbočujících zhruba 25 km západně od města Usakos ze silnice B2 ve směru na Swakopmund. Do oblasti býval přístup zcela volný, avšak poté, co zde docházelo k ničení místních prehistorických památek a také k loupežnému přepadení a zabití jednoho turisty, damarská komunita, obývající toto území, sem přístup omezila. Oblast byla částečně oplocena a za vstup se platí stanovený poplatek (horolezecký web summitpost.org uvádí z roku 2007 částku 20 randů za osobu a 10 randů za vůz). Ve skalách se nachází kemp s bungalovy a místem pro stanování.

Spitzkoppe (také Spitzkop, Spitzkuppe, Spitzkopje, Große Spitzkoppe, Groot Spitzkop) je mohutný žulový skalní suk v oblasti Damaralandu v centrální části Namibie, ve světě známý pod přezdívkou "Namibijský Matterhorn". Masív Spitzkoppe je prezentován jako jeden z nejpozoruhodnějších turistických cílů v Namibii a zároveň jako významná horolezecká lokalita. Část oblasti Spitzkoppe má status chráněného území.

The Spitzkoppe (from German for ""pointed dome""; also referred to as Spitzkop, Groot Spitzkop, or the "Matterhorn of Namibia") is a group of bald granite peaks or inselbergs located between Usakos and Swakopmund in the Namib desert of Namibia. The granite is more than 120 million years old and the highest outcrop rises about above sea level. The peaks stand out dramatically from the flat surrounding plains. The highest peak is about above the floor of the desert below. A minor peak – the Little Spitzkoppe – lies nearby at an elevation of. Other prominences stretch out into a range known as the Pontok Mountains.


Klubová kariéra.

Začínal v Grenoblu ve francouzské hokejové lize, v letech 1998–2002 hrál ve Švýcarsku za HC Lugano. V roce 2001 byl draftován z celkově 214. místa týmem NHL Los Angeles Kings. NHL si poprvé zahrál v sezóně 2002/2003. V roce 2004 byl vyměněn do Montreal Canadiens. Během výluky v NHL (v sezóně 2004/2005) hrál německou hokejovou ligu za Adler Mannheim, s nimiž se dostal až do finále. V ročníku 2005/2006 se vrátil do NHL, již do Montreal Canadiens, kde se prosadil jako první gólman. Dvakrát byl vyhlášen nejlepším defenzivním hráčem týdne a vybojoval Roger Crozier Saving Grace Award pro brankáře s nejlepší procentuální úspěšností zásahů v základní části NHL. Po úspěšné sezóně s ním Canadiens podepsali dvouletou smlouvu za 5.75 milionu dolarů. V následujícím roce byl nominován do týmu východní konference pro NHL All-Star Game. V roce 2008 se však do brány Canadiens prosadil mladý a nadějný Carey Price a Cristobala Hueta Montreal vyměnil do Washington Capitals. Tam v posledních utkáních základní části výbornými výsledky pomohl vybojovat postup do play-off, kde však Washington vypadl již v prvním kole. Po sezóně, 1. července 2008, podepsal čtyřletý kontrakt s Chicago Blackhawks za celkem 22,4 milionu dolarů. V prvním roce vytvořil vyrovnanou dvojici s Nikolajem Chabibulinem, v play-off dostával přednost ruský brankář. V sezóně 2009/2010 byl jeho konkurentem v bráně Chicaga Antti Niemi. V základní části dostával Huet dostatek času, v průběhu sezóny si však pozici brankářské jedničky vybojoval Niemi. Ten také odehrál většinu úspěšného play-off a ve vyřazovací části pustil Hueta do brány jen na dvacet minut. Chicago získalo Stanley Cup, s ním i Huet jako vůbec první francouzský hráč. V Chicagu se stal nadbytečným a vzhledem k platovéhu stropu byl uvolněn do Evropy – sezónu 2010/2011 začal jako hráč švýcarského Fribourg-Gottéron. V současné době hraje ve švýcarském týmu Hc Lausanne.

Reprezentační kariéra.

Francii reprezentoval na Olympijských hrách 1998 a 2002 a šesti mistrovstvích světa elitní kategorie (1999, 2000, 2004, 2008, 2011,2017)

Cristobal Huet (narozen 3. září 1975 v Saint-Martin-d'Hères, Isère, Francie) je francouzský hokejový brankář. V sezóně 2010/2011 hrál švýcarskou hokejovou ligu za Fribourg-Gottéron, předtím působil i v NHL jako druhý francouzský hokejista v historii (po Philippe Bozonovi).

Cristobal Huet (; born September 3, 1975) is a French-Swiss former professional ice hockey goaltender who is currently an assistant coach of Lausanne HC of the National League (NL).


Ekologie.

Druh je nitrofilní rostlinou, upřednostňuje vlhké zásadité půdy, které mohou být písčité, hlinité i jílovité, často osídluje polostinná místa. Je schopná růst i v půdách chudých na živiny, tehdy je však rostlina neduživá a málo kvete. Snese i noční poklesy teplot k -5 °C. Roste při okrajích lesů, podél polních cest, ale často také v blízkosti lidských sídel a na stanovištích poznamenaných lidskou činností, např. u starých rozpadajících se zdí, podél živých plotů, v parcích, u hnojišť nebo ve vápencových lomech a podél náspů železničních tratí.  Rostlina působí navenek šedavým dojmem a po rozemnutí se vyznačuje charakteristickým výrazným pachem, díky kterému není spásána zvířaty.

Popis.

Vytrvalá bylina, vysoká 20 až 80 cm, která bývá téměř celá šedavě pýřitá. Vyrůstá z krátkého, vícehlavého oddenku porostlého jemným kořenovým vlášením. Chlupaté lodyhy jsou přímé nebo vystoupavé, v průřezu hranaté, často fialově naběhlé a porostlé vstřícně uspořádanými řapíkatými listy bez palistů. Listové čepele jsou celistvé, vrásčité, se síťovou žilnatinou, vejčitého až okrouhlého tvaru. U báze jsou srdčité či klínovité, po obvodě hrubě vroubkované, na vrcholu tupě špičaté a jsou chlupaté po obou stranách nebo na líci holé. Listy bývají tmavozeleně zbarvené, dlouhé 2 až 4 cm, široké 1 až 3 cm a v horní části lodyhy přecházejí do listenů.  Z úžlabí listenů vyrůstají krátce stopkaté květy, které jsou po deseti až dvaceti směstnané v jednostranných lichopřeslenech. Květy se štětinovitými listenci jsou oboupohlavné s dvoupyskou korunou. Vytrvalý nálevkovitý kalich s pěti ostrými zuby ven vyhnutými je asi 10 mm dlouhý, pravidelný a vně chlupatý. Fialová, růžová či červenavá dvoupyská, vně chlupatá koruna je asi 12 mm dlouhá a má přímou trubku. Horní celistvý pysk koruny je ploše vyklenutý a uprostřed vykrojený, spodní pysk je trojlaločný, střední vykrojený lalok je největší. Z korunní trubky vystupují čtyři dvojmocné tyčinky, které jsou zakončené žlutými vejčitými prašníky. Semeník je svrchní a jeho bílá čnělka nese dvoulaločnou bliznu. Ploidie druhu je 2n = 20.

Rozmnožování.

Květy rozkvétající od května do srpna ochotně navštěvují a opylují převážně včely. Nedojde-li před koncem kvetení k opylení blizny, ta se ohne dolů a dotkne se spodního pysku, na který se vysypal pyl z prašníků. Někdy se na rostlině vyskytují i květy pouze samičí, pestíkovité. Po odkvětu se ústí kalichu uzavře věnečkem chloupků, které brání vniknutí semenožravému hmyzu a chrání tak vyvíjející se plod.  Původně dvoupouzdrý semeník se po opylení zaškrtí a vzniknou čtyři jednosemenné části – tvrdka obalená trvalým kalichem. Je to plod obsahující 4 vejčité, asi 2 mm velké plůdky, které jsou po dozrání vymršťovány věnečkem chloupků z tvrdky.

Taxonomie.

V české přírodě rostou dva poddruhy měrnice černé, jsou to: Nominátní poddruh, měrnice černá pravá, je považován za naturalizovaný archeofyt, který se v české krajině vyskytuje již dlouhodobě. Druhý poddruh, měrnice černá zapáchající, je neofyt, který se mezi českou květenu dostává jen příležitostně.  Měrnice černá je velmi proměnlivý druh, její variace se týkají výšky, odění, velikosti a tvaru listů, odění a tvaru kalichu i barvy koruny. Podle se v Evropě vyskytuje dalších pět poddruhů:

Význam.

Rostlina obsahuje mnohé chemické látky, které mohou sloužit k léčebným účelům. Jsou to např. fenolické sloučeniny, organické kyseliny, betainové deriváty, flavonoidy, terpenoidy a iridoidy. Jejich protizánětlivé, antimikrobiální, antioxidační, antifungální a hlavně neurosedativní a antidepresivní účinky se dlouhodobě využívají v asijském lidovém léčitelství. Díky obsahu farmakologicky zajímavých látek se druh v zahraničí těší určité odborné pozornosti, v ČR se však dosud považuje pouze za plevelnou rostlinu a výzkum je teprve na počátku.

Měrnice černá ("Ballota nigra") je vytrvalá, planě rostoucí rostlina s obvykle fialovými pyskatými květy. Je jediným druhem rodu měrnice, který v České republice roste.

Ballota nigra, the black horehound, is a perennial herb of the family Lamiaceae. It is native to the Mediterranean region and to central Asia, and it can be found throughout Europe. It is also naturalized in Argentina, New Zealand, and the Eastern United States. It blooms in the Northern Hemisphere from May to August.


Historie.

O vznik Masarykovy univerzity se zasloužil zejména Tomáš Garrigue Masaryk, profesor Univerzity Karlovy a pozdější první prezident Československa. V rámci své vědecké a politické činnosti věnoval pozornost rozvoji československých vysokých škol a již od osmdesátých let 19. století zdůrazňoval potřebu široké konkurence ve vědecké práci. V této souvislosti poukazoval na to, že tehdejší jediná česká univerzita ke svému rozvoji potřebuje konkurenční instituci. Zřízení druhé české univerzity bylo dlouhá léta jednou z jeho politických priorit a měl v této otázce podporu řady profesorů, studentů i široké veřejnosti. Největším problémem se ukázala volba místa pro tuto univerzitu. Ačkoliv všeobecně převládal názor, že by měla být založena v zemském hlavním městě Brně, proti byli zejména brněnští Němci, kteří Brno politicky zcela ovládali a báli se oslabení svého vlivu. To bylo dokonce zdrojem nacionálních konfliktů, které vyvrcholily tragickými pouličními střety v roce 1905 u příležitosti tzv. "Volkstagu", při kterých přišel o život český dělník František Pavlík.  Teprve konec války a rozpad Rakouska-Uherska přinesl příznivější podmínky pro založení nové univerzity. Za její sídlo byla navrhována např. i Olomouc, ale přednost byla jednoznačně dána většímu a významnějšímu hlavnímu zemskému městu – Brnu. Zřízena byla jako "druhá česká universita" zákonem ze dne 28. ledna 1919 a v době svého vzniku měla čtyři fakulty (právnickou, lékařskou, přírodovědeckou a filozofickou). Ačkoli zákon předpokládal výstavbu nového univerzitního areálu do roku 1930, podařilo se realizovat pouze budovu právnické fakulty.  Nacistická okupace způsobila univerzitě těžké ztráty materiální i lidské (například z přírodovědecké fakulty byla popravena nebo umučena čtvrtina profesorského sboru). Další neblahé zásahy následovaly ze strany komunistické moci po únoru 1948. Nejrozsáhlejší čistky proběhly na právnické fakultě, kterou muselo opustit 46 % studentů; v roce 1950 byla zrušena úplně. V letech 1960–1990 nesla univerzita z politických důvodů jméno "Universita Jana Evangelisty Purkyně". Roku 1946 byla zřízena pedagogická fakulta, která však mezi lety 1953 a 1964 stála mimo svazek univerzity.  Obnovení svobodných poměrů po listopadu 1989 umožnilo univerzitě další rozvoj i návrat k původnímu názvu „Masarykova univerzita“. Byly založeny čtyři nové fakulty (ekonomicko-správní, informatiky, sociálních studií, sportovních studií) a byl vystavěn univerzitní kampus. V letech 1998–2005 byla univerzita podle přílohy zákona o vysokých školách z 1998 vedena jako "Masarykova univerzita v Brně". V roce 2006 se sídelní město, mylně uváděné v názvu, opět vypustilo. Až do září 2016 tak Masarykova univerzita byla podle této přílohy zákona ze všech veřejných a státních vysokých škol jedinou, která u svého názvu neuváděla své sídlo.  Univerzita od 1. března 1999 používá pro administrativu studia svůj vlastní informační systém. Za jeho vývoj a inovace obdržela v roce 2005 evropskou cenu EUNIS Elite Award. Mezinárodní spolupráce je realizována mimo jiné v rámci Compostela Group of Universities a Utrecht Network. Od roku 2005 vydává univerzita vlastní zpravodajský měsíčník Muni, jenž se v roce 2012 stal "Firemním médiem roku" v kategorii tiskovina veřejné a státní správy v soutěži pořádané Komorou PR. Podpisem memoranda o spolupráci se spolkem Wikimedia Česká republika se Masarykova univerzita od roku 2015 zavázala k účasti na rozvoji internetové encyklopedie Wikipedie. Pravidelně se každý rok v hale Rondo koná hokejový souboj s výběrem Vysokého učení technického, Masarykova univerzita celou sérii vede. Při příležitosti blížícího se 100. výročí svého založení se Masarykova univerzita rozhodla začít od března 2018 používat nové logo a vizuální styl. Vybrán byl návrh pražského Studia Najbrt, který odkazuje k brněnské funkcionalistické tradici. Logo je prostým provedením zkratkového slova „MUNI“ v nově vzniklém stejnojmenném písmu.

Fakulty.

Masarykova univerzita se v současnosti skládá z devíti fakult. Čtyři z nich byly založeny již při vzniku univerzity v roce 1919, jsou to Právnická fakulta (zkratkou PrF), Lékařská fakulta (LF), Přírodovědecká fakulta (PřF) a Filozofická fakulta (FF). Po druhé světové válce vznikla roku 1946 Pedagogická fakulta (PdF), jejíž založení bylo plánováno již při vzniku univerzity, ale zůstalo tehdy jen ve stádiu úvah. Po sametové revoluci došlo v reakci na změněné politicko-hospodářské poměry k založení Ekonomicko-správní fakulty (ESF, 1990). V roce 1994 se z Přírodovědecké fakulty vydělila Fakulta informatiky (FI), v roce 1998 oddělením od Filozofické fakulty vznikla Fakulta sociálních studií (FSS) a roku 2002 byla založena dosud nejmladší Fakulta sportovních studií (FSpS).  Právnická fakulta v důsledku politických změn krátce po nástupu komunismu roku 1950 zanikla a obnovena byla až v roce 1969. Pedagogická fakulta byla roku 1953 vyčleněna jako samostatná Vyšší pedagogická škola v Brně a posléze od roku 1959 fungovala jako tzv. Pedagogický institut v Brně, než se v roce 1964 vrátila do svazku univerzity.  V krátkém období let 1952–1960 existovala na Masarykově univerzitě ještě Farmaceutická fakulta (zkratka FaF), která navázala na studium farmacie realizované po druhé světové válce na Přírodovědecké fakultě. Když byla vládním nařízením zrušena, studium bylo převedeno do Bratislavy a Brno se obnovení vlastní farmaceutické fakulty dočkalo až v roce 1991, tehdy už však jako součásti samostatné Vysoké školy veterinární (dnes nesoucí název "Veterinární a farmaceutická univerzita Brno"). V roce 2019 byly započaty přípravy k přechodu této fakulty znovu pod Masarykovu univerzitu, a to od 1. července 2020.  V letech 1990–1991 byly součástí Masarykovy univerzity i dvě nově založené fakulty ve Slezsku (Filozofická fakulta v Opavě, Obchodně podnikatelská fakulta v Karviné), které se roku 1991 staly základem nově zřízené Slezské univerzity.

Právnická fakulta.

Právnická fakulta patří mezi nejstarší fakulty univerzity, ačkoli za komunistického režimu byla na čas zrušena. Jako jediná sídlí v budově, která měla být součástí původně plánovaného prvorepublikového univerzitního areálu na Veveří. Během meziválečného období byla významným střediskem právní vědy, pěstovala se zde normativní teorie práva.  Kromě hlavního pětiletého magisterského oboru Právo, včetně navazujícího doktorského studia v programu Teoretické právní vědy, lze na fakultě studovat různorodé bakalářské právní obory specializované na podnikání, veřejnou správu, trestní řízení nebo třeba nemovitosti.

Lékařská fakulta.

Také lékařská fakulta patří mezi první fakulty Masarykovy univerzity. Dříve sídlila na Komenského náměstí, ale od roku 2010 je umístěna v univerzitním kampusu v Brně-Bohunicích. Spolupracuje s Fakultní nemocnicí Brno, Fakultní nemocnicí u sv. Anny a s Masarykovým onkologickým ústavem.  Základním studijním oborem je šestiletý obor Všeobecné lékařství, kromě něj také pětiletý obor Zubní lékařství a lze pokračovat i v doktorském studiu (Ph.D.). Dále fakulta nabízí bakalářské studium pro zdravotní sestry, porodní asistentky, záchranáře nebo se specializací na fyzioterapii, radiologii, optometrii, nutriční poradenství a další.

Přírodovědecká fakulta.

Přírodovědecká fakulta svou činnost po založení univerzity zahájila postupně a stejně tak pro ni byly postupně adaptovány prostory mezi ulicemi Kounicova, Veveří a Kotlářská, včetně botanické zahrady. Další významné rozšíření znamenal až kampus v Brně-Bohunicích.  Na fakultě se realizuje celé spektrum přírodovědných programů a jejich specializovaných oborů. Lze si tak zvolit mezi řadou biologických, chemických, biochemických, fyzikálních, matematických, geografických, antropologických či geologických oborů, a to jak na bakalářské, tak magisterské i na doktorské úrovni.

Filozofická fakulta.

Čtvrtou nejstarší fakultou univerzity je fakulta filozofická, která je dnes největší českou fakultou vůbec. Sídlí proto na více místech, především ale v komplexu budov na ulici Arne Nováka, kde je umístěna i její knihovna.  Filozofická fakulta nabízí velmi mnoho bakalářských, magisterských i doktorských studijních programů v rámci svých filologických (českého jazyka, české literatury a knihovnictví, anglistiky a amerikanistiky, germanistiky, nordistiky a nederlandistiky, baltistiky, románských jazyků a literatur, slavistiky, klasických studií i čínských a japonských studií) a dalších ústavů a kateder (historie, archeologie a muzeologie, pomocných věd historických a archivnictví, evropské etnologie, filozofie, religionistiky, psychologie, dějin umění, estetiky, hudební vědy, divadelních studií, filmu a audiovizuální kultury nebo pedagogických věd).

Pedagogická fakulta.

Pedagogická fakulta vznikla až v poválečném období a už několik let poté byla na čas nahrazena pouze vyšší pedagogickou školou a pedagogickým institutem. Teprve po svém obnovení se stala definitivně součástí univerzity. Sídlí na ulici Poříčí.  Studovat je možno bakalářské, magisterské i doktorské obory na katedrách humanitních (např. anglického, českého, francouzského, německého či ruského jazyka a literatury, historie, psychologie, občanské výchovy, speciální či primární pedagogiky), přírodovědných (biologie, fyziky, chemie, geografie, matematiky, informační a technické výchovy) nebo uměleckých (hudební výchovy, výtvarné výchovy).

Ekonomicko-správní fakulta.

Mezi mladší fakulty patří fakulta ekonomicko-správní. Zaměřena je na ekonomii, ekonomické informační systémy, finanční podnikání, hospodářskou politiku a management, národní a podnikové hospodářství, regionální rozvoj a správu, které nabízí v bakalářských, magisterských i doktorských studijních programech. Sídlí v nově postavené budově v Brně-Pisárkách na ulici Lipová.

Fakulta informatiky.

Fakulta informatiky vznikla v pořadí jako sedmá, vyčleněním matematické informatiky z přírodovědecké fakulty. Umístěna je v několika vzájemně propojených budovách na ulici Botanická a studovat na ní lze specializované obory v bakalářském, magisterském i doktorském studijním programu Informatika nebo Aplikovaná informatika.

Fakulta sociálních studií.

Fakulta sociálních studií se vydělila z filozofické fakulty osamostatněním oborů sociologie, psychologie a politologie, které je na ni možné studovat spolu s dalšími obory (např. mediálních studií a žurnalistiky, enviromentálních studií, sociální politiky nebo mezinárodních vztahů) na bakalářské, navazující magisterské i doktorské úrovni. Nachází se na Joštově třídě, v budově původně užívané německou technikou.

Fakulta sportovních studií.

Nejmladší fakultou je fakulta sportovních studií, působí v univerzitním kampusu v Brně-Bohunicích, kde se nachází její katedry atletiky, plavání a sportů v přírodě, gymnastiky a úpolů, kineziologie, pedagogiky sportu, podpory zdraví, společenských věd a managementu sportu a sportovních her. Má i centrum univerzitního sportu v tělocvičně Pod Hradem. Také na této fakultě se studium organizuje v rámci bakalářských, navazujících magisterských a doktorských studijních programů.

Univerzitní budovy.

Masarykova univerzita využívá množství budov v různých částech města Brna. Rektorát sídlí v Kounicově paláci na Žerotínově náměstí. Již od založení univerzity se uvažovalo o stavbě univerzitní čtvrti, původně na Kraví hoře a na souvisejících pozemcích mezi Žabovřeskami a Veveřím, projekt však od počátku provázely značné průtahy a nakonec se z něj na zamýšleném Akademickém náměstí podařilo realizovat jen budovu právnické fakulty.

Kampus Bohunice.

Univerzitní kampus byl nakonec v Brně-Bohunicích otevřen až v roce 2010, ačkoliv první rozhodnutí o jeho výstavbě bylo vydáno již v roce 1945. Jde o moderní vzdělávací a výzkumně-vývojové centrum zabírající plochu 42 hektarů, které slouží pěti tisícům studentů a tisíci pracovníků lékařské fakulty, přírodovědecké fakulty a fakulty sportovních studií.

Počítačové studovny.

Masarykova univerzita vytváří prostřednictvím Ústavu výpočetní techniky síť studijních a počítačových studoven ve většině budov svých fakult nebo knihoven. Jedná se vždy o prostor s desítkami počítačů, ke kterým se uživatelé přihlašují vlastním účtem (vázaným typicky k osobnímu číslu učo), a s přístupem k tiskovým službám. Po zavedení centralizovaného způsobu správy a jednotné instalace softwaru došlo k výrazné úspoře nákladů a omezení obtíží při provozu studoven.  Největší počítačovou studovnou s nepřetržitým provozem je "celouniverzitní počítačová studovna" (CPS) s centrálním umístěním na Komenského náměstí a kapacitou 145 počítačů, vybudovaná v roce 2000.

Rektor.

Ve vedení Masarykovy univerzity se za dobu její existence vystřídalo již 32 rektorů. Prvním rektorem byl profesor ekonomie Karel Engliš, který ke zřízení brněnské univerzity osobně přispěl. Funkční období rektora bylo zpočátku jednoleté, odpovídalo akademickému roku a v úřadě se po roce střídali předchozí děkani tehdejších čtyř univerzitních fakult (v pořadí lékařské, přírodovědecké, filozofické a právnické). Byly mezi nimi významné osobnosti jako např. právníci František Weyr a Jaroslav Kallab nebo fyziolog a zakladatel několika dalších brněnských vysokých škol Edward Babák. Do druhého funkčního období byl poprvé v roce 1939 zvolen stávající rektor, profesor české literatury Arne Novák, když jeho protikandidát z právnické fakulty Rudolf Dominik nezískal pro svou fašistickou orientaci dostatečnou podporu a v akademickém roce 1939/1940 nakonec zastával pouze funkci děkana. Od uzavření českých vysokých škol nacisty 17. listopadu 1939 a smrti nemocného Arna Nováka 26. listopadu 1939 stál do roku 1942 v čele univerzity úřadující prorektor a Novákův předchůdce v rektorské funkci, profesor botaniky Josef Podpěra.  Krátce po osvobození byl 18. května 1945 do rektorské funkce instalován profesor patologické anatomie a dvojnásobný meziválečný děkan lékařské fakulty Václav Neumann, jenž v ní byl následně ještě dvakrát volbou potvrzen. Po ročním mandátu profesora geometrie a bývalého dvojnásobného děkana přírodovědecké fakulty Ladislava Seiferta nastoupil do funkce rektora Masarykovy univerzity první děkan po válce vzniklé pedagogické fakulty a profesor českého jazyka František Trávníček, který v ní setrval dlouhých 11 let a po celou tuto dobu vykonával i funkci poslance Národního shromáždění ČSR za Komunistickou stranu Československa. V roce 1959 Trávníčka jako rektor vystřídal bývalý děkan přírodovědecké fakulty a profesor mikrobiologie Theodor Martinec, který funkci zastával rovněž 11 let, než z ní byl na počátku normalizace roku 1970 pro své politické postoje v době pražského jara odvolán. Uskutečňování normalizace na univerzitě po něm v letech 1970–1973 řídil jako rektor profesor Jaromír Vašků, jenž byl současně (s výjimkou zakladatele Engliše) prvním rektorem, který před výkonem svého úřadu nebyl děkanem některé z fakult (působil pouze v letech 1959–1962 ve vedení lékařské fakulty jako proděkan). S obdobím postupného zmírňování normalizačních tlaků je spjat mandát Vojtěcha Kubáčka, třetího nejdéle sloužícího rektora Masarykovy univerzity (1973–1983). Posledním komunistickým rektorem byl profesor československých dějin Bedřich Čerešňák.  Za sametové revoluce byl v prosinci 1989 akademickou obcí (nikoliv již politickými úředníky) novým rektorem zvolen někdejší děkan filozofické fakulty (z počátku šedesátých let) a pozdější disident, profesor českého jazyka Milan Jelínek. Jako jeden ze čtyř prvních demokraticky zvolených rektorů byl do funkce jmenován prezidentem Václavem Havlem v lednu 1990 a setrval v ní do srpna 1992, kdy coby devětašedesátiletý rezignoval. Nahradil ho profesor fyziky Eduard Schmidt, který byl rektorem v letech 1992–1998. Po něm se na dvě tříletá funkční období (1998–2004) rektorem stal někdejší Jelínkův proděkan a profesor informatiky Jiří Zlatuška, který do té doby zastával funkci děkana fakulty informatiky, již v roce 1994 založil. V letech 2004–2011 byl rektorem profesor politologie Petr Fiala, pozdější ministr školství. V letech 2011 až 2019 byl po dvě volební období rektorem Masarykovy univerzity docent muzikologie Mikuláš Bek. Jeho mandát vypršel na konci srpna 2019 a jeho nástupcem se od 1. září 2019 stal neurolog Martin Bareš.

Čestné doktoráty.

Za dobu své existence až do roku 2014 udělila Masarykova univerzita čestný doktorát ("doctor honoris causa") 120 osobám. Prvním nositelem čestného doktorátu byl skladatel Leoš Janáček, čestný doktorát Masarykovy univerzity obdrželi také syn T. G. Masaryka Jan Masaryk, Masarykův spolupracovník a nástupce v prezidentské funkci Edvard Beneš, Václav Havel nebo Josef Škvorecký.

Mezinárodní vědecká rada.

Úkolem Mezinárodní vědecké rady je pomáhat univerzitě při vytváření vědeckých strategií a poskytovat nezávislé posouzení a poradenství ve vědeckých otázkách. Poprvé se rada ve složení profesor Jiří Jiřičný (předseda rady, ředitel a zakladatel Ústavu molekulárního výzkumu rakoviny Univerzity Curych), profesor Peter Williamson (ředitel studií managementu na Cambridge Judge Business School), profesor Thomas Henzinger (Švýcarský federální technologický institut v Lausanne) a profesorka Marie-Janine Calic (historička specializující se na východoevropské a jihoevropské dějiny, Mnichovská univerzita) sešla 17.–18. října 2016. Jednatelkou rady je molekulární bioložka Mary O’Connel, která působí na univerzitě v rámci programu ERA Chair od roku 2014.

Masarykova univerzita (, v letech 1960–1990 "Universita Jana Evangelisty Purkyně v Brně") je česká univerzita se sídlem v Brně. Založena byla v roce 1919 jako druhá česká univerzita. Počtem studentů v akreditovaných studijních programech je druhou největší vysokou školu v České republice. Má devět fakult a provozuje mimo jiné své Mendelovo muzeum, univerzitní kino Scala, univerzitní centrum v Telči a polární stanici na Antarktidě. Masarykova univerzita se dlouhodobě umísťuje v žebříčku nejlepších světových univerzit QS TopUniversities. Od roku 2019 je jejím rektorem Martin Bareš.

Masaryk University (MU) (; ) is the second largest university in the Czech Republic, a member of the Compostela Group and the Utrecht Network. Founded in 1919 in Brno as the second Czech university (after Charles University established in 1348 and Palacký University existent in 1573–1860), it now consists of nine faculties and 35,115 students. It is named after Tomáš Garrigue Masaryk, the first president of an independent Czechoslovakia as well as the leader of the movement for a second Czech university.


Stavba.

Jednotky třídy "Skipjack":

Konstrukce.

Z konstrukce třídy "Skipjack" rovněž vycházela první třída raketonosných ponorek "George Washington". Ponorka USS "Scorpion" přitom musela být stavěna dvakrát, jelikož byl její rozestavěný trup použit k přestavbě na první americkou raketonosnou ponorku USS "George Washington". Rovněž materiál připravený pro doposud nezahájenou stavbu USS "Sculpin" byl použit pro raketonosnou ponorku téže třídy, což stavbu "Sculpinu" zdrželo. Výzbroj představovalo šest příďových 533mm torpédometů, pro které byla nesena zásoba 24 torpéd. V přídi byl umístěn rovněž sonar typu BQS-4. V konstrukci třídy "Skipjack" byla poprvé použita nová vysokopevnostní ocel HY-80, což ponorkám dovolovalo ponory do větších hloubek. Pohonný systém tvořil jaderný reaktor nové generace typu S5W a dvě turbíny. Třída "Skipjack" přitom představovala první jaderné ponorky s jedním lodním šroubem.

Operační služba.

"Scorpion" se za doposud neobjasněných okolností potopil 22. května 1968 i s celou posádkou 12 důstojníků a 87 námořníků. Stalo se tak při návratu z nasazení ve Středozemním moři na domovskou základnu v Norfolku. Ve věcí katastrofy "Scorpionu" proběhla dvě vyšetřování, přesto se nepodařilo jeho potopení objasnit. Původní verzi o selhání vlastního torpéda, které po vypuštění zasáhlo samotnou ponorku nepotvrdil průzkum vraku, nalezeného 400 námořních mil jihozápadně od Azor, který v roce 1969 provedla ponorka Trieste II.  Jako první byla ze služby roku 1986 vyřazena USS "Snook". USS "Skipjack", "Sculpin" a USS "Shark" byly vyřazeny v roce 1990 a poslední USS "Scamp" v roce následujícím. "Scamp" se stal vůbec první ponorkou, která byla v loděnicích Puget Sound Naval Shipyard rozebrána v rámci nového projektu Ship-Submarine Recycling Program. Ten je určen pro bezpečnou likvidaci a recyklaci lodí s jaderným pohonem.

Třída Skipjack byla třída amerických útočných ponorek s jaderným pohonem z doby studené války. Představovaly novou generaci ponorek schopných ponorů do větších hloubek a díky hydrodynamicky vhodně tvarovanému trupu byly pod hladinou výrazně rychlejší, než jejich předchůdci. (Pionýrskou byla v tomto ohledu experimentální ponorka USS "Albacore".) V letech 1956–1961 bylo postaveno šest ponorek této třídy, které Američané provozovali v letech 1959–1991.

The "Skipjack" class was a class of United States Navy nuclear submarines (SSNs) that entered service in 1959-61. This class was named after its lead boat,. The new class introduced the teardrop hull and the S5W reactor to U.S. nuclear submarines. The "Skipjack"s were the fastest U.S. nuclear submarines until the s, the first of which entered service in 1974.


Původ.

Narodil se z manželství Jiřího Ludvíka Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorfského (1719–1763) s Sofií Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Beckou. Otec byl nejmladším synem lübeckého biskupa Kristiána Augusta Oldenburského a Albertiny Badensko-Durlašské († 1755). Matka byla dcerou vévody Fridricha Viléma II. a Oldřišky Anny Dohnské. Protože otec pocházel z početných rodin, měl Petr mnoho mocných příbuzných. Mezi jeho příbuzné patřili mj. švédský král Adolf I. Fridrich nebo ruská carevna Kateřina.  Petr měl také tři sourozence. Sestru Sofii (1740–1798) z matčina prvního manželství a bratry Fridricha (1751–1752) a Viléma (1753–1774).

Život.

Vyrůstal nejprve na dvoře svého strýce Fridricha Augusta a později své sestřenice carevny Kateřiny "Veliké". Roku 1776 se stal biskupem koadjutorem, protože jeho strýc již všechny povinnosti související s úřadem nezvládal, a po jeho smrti v roce 1785 dalším lübeckým biskupem. Ujal se také správy Oldenburského vévodství, jeho právoplatným pánem, jako oldenburský velkovévoda, se ale stal až mnohem později po smrti bratrance Viléma v roce 1823.  Petr se intensivně věnoval právním i sociálním záležitostem a je považován za osvíceného panovníka. Trvale pobýval v Oldenburgu, jejž nechal přestavět v klasicistním stylu. Za francouzské okupace v roce 1811 odešel spolu se synem do Ruska. Po Napoleonově pádu se pak vrátil zpět do vévodství, které bylo na Vídeňském kongrese v roce 1815 povýšeno na velkovévodství a rozšířeno o Birkenfeldské knížectví. V roce 1818 získal Petr I. od cara Alexandra I. zpět Jeverské panství.  Ačkoliv bylo Oldenbursko povýšeno na velkovévodství, nepřijal Petr I. velkovévodský titul, jejž přijal až jeho syn a nástupce August.

Děti.

6. června 1781 se oženil s württemberskou princeznou Bedřiškou, která zemřela při porodu druhého syna.

Petr I. Bedřich Ludvík Oldenburský (17. ledna 1755, Riesenburk – 21. května 1829, Wiesbaden) byl v letech 1785 až 1823 oldenburským regentem, do roku 1803 lübeckým biskupem a od ro roku 1823 oldenburským velkovévodou.

Peter I or Peter Frederick Louis of Holstein-Gottorp () (17 January 1755 – 21 May 1829) was the Regent of the Duchy of Oldenburg for his incapacitated cousin William I from 1785 to 1823, and then served himself as Duke from 1823-1829.