Identifikace.

Identifikace rostliny ze které se sóma získával je dodnes předmětem sporů. Navrhováno byl například pivo či obecně alkohol, konopí ve formě bhangu, reveň dlanitá, lotos ořechonosný, námel či dokonce med.  Mezi laickou veřejností je populární především hypotéza amatérského etnobotanika Roberta Gordona Wassona publikována v roce 1967, která sómu ztotožňuje s muchomůrkou červenou, jejíž účinnou látkou je halucinogenní muscimol. Užívání sómu chápal jako pozůstatek starobylého houbového kultu, projevujícího se například právě užíváním muchomůrky červené u sibiřských šamanů, které měli znát i Indoárjové. Muskarin obsažený v muchomůrce se také z větší části nemetabolizován a z těla příjemce vyloučen močí a v Rgvédu se objevují pasáže kdy Indra či muži močí sómu. Hledání náhražek sómu objevující se bráhmanách vysvětluje jako důsledek toho že v Indii tato houba zpravidla neroste. Ačkoliv byla tato hypotéza přijata některými významnými antropology, jako Westonem La Barre nebo Claude Lévi-Straussem, tak indology a archeology byla odmítnuta. Mnoho Wassonových závěrů vychází ze selektivního výběru faktů, spekulativní interpretace překladů a také nejsou brána v potaz fakta známá o íránském haomu a to že sóma je popisován spíše jako stimulant, než je jako halucinogen.  Jinými badateli je tak sóma, především s ohledem na haomu, identifikován jako chvojník, především chvojník čínský, a harmala stepní. Účinnou látkou ve chvojníku čínském je stimulant efedrin, jež je dodnes užíván zarathuštristy a je doložen i v archeologických nálezech. David Flattery a lingvista Martin Schwarz ve své knize "Haoma and Harmaline" z roku 1989 však označili za primární složku sómu harmalu stepní, zatímco chvojník za sekundární složku a náhražku. V této rostlině je obsažen harmalin, který má jak stimulační tak halucinogenní účinky.

Sóma je posvátný rostlinný opojný nápoj, který byl užíván ve védském náboženství. Nápoj byl deifikován a personifikován jako bůh Sóma, původně postrádajícího osobní rysy, později vládnoucí Měsíci, vodám a rostlinám. Tentýž omamný prostředek byl užíván již v době indoíránské jednoty, jeho rekonstruované jméno zní "*sauma", a z íránského prostředí je znám jako haoma.

In Vedic tradition, soma () is a ritual drink of importance among the early vedic Indians. The Rigveda mentions it, particularly in the Soma Mandala.


Původ a historie plemene.

Rhodéský ridgeback pochází z Jihoafrické republiky. Již v 17. století byl popsán v oblasti jižní Rhodesie (dnešní Zimbabwe) pes, kterému rostl na hřbetě pruh srsti obráceně (ridgeback přeloženo z angličtiny znamená doslova "hřbet zpětně"). Hlavním úkolem rhodéských ridgebacků bylo držet v úzkých predátory, obzvláště lvy. Pověra, že ridgebackové lvy lovili a zabíjeli, není pravdivá. Tento pes ale také zastával roli rodinného společníka. Později byl křížen s evropskými plemeny. Jeho vlastnosti se křížením upevňovaly a zachoval se i ridge pruh. Lovec zvířat Cornelius van Rooyen byl okouzlen jeho loveckými schopnostmi a tak jej křížil s vlastními psy ze své smečky. Tito psi byli výbornými stopaři a byli schopni zadržet lva dokud nepřišel lovec, proto se jim začalo říkat „lví pes“. Roku 1922 na setkání šlechtitelů v Bulawayo byl uznán a zapsán plemenný standard Rhodéského ridgebacka, za což se nejvíce zasloužil Francis R. Barnes, zakladatel Parent Club v Rhodesii. Do Česka se dostali první rhodéští ridgebackové kolem roku 1987.

Povaha.

Povaha tohoto velkého psa je velmi přátelská. Potřebuje mít stálý kontakt s člověkem, ale je nutné jej pevně a důsledně vychovávat, ne však tvrdě. K cizím lidem je nedůvěřivý. Ke své rodině se chová otevřeně a je jí velmi věrný. Je tolerantní k dětem, pokud ho nijak neškádlí. Toto plemeno bylo původně vyšlechtěno k lovu, ale dnes se již k žádnému lovu nevyužívá. Najdeme jej především jako rodinného společníka anebo výborného hlídače. Rhodeský ridgeback štěká pouze v případě, že se skutečně něco děje. Pokud se již jako štěně seznámí s kočkami nebo jinými domácími zvířaty, nemá s nimi později problémy. Někteří jedinci se chovají dominantně vůči jiným zástupcům stejného pohlaví. Ridgeback má dobrý lovecký instinkt.

Popis.

Tento pes dorůstá výšky 61 až 69 cm a dosahuje váhy 32 až 39 kg. Charakteristickým znakem ridgebacka je pruh srsti rostoucí obráceně, který je široký přibližně 5 cm. Tento pruh se nazývá ridž. Ridž začíná mezi lopatkami a končí na bedrech. Rhodéský ridgeback má dlouhou, plochou lebku a kulaté hnědé až světle hnědé oči s černými okraji víček. Uši jsou středně velké, vysoko nasazené a přiléhající k hlavě. Tělo ridgebacka je silné, dobře svalnaté s hlubokým hrudníkem. Pevný a masivní hřbet, záď se má mírně svažovat, záda mají být rovná. Ocas je u kořene silný a ke špičce se zužuje. Končetiny má silné, dobře osvalené. Tlapy jsou středně velké s dobře klenutými prsty. Srst je krátká, hustá, hladká a lesklá. Jeho zbarvení je světlé až červeně písčité. Maska, jako černé zbarvení uší a pysků na tlamě, je přípustná. Černá barva jinde na hlavě nebo na těle je nežádoucí.  U rhodéských ridgebacků se často setkáváme s výrazem standardní a nestandardní. Standardní znamená, že je typickým představitelem své rasy a má předpoklady stát se chovným psem či fenou. Nestandardní jedinec je zcela zdravý, ale exteriérově se odlišuje od standardu (nejčastěji se jedná o zálomek na ocásku, mnoho černé nebo bílé barvy, nebo má odlišnosti v ridgi – bez ridge, nesouměrný ridge, méně či více korunek na ridgi) a není určen pro chov.

Péče.

Péče o srst rhodéského ridgebacka je velmi nenáročná. Pravidelně kartáčujeme a v období línání odstraníme odumřelé chlupy gumovou masážní rukavicí.  Ridgeback potřebuje velké množství pohybu. Naučí se běhat vedle kola a má rád dlouhé výlety. Má-li dostatek pohybu doma, bude klidný. Rhodéský ridgeback vyžaduje vyrovnanou a důslednou výchovu, nesmí na něj být vytvářen nátlak. Je možné ho uplatnit jako psa služebního a při správném vedení i jako prvotřídního záchranářského psa. Díky své síle i obratnosti se prosadí výborně v agility a svou rychlost může předvést při coursingu (terénní dostihy). Také může být veden lovecky. Dnes ho myslivci využívají jako honiče, ale i výborného stopaře.

Rhodéský ridgeback je plemeno psa původem z Afriky, kde v minulosti obstarával hlídání hospodářství před lvy a jinými divokými zvířaty. Dříve byl také používán jako pes lovecký, lovil ve skupinkách po 3–4 psech antilopy, gazely a podobnou zvěř, kterou je schopen strhnout. Rhodéský ridgeback je velmi spolehlivý, věrný, přesto temperamentní pes. Nesnáší drill, ale jeho výchova musí být důsledná. Druhým plemenem vyznačujícím se pásem „protichůdné“ srsti je thajský modrý ridgeback, podoba vzhledová se však netýká povahy ani původu.

The Rhodesian Ridgeback is a dog breed bred in the Southern Africa region. Its forebears can be traced to the semi-domesticated, ridged hunting dogs of the Khoikhoi, which were crossed with European dogs by the early colonists of the Cape Colony of southern Africa. The original breed standard was drafted by F. R. Barnes, in Bulawayo, Southern Rhodesia (now Zimbabwe), in 1922, who named the breed the Rhodesian Ridgeback. The standard was approved by the South African Kennel Union in 1927.


Hráčská kariéra.

Vicariová si rychle získala reputaci svou houževnatostí a vůlí se nevzdávat lehce. Americký sportovní komentátor Bud Collins jí pro její neúnavnost vytvořil přezdívku Barcelonský čmelák. Vyhrála šest deblových titulů na Grand Slamu, včetně toho na US Open 1993 (s Helenou Sukovou) a na Wimbledonu v roce 1995 (s Janou Novotnou). Také vyhrála čtyři Grand Slamy v mixu. V roce 1991 pomohla Španělské reprezentaci k zisku historicky prvního Fed Cupu a později ho získala ještě v letech 1993, 1994, 1995 a 1998. Vicariová drží rekord v počtu vyhraných utkání ve Fed Cupu (72). Vicariová byla také součástí španělského týmu, který vyhrál Hopman Cup v roce 1990 a 2002. V průběhu své kariéry vyhrála 29 singlových a 69 deblových titulů. Hraní přerušila v listopadu 2002, ale vrátila se o dva roky později, aby si zahrála čtyřhru na několika turnajích a také na olympijských hrách 2004, kde se stala jedinou tenistkou, která se zúčastnila pěti olympijských her. Vicariová je nejúspěšnější olympioničkou Španělska v historii, když si z pěti účastí odvezla čtyři medaile, dvě stříbrné a dvě bronzové.  V roce 2005 ji TENNIS Magazine zařadil na 27. místo v žebříčku 40 nejlepších hráčů tenisové historie. Byla zařazena do tenisové síně slávy a stala se první španělskou ženou, která sem vstoupila (a třetí ve Španělsku celkem). V roce 2009 byla přítomna na slavnostní ceremonii turnaje Mutua Madrileña Madrid Open a byl zde po ní na její počest pojmenován kurt číslo 2.

Osobní život.

Byla dvakrát vdaná, první manželství se sportovním spisovatelem Juanem Vehilsem skončilo v roce 1991. Podruhé se vdala za podnikatele Juana Santacana v září 2008. Jejich první dítě, dcera, se narodila 27. února 2009 a pojmenovali ji po matce Arantxa.

Arantxa Sánchezová Vicariová (* 18. prosince 1971 Barcelona) je bývalá španělská profesionální hráčka tenisu, bývalá první hráčka světového žebříčku WTA. V průběhu své kariéry vyhrála čtyři grandslamové turnaje ve dvouhře, šest turnajů v ženské čtyřhře a dva ve smíšené čtyřhře.

Aránzazu Isabel María "Arantxa" Sánchez Vicario (; born 18 December 1971) is a Spanish former world No. 1 retired tennis player. She won 14 Grand Slam titles: four in singles, six in women's doubles, and four in mixed doubles. In 1994, she was crowned the ITF World Champion for the year.


Život.

Narodil se v roce 1910 ve Štrasburku jako otec vojáka. V roce 1918 se s rodinou přestěhoval do Nordgermerslebenu poblíž Magdeburgu. Zde vystudoval základní školu. Střední školu vychodil v Haldenslebenu. Roku 1920 se jeho rodina znovu přestěhovala do Kolínu nad Rýnem. Od roku 1930 studoval matematiku, fyziku, geologii, mineralogii a filosofii na Kolínské univerzitě a univerzitě v Bonnu, kde o sedm let později získal hodnost doktora přírodních věd. Následně byl zaměstnán jako fyzik ve společnosti IG Farben. Uvažoval tehdy však o emigraci do Ameriky.  Na začátku druhé světové války byl nejprve sice povolán do armády, nakonec se v roce 1941 ale stal výzkumníkem na Elektrotechnickém institutu Dr. Hollmanna v Berlíně a Georgienthalu, který se zabýval zlepšováním německých zbraní. Zde Bense působil až do konce války. Roku 1945 získal místo na univerzitě v Jeně. V roce 1948 z Jeny kvůli komunistickému režimu uprchl do Západního Německa, kde nejprve dočasně pracoval v Rheinisches Kulturinstitutu v Koblenzi. Věnoval se tehdy i spolupráci s rozhlasem, publikoval ale už od roku 1930. V roce 1949 nastoupil na univerzitu ve Stuttgartu, kde se díky svým živým přednáškám mezi studenty brzy stal velmi oblíbeným učitelem. Roku 1950 habilitoval. Mezi lety 1953 a 1958 i 1965 a 1966 přednášel na univerzitě na Ulmu, v 60. letech rovněž Univerzitě výtvarných umění v Hamburku. V druhé polovině 60. let vydal čtyři svazky svého nejvýznamnějšího díla "Aesthetica". Podnikal řadu cest do rozličných států Evropy, ale i Izraele, Japonska, Mexika a USA. Roku 1966 byl jmenován řádným profesorem. V roce 1990 ve Stuttgartu zemřel.

Dílo.

Bens se pokoušel vytvořit estetiku jako racionální vědu, k čemuž chtěl využít poznatky z lingvistiky a teorie informace.

Max Bense (7. února 1910, Štrasburk – 29. dubna 1990, Stuttgart) byl německý filozof a teoretik umění a vědy, představitel existenciálního racionalismu.

Max Bense (February 7, 1910 in Strasbourg – April 29, 1990 in Stuttgart) was a German philosopher, writer, and publicist, known for his work in philosophy of science, logic, aesthetics, and semiotics. His thoughts combine natural sciences, art, and philosophy under a collective perspective and follow a definition of reality, which – under the term "existential rationalism" – is able to remove the separation between humanities and natural sciences.


Taxonomie.

Protože je skokan hnědý ve svém vnějším vzhledu velmi variabilní, byly popsány různé varianty/poddruhy.  Mezi izolované poddruhy (hlavně jihozápadní část areálu rozšíření), které vznikly geografickou izolací v horských oblastech s klimatickými výkyvy, patří:  Mezi sporné poddruhy patří:

Popis.

Dospělý skokan má délku těla od 6 do 9 cm (jiný zdroj od 8 do 10 cm), hřbet a boky mohou být od olivově zelené do šedohnědé, hnědé, olivově hnědé, šedé, nažloutlé a červenohnědé. Může však pokožku zesvětlit nebo ztmavnout a přizpůsobit se okolí. Pokud se nachází ve vodě s vysokým obsahem železa, může být červený. Někteří jedinci mají i neobvyklé zbarvení – ve Skotsku se našli černí i červení jedinci a nalezeni byli se i albíni se žlutou kůží a červenýma očima.Během období páření se barva samců obvykle změní do šedé. Průměrná hmotnost dosahuje 22,7 g; samice je obvykle o něco větší než samec. Dožívá se do 8 let. V zajetí se jedinec může dožít až 18 let.  Hlava je krátká a zaoblená. Boky, končetiny a hřbet pokrývají nepravidelné tmavé skvrny, obvykle mají tmavou skvrnu za okem. Všeobecně nemá skokan hnědý na středu hřbetu pruh, pokud ho má je poměrně slabý. Vzhledem podobný skokan ostronosý, který má ve středu zad pruh se snadno od skokana hnědého odlišuje. Podbřišek je bílé nebo žluté barvy (příležitostně více oranžové u samic) a může být hnědě flekatý nebo oranžově flekatý. Oči jsou hnědé s transparentními vodorovnými zornicemi, skokani ostronosí mají průhledné vnitřní víčka na ochranu očí, zatímco jsou pod vodou. Přestože má skokan hnědý delší zadní končetiny než ropucha obecná, jsou kratší než končetiny skokana štíhlého, se kterým sdílí část svého rozšíření. Delší zadní končetiny a jemnější zbarvení skokana štíhlého jsou hlavní rysy, kterými se liší. Samci mají přední končetiny mnohem silnější, což je způsobeno reprodukčním chováním (samec drží samici v poloze amplexus).

Rozšíření a prostředí.

Oblastí výskytu je Evropa kromě nejjižnějších částí, v ČR žije na celém území. Areál skokana hnědého zasahuje také do celé severní Asie až po Japonsko. V Evropě žije ze všech žab nejseverněji.  Skokani hnědí se vyskytují do nadmořské výšky asi 2 500 m. Na prostředí nemají zvláštní nároky, pouze nesmí být příliš suché. Nejvhodnější jsou vlhké nížiny.

Způsob života.

Kromě období rozmnožování žije skokan hnědý na souši. Zdržuje se ve vlhkých úkrytech a za potravou vychází v noci nebo i ve dne za deštivého nebo vlhkého počasí. Potravou je mu různý hmyz, pavouci, žížaly, slimáci či drobní korýši. Koncem října či začátkem listopadu vyhledávají skokani zimoviště. Zimují buď na dně menších vodních nádrží (avšak s hloubkou minimálně 50 cm), nebo nezamrzajících úkrytech v zemi. Probouzejí se časně na jaře, když začíná odtávat led.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá časně na jaře, hned po probuzení žab ze zimní strnulosti. Pokud žáby přezimovaly na dně vodní nádrže, většinou se ve stejné nádrži i množí. Samci se ozývají mručivým vrrru – vrrru – vrrru. Snůška má podobu rosolovitého chuchvalce plovoucího při hladině a obsahuje obvykle 1 000 až 2 500 vajíček, ale velké samice s dobrou kondicí mohou naklást až 4 000 vajíček. Ve vajíčkách je tmavý pól (směřující vzhůru) a světlý pól (směřující dolů). Pulci se líhnou za 3 až 4 týdny, k proměně v malé žabky potřebují asi 2 až 3 měsíce. Pohlavní dospělosti dosahují ve třetím roce života.

Skokan hnědý ("Rana temporaria") je druh evropské žáby z čeledi skokanovití. Žije ve velké části Evropy, s výjimkou většiny Pyrenejského poloostrova, jižní Itálie a jižního Balkánu. Nejzápadnější hranicí výskytu je Irsko, kde se dlouho a nesprávně předpokládalo, že je to vysazený druh. Nachází se i v Asii a na východ do Japonska.

The common frog ("Rana temporaria"), also known as the European common frog, European common brown frog, or European grass frog, is a semi-aquatic amphibian of the family Ranidae, found throughout much of Europe as far north as Scandinavia and as far east as the Urals, except for most of Iberia, southern Italy, and the southern Balkans. The farthest west it can be found is Ireland. It is also found in Asia, and eastward to Japan.


Dostupnost.

Chlorhexidin je součástí ústních vod a čističů kůže, v malých množstvích se také používá jako konzervant.  Přípravky s chlorhexidinem se prodávají pod obchodními značkami Peridex, Periochip nebo Periogard Oral Rinse. Ve Velké Británii je hlavní značkou Corsodyl (nebo Chlorohex), v Německu Chlorhexamed, v Austrálii Savacol, v Indii Clohex nebo Dejavu-MW (QUADRA), ve Venezuele Perioxidina nebo Peridont a v některých středoamerických státech Clorexil. V České republice se prodávají například přípravky Corsodyl nebo PAROEX.  Čističe kůže s chlorhexidinem prodávané například pod značkami Hibiclens nebo Hibiscrub jsou určeny hlavně pro předoperační mytí rukou, ale jsou k dispozici i pro omývání ran. Používají se též pro omývání kůže při akné. V některých státech jsou k dispozici pouze na předpis.

Ústní hygiena.

Chlorhexidin se často používá jako aktivní složka ústních vod, kde má za úkol ničit zubní plak a jiné ústní bakterie. Chlorhexidin lze tedy použít k osvěžení dechu. Ukázalo se, že má okamžitý baktericidní účinek a současně přetrvávající účinek bakteriostatický, díky vstřebání do povrchní vrstvy skloviny.  Přípravky na bázi chlorhexidinu se obvykle využívají při léčbě nebo prevenci onemocnění dásní, například gingivitidy. Podle studie firmy Colgate, se neprokázalo, že by chlorhexidinglukonát snižoval množství kamene ukládaného pod dásně, v některých studiích se ho dokonce ukládalo více. V kombinaci s xylitolem byl pozorován synergický efekt.  Dlouhodobé používání přípravků obsahujících chlorhexidin může způsobovat vznik skvrn na zubech; může mít též dopady na citlivost chuti – tento příznak lze odstranit vysazením používání chlorhexidinu Byla vyvinuta verze přípravků, která způsobuje skvrny na zubech v menší míře.

Povrchové použití.

Chlorhexidin lze používat i mimo oblast ústní hygieny, zejména v podobě přípravků prodávaných pod značkami Oronine, Avagard, Hibiclens, Hibiscrub, ChloraPrep, BIOPATCH, a Exidine. Chlorhexidin je také součástí domácího antiseptika Savlon. Používá se pro obecné čištění kůže a k mytí rukou a operačního pole před chirurgickými zákroky. Vzhledem k dalším složkám není čistič použitelný jako ústní voda. Často se používá pro otření kůže před vpichem podkožní nebo nitrožilní jehly, namísto jodu. Chlorhexidin je kontraindikován pro použití blízko meningů, v tělních dutinách a blízko očí a uší. Ve dvouprocentní koncentraci může způsobit vážné a trvalé poškození, je-li delší dobu v kontaktu s očima nebo když je vstříknut skrz děravý ušní bubínek. Pro použití k omývání se nedoporučuje u osob do dvou měsíců věku.

Veterinární použití.

U zvířat lze používat k povrchové dezinfekci ran, jako antiseptikum ve formě šamponu nebo ušních kapek. Je účinnější v ničení bakterií než povidon-jod nebo sůl a má zbytkový účinek až 6 hodin. Mezi běžné značky přípravků patří Nolvasan Skin and Wound Cleaner, Nolvasan Ointment, Biodexin šampon, Biodexin ušní kapky atd. Je tak přínosnější při léčbě ran než při použití samotných solných roztoků.

Deaktivace.

Chlorhexidin je deaktivován anionovými sloučeninami, včetně anionových tenzidů běžně používaných jako detergenty v zubních pastách a ústních vodách. Z tohoto důvodu by se měl chlorhexidin používat k výplachu úst nejdříve 30 minut po použití jiného zubního produktu. Pro maximální účinek je dobré se nejméně jednu hodinu po použití vyhýbat jídlu, pití, kouření a výplachu úst.  I když je chlorhexidin účinný i v přítomnosti krve, mýdla a hnisu, účinnost je nižší.

Bezpečnost.

Chlorhexidin je zdraví škodlivý při požití a ve větších koncentracích dráždí kůži a oči. Smrtná dávka LD je 2000 mg/kg (orálně, potkan), resp. 1260 mg/kg (orálně, myš).

Chlorhexidin je chemické antiseptikum. Ničí grampozitivní a gramnegativní bakterie (je baktericidní), na některé gramnegativní bakterie účinkuje méně. Je též bakteriostatický. Mechanismus účinku je založen na rozrušení buněčné membrány, nikoli na inaktivaci ATPázy, jak se dříve myslelo. Chlorhexidin vykazuje také určitý účinek proti obaleným virům, nebyl však zatím výrazněji zkoumán.

Chlorhexidine (commonly known by the salt forms chlorhexidine gluconate (CHG) or chlorhexidine acetate), is a disinfectant and antiseptic that is used for skin disinfection before surgery and to sterilize surgical instruments. It may be used both to disinfect the skin of the patient and the hands of the healthcare providers. It is also used for cleaning wounds, preventing dental plaque, treating yeast infections of the mouth, and to keep urinary catheters from blocking. It is used as a liquid or powder. Side effects may include skin irritation, teeth discoloration, and allergic reactions. It may cause eye problems if direct contact occurs. Use in pregnancy appears to be safe. Chlorhexidine may come mixed in alcohol, water, or surfactant solution. It is effective against a range of microorganisms, but does not inactivate spores. Chlorhexidine came into medical use in the 1950s. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines, the safest and most effective medicines needed in a health system. Chlorhexidine is available over the counter. The wholesale cost in the developing world is about US$2.20–4.10 per liter of 5% solution. In the United Kingdom this amount costs the NHS about £4.80. In 2017, it was the 286th most commonly prescribed medication in the United States, with more than one million prescriptions.


Život.

Pokřtěn jako Pietro Cesti, vstoupil ve čtrnácti letech do františkánského řádu a přijal řádové jméno Antonio. Vstup do řádu pro něj byl, jako ve své době pro mnoho dalších jinochů, jedinou cestou, jak získat hudební vzdělání.  Učil se v Římě u Giacoma Carissimiho a následně zastával různé duchovně-hudební úřady v Itálii, ve dvaceti letech se stal varhaníkem katedrály a hudebním mistrem semináře ve Volteře, aby roku 1647 vystupoval jako zpěvák v nově restaurovaném divadle v Sieně. Roku 1650 se Cesti dostal do Florencie, kde se navzdory svému řeholnímu slibu brzy stal známým v divadelním světě. Zpíval např. v opeře "Giasone" Francesca Cavalliho v Lukce, což mu vyneslo výstrahu od minoritského řádu.  V letech 1651 a 1652 uvedl v Benátkách své první dvě vlastní opery. V letech 1652 až 1657 byl Cesti jmenován komorním kapelníkem soukromé kapely arcivévody Ferdinanda Karla v Innsbrucku. Tam společně se svým rodákem z Arezza, libretistou Giovanni Filippem Apollonim provedli tři představení, která měla na italské poměry veliký úspěch: "Argia" byla uvedena k poctě královny Kristýny Švédské, jež čerstvě konvertovala ke katolictví, která se při své cestě do Říma zastavila v Innsbruku. V roce 1656 následovala "Orontea" u příležitosti karnevalu a "La Dori" z roku 1657. Cesti se musel v roce 1659 na příkaz františkánského řádu odebrat do Říma, kde, zproštěn slibu, zpíval v Sixtinské kapli a komponoval. V letech 1665 až 1667 působil také jako kapelník na dvoře císaře Leopolda I. ve Vídni, kde také zkomponoval pro oslavu císařova sňatku svoji nejznámější operu, "Il Pomo d’oro". Nakonec se však Cesti vrátil do Itálie, neboť okázalá nádhera Vídně jej omrzela. Roku 1669 působil na arcivévodských dvorech, ve Florencii a Sieně vedl představení oper a přijal také objednávky pro Benátky. Cesti byl vedle Francesca Cavalliho nejvýznamnějším operním skladatelem své doby. Jméno Marc'Antonio, jež se často objevuje v literatuře, mu bylo přisouzeno omylem.

Dílo (výběr).

Vedle oper skládal Cesti také množství světských kantát a několik duchovních vokálních skladeb.

Pietro Antonio Cesti, známý též (nesprávně) jako Marc’Antonio Cesti (5. srpna 1623 v Arezzu – 14. říjen 1669 ve Florencii) byl italský operní skladatel, dvorní kapelník v Insbruku a františkán.

Pietro Marc'Antonio Cesti () (baptism 5 August 162314 October 1669), known today primarily as an Italian composer of the Baroque era, was also a singer (tenor), and organist. He was "the most celebrated Italian musician of his generation".


Výskyt.

Druh je původní na velkém areálu, od tropů Afriky přes indický subkontinent a přilehlé ostrovy, Čínu, Jižní a Jihovýchodní Asii a Novou Guineu až do Austrálie, včetně většiny ostrovů v Pacifiku. Nově je sázen i v tropech Ameriky.

Ekologie.

Stromy samovolně vyrůstají na suchém kamenitém nebo písečném mořském pobřeží nad hranici přílivu, nebo v hlubokých, velmi vlhkých tropických lesích. Kalabě obvejčité nevadí prosakující brakická voda ani slané větry vanoucí od moře. Sází se do písčité půdy pro její stabilizaci, jako větrolamy nebo lemy okolo cest až do nadmořské výšky 1200 m, je však citlivá na mráz a neodolá ohni.

Popis.

Kalaba obvejčitá je středně vysoký strom dorůstající do výše až 15 m s krátkým, obvykle pokrouceným nebo nahnutým kmen o průměru do 1,5 m. Světle šedá až plavě zbarvená kůra kmene je podélně mělce popraskaná a při poranění z ní vytéká pryskyřice. Kožovité, vytrvalé, střídavě vyrůstající listy s řapíky jsou dlouhé 8 až 15 cm a široké 4 až 8 cm. Jejich oboustranně lesklé čepele jsou obvejčité až obkopinaté, na bázi jsou okrouhlé, na vrcholu tupé, po obvodě celistvé a z jejich střední žilky odbočují souběžně uspořádané žilky postranní.  Květy voskovitého vzhledu jsou na stopkách a v počtu až 15 vytvářejí pyramidální hroznovitá či latovitá květenství, která jsou až 15 cm dlouhá a vyrůstají z úžlabí listů. Květy jsou bílé, mívají asi 2,5 cm v průměru, sladce voní a otvírají se ráno ještě před východem slunce. Kališní plátky velké asi 8 mm rostou ve dvou kruzích, dva vnější plátky jsou okrouhlé a dva vnitřní obvejčité. Čtyři korunní plátky jsou bílé, asi 10 mm velké, obvejčité nebo obkopinaté s rovným vrcholem. V květu je hodně volných tyčinek (200 až 300) se žlutými prašníky, gyneceum tvoří jediný plodolist a kulovitý, svrchní, oranžový semeník s jedním vajíčkem má dlouhou, zakřivenou čnělku s plochou bliznou. Květy jsou opylovány širokou škálou létajícího hmyzu, kvetou v březnu až červnu, plody dozrávají od září do listopadu. Ploidie druhu je 2n = 32.  Plody jsou 2 až 4 cm velké kulovité či hruškovité, ve vodě plovoucí, jednosemenné peckovice s poměrně tenkým dužnatým mezokarpem. Jejich původně zelená barva se zráním mění na žlutou až nahnědlou, získávají kožovitý povrch a stávají se velmi tvrdé. Obsahují po jednom kulovitém, asi 1,5 cm velkém, hnědém, na omak mastném semeni. Asi 200 semen váži 1 kg.

Rozmnožování.

Semena jsou s plody často i do velkých vzdálenosti rozptylována kaloni neb jinými ptáky a pokud rostou na pobřeží i mořskými proudy. Při umělém rozmnožování je pro uspíšení klíčení odstraňován ze semen endokarp.  Semenáče rostou rychle, po vyklíčení vyrostou za půl roku do výše asi 50 cm. Při pěstování ve školkách požadují mladé rostlinky přistínění před poledním sluncem. Stromy začínají plodit ve věku asi 10 let.

Využití.

Ke konzumaci je vhodná pouze nedozralá dužina plodů, se zraním se stává pro lidi toxickou. Využívají se hlavně hořká semena obsahující až 60 % oleje, který se vytváří až při vysychání semen. Pro výrobu oleje se endokarp zralých semen mírně nadrtí, jádra se vyjmou a v tenkých vrstvách se asi měsíc vystaví slunci. Vylisovaný olej je polotekutý, zeleně zbarvený a obsahuje hodně kyselin a pryskyřic, má nepříjemné aroma a používá se výhradně k nepotravinářským účelům. Slouží v domácnostech na svícení, k výrobě svíček, mýdel i do barev. Na otevřené rány se používá i nazelenalá, polotekutá, vonná pryskyřice vytékající z trhlin kůry kmene.  Hlavními složkami oleje jsou kyselina olejová 49 %, kyselina linolová 21 %, kyselina palmitová 15 %, kyselina stearová 13 % a mnoho dalších specifických látek. Za studena rafinovaný olej je pro své staletím vyzkoušené regenerační, protizánětlivé, antibakteriální, zklidňující a hojivé účinky domorodci používán pod názvem „Olej Tamanu“ v kosmetice i farmacii. Vzrostlý strom může ročně přinést 50 kg suchých plodů a 18 kg oleje.  Dřevo stromu má narůžovělé až červenohnědé jádro jasně ohraničené od světlé běli. Je tvrdé, středně těžké (560 až 800 kg/m3), odolné při použití pod vodou a termitům vzdorné. Používá se k výrobě uměleckého nábytku, schodišť a dalších namáhaných výrobků ve stavebnictví a stolařství, dělají se z něj i součástky hudebních nástrojů. Místní obyvatelé z něho vyrábějí kanoe nebo krátké lodní stěžně, kýly či žebra nevelkých lodí. Kůra stromu obsahuje až 15 % taninu a má antiseptické účinky.

Kalaba obvejčitá ("Calophyllum inophyllum") je statný, stálezelený strom pocházející z teplých a vlhkých tropů Starého světa. Tento druh ze širokého rodu kalaba je dřevina okrasná i užitková a vysazuje se v tropech téměř po celém světě.

Calophyllum inophyllum is a large evergreen plant, commonly called tamanu, mastwood, beach calophyllum, beautyleaf or. It is native to tropical Asia and Wallacea. Due to its importance as a source of timber for the traditional shipbuilding of large outrigger ships, it has been spread in prehistoric times by the migrations of the Austronesian peoples to the islands of Oceania and Madagascar, along with other members of the genus "Calophyllum". It has since been naturalized in regions in the East African coast. It is also a source of the culturally important tamanu oil.


Ussherovy metody.

Chronologie Usshera a ostatních učenců, studujících Bibli, se lišily tak málo, protože používali podobnou metodologii výpočtu klíčových událostí v Bibli. Jejich úloha byla komplikována skutečností, že Bible byla během několika staletí kompilována z několika různých zdrojů, které se lišily verzemi a délkou chronologických mezer, znemožňujících výpočet pomocí jednoduchého součtu biblických věků a dat. Ve svém článku o Ussherově kalendáři James Barr (viz Reference) identifikoval tři odlišné periody, které musel Ussher řešit:  Použitím těchto metod, byl Ussher schopen stanovit neupravené datum Stvoření zhruba na rok 4000 př. n. l. Toto datum pak posunul na rok 4004 př. n. l., protože započítal chybu způsobenou Dionysiem Exiguusem, zakladatelem počítání na "léta Páně" (náš letopočet). Flavius Iosephus ukázal, že smrt Herodese I. Velikého nastala v roce 4 př. n. l. a proto se Ježíš nemohl narodit po tomto datu. Ježíš se musel narodit mezi lety 37 př. n. l. (kdy se Herodes dostal k moci) a rokem 4 př. n. l. Nakonec Ussher došel výpočtem k závěru, že rokem Kristova narození musel být rok 4 př. n. l.  Velkým předmětem teologických diskusí bylo za Ussherových dob také roční období, ve kterém ke Stvoření došlo. Mnoho učenců navrhovalo, že se tak stalo na jaře, kdy začíná chronologie u Babyloňanů, Chaldejců a mnoha dalších kultur. Jiní, včetně Usshera, se domnívali že by spíše příhodnější byl podzim, převážně proto, že na toto roční období připadá začátek židovského roku.  Ussher dále zúžil toto datum použitím židovského kalendáře ke stanovení data Stvoření na neděli poblíž podzimní rovnodennosti. Daný den v týdnu byl zjištěn zpětnou kalkulací ze šesti dnů božího tvoření a sedmého dne, kdy Bůh své dílo dokončil a který podle židovské tradice připadá na sobotu – z tohoto důvodu den Stvoření připadá na neděli. Astronomické tabulky, které Ussher používal, byly pravděpodobně Keplerovy "Tabulae Rudolphinae" ("Rudolfínské tabulky" 1627). Jejich použitím dospěl k závěru, že den rovnodennosti připadl na úterý 25. října, pouze o jeden dříve než tradiční den při stvoření světa, kterým je čtvrtý den v pořadí, středa, kdy podle Bible Bůh stvořil Slunce, Měsíc a hvězdy (Genesis 1:16). Moderní rovnice určují podzimní rovnodennost roku 4004 př. n. l. na neděli 23. října.  Ussher formuloval čas Stvoření (soumrak předcházející 23. říjnu) na první stránce latinských "Annales" a na první stránce jejich anglického překladu "Annals of the World" (1658). Následující citace je založena na obou knihách i se závažnou chybou v anglické verzi z roku 1658 a opravenou odkazem na latinskou verzi publikace (kalendář → období). Na počátku Bůh stvořil nebe a zemi, Gen. 1, v. 1. V tom případě počátek času, podle naší chronologie, vychází na příchod noci předcházející 23. říjnový den roku 710 Juliánského období. Rok 4004 před narozením Krista. Juliánské období 710.

Ussherova historie Země.

Ussherova chronologie poskytuje následující data pro klíčové události v historii světa:

Ussherova chronologie dnes.

Může to být náhodou, že Ussherova chronologie zůstává i dnes tak dobře známá, zatímco mezi jinými chronologie Scaligeriho a Bedeho se propadly do zapomnění. Počínajíc přibližně rokem 1700 komentované vydání překladu bible vlivného "krále Jamese" zahrnovalo i Ussherovu chronologii s anotacemi a křížovými odkazy. První stránka Genesis byla opatřena poznámkou s Ussherovým datem Stvoření, 4004 př. n. l., i když se odhaduje, že Ussherovy "Annales" se obrací na bibli z jedné šestiny svého objemu. To je zahrnuto v hojně vydávané Scofieldské referenční bibli. Většina moderních biblí obvykle Ussherovu dataci vynechává, ale je ještě stále v oběhu plno kopií "bible krále Jamese".  S koncem 18. století, se Ussherova chronologie stále více stávala terčem sílících útoků ze strany příznivců uniformitarianismu, kteří argumentovali, že Ussherova „mladá Země“ je stále méně přijatelná vzhledem k přijímanému pohledu na Zemi jako mnohem starší než je ta Ussherova. Začalo být všeobecně uznáváno, že Země je desítky nebo dokonce stovky milionů let stará. Ussher získal také špatnou pověst mezi bohoslovci; roku 1890 napsal profesor William Henry Green z Princetonu hodně čtený článek do časopisu "Bibliotheca Sacra", ve kterém podrobil Usshera silné kritice. Článek ukončil: Skončíme tím, že Svaté Písmo nám nedává žádná data k chronologickému výpočtu minulosti až po Abrahama; a že útržkovité záznamy nestanovují a nebyly zamýšleny pro stanovení jakéhokoliv pevného data, ať už potopy ne stvoření světa. Podobně konzervativní teolog B. B. Warfield dospěl ke stejnému závěru v „Ke starobylosti a jednotě lidstva“,", kde komentuje že, „je velice nejisté snažit se vyvodit chronologické závěry z genealogických tabulek.“  Nicméně, profesor James Barr (později profesor výkladu svatého písma na Oxfordské univerzitě) v roce 1984 napsal:  Mnoho stoupenců mladozemského kreacionismu argumentuje, že Genensis 5 a 11 prezentuje striktně časovou genealogii tak, jak ji uvažoval Ussher, a argumentují že v textu nejsou žádná místa pro mezery.  Chronologie arcibiskupa Usshera byla v posledních letech hojně zesměšňována, zahrnujíc divadelní hru "Kdo seje vítr" (anglicky "Inherit the Wind") (o zápasu mezi vědou a náboženstvím, volně inspirovaná soudním procesem s učitelem Johnem T. Scopsem – tzv. Scopsovým opičím procesem) a novelu "Dobrá znamení" (anglicky "Good Omens"). Odlišný pohled přichází od Stephena Jaye Goulda, dosud úplně neschvalujícím Ussherovu chronologii, který nicméně napsal.: Budu bránit Ussherovu chronologii jako v jeho době úctyhodný pokus a argumentuji tím, že náš obvyklý výsměch zaznamenává pouze žalostně neušlechtilý úmysl, založený na mylném používání současných kritérií pro posuzování vzdálené a rozdílné minulosti.  Ussher představoval jednoho z nejlepších tehdejších vědců. Byl součástí značně velké výzkumné tradice, velkého společenství intelektuálů, kteří směřovali své úsilí k dosažení stanoveného cíle pomocí přijaté metodologie...

Lightfootovo stvoření.

Přesný čas, uváděný často jako Lightfootův okamžik stvoření, 9 hodin dopoledne, a chybný názor, že umístil své Stvoření na stejné datum jako Ussher jsou známy vzhledem k částečně vykonstruovanému 'citátu' Andrewa Dicksona Whita v "A History of the Warfare of Science with Theology in Christendom" (1896): V sedmnáctém století, ve své velké práci, Dr. John Lightfoot, vicekancléř univerzity v Cambridge a jeden z nejvýznamnějších hebrejských učenců své doby, prohlásil, jako výsledek hlubokého a vyčerpávajícího studia Písma svatého, že „nebe a země, střed i obvod byly vytvořeny všechny najednou ve stejném okamžiku spolu s oblaky plnými vody“ a že tato práce byla vykonána a člověk byl stvořen Trojicí 23. října, roku 4004 př. n. l. v devět hodin dopoledne.“ Fráze „tato práce byla vykonána“ a „23. října, roku 4004 př. n. l.“ byly přidány Whitem. Lightfootova skutečná slova jsou na první a třetí stránce "A few and new Observations upon the Book of Genesis" (1642). Všechny následují citace pochází z "The Whole Works of the Rev. John Lightfoot, D. D." (13 svazků, 1822 – 1825). Nebe a země, střed a obvod, byly vytvořeny společně ve stejném okamžiku; a mraky plné vody... byly vytvořen ve stejném okamžiku s nimi, ver. 2 [Genesis, kapitola 1].... Dvanáct hodin bylo děláno nebe, pak přišla temnota; a poté Bůh přikázal a objevilo se světlo nahoře na obzoru, a to tam kde měl být usazen Eden. Ver. 26 [Genesis, kapitola 1].—Muž byl stvořen Trojicí o třetí denní hodině nebo v devět hodin ráno. Tak Lightfootovým momentem stvoření byl soumrak, počátek prvních dvanácti hodin tmy prvního dne Stvoření. Jeho „devět hodin ráno“ naráží na stvoření člověka.  Lightfootův den Stvoření, odehrávající se během roku 3929 př. n. l., mohl být vyvozen z poslední strany „Prologemona“ z "The Harmony of the Four Evangelists, among themselves, and with the Old Testament" (1644). Citovaný rok musí být odečten od 5573, ne od 5572, pro získání roku 3929, během kterého začal 1 rok světa v den rovnodennosti (podzimní). A nyní se pokoušel dozvědět datum roku, ve kterém dočasně žijeme a tento rok, 1644, shledává být 5572 od dokončení stvoření a 5573 světového věku, nyní nově začínajícího, toto září, o rovnodennosti. Jediné datum pro rovnodennost uvedené Lightfootem bylo v „soukromém“ nedatovaném kázání nazváno „Posvěcený den Páně“. Že svět byl stvořen o rovnodennosti, to všichni připouštějí, ale liší se v tom, zda se jedná o jedenáctý březen nebo dvanácté září. Podle mne je to beze vší pochyby září. 12. září v Juliánském kalendáři je aplikovatelné pouze poblíž roku 1644, ne roku 3929 př. n. l. Lightfoot patrně nevzal v úvahu, že nadměrná délka Juliánského roku by podstatně posunula datum rovnodennosti v dřívějších miléniích. Když se Lightfoot pokusil vypočítat podzimní rovnodennosti roku 3929 př. n. l., používal, stejně jako Ussher, Rudolfínské tabulky, které umístily rovnodennost na středu 25. října, oproti 22. říjnu použitím moderních výpočtů.

Související články.

Datace stvoření

Ussherova chronologie je chronologie historie světa ze 17. století, formulovaná anglikánským arcibiskupem z Armaghu (nyní leží v Severním Irsku), Jamesem Ussherem, který příslušným způsobem interpretoval text bible. Chronologie je někdy, a často uštěpačně, spojována s mladozemským kreacionismem, který tvrdí, že vesmír byl stvořen pouze před pár milénii.

The Ussher chronology is a 17th-century chronology of the history of the world formulated from a literal reading of the Old Testament by James Ussher, the Archbishop of Armagh and Primate of All Ireland. The chronology is sometimes associated with young Earth creationism, which holds that the Universe was created only a few millennia ago by God as described in the first two chapters of the biblical book of Genesis. Ussher fell into disrepute in the 19th century.


Historický vývoj.

První dochovaný Ganttův diagram byl vytvořen v roce 1896 Karolem Adamieckim (1866-1933), který ho nazýval harmonogramem. Jelikož Adamiecki svůj diagram nepublikoval před rokem 1931 – a všechny jeho práce byly i tak publikovány v polštině nebo ruštině, tedy jazycích na západě nepopulárních – diagram nese jméno Henryho. L. Gantta (1861–1919), který vytvořil svůj diagram kolem let 1910-1915 a zpopularizoval tento koncept na západě.  V osmdesátých letech 20. století osobní počítače usnadnily tvorbu a úpravy rozsáhlejších Ganttových diagramů. Tyto aplikace byly určeny převážně pro projektové vedoucí a plánovače. Koncem devadesátých let a začátkem nového milénia se pak Ganttovy diagramy staly běžnou součástí webových aplikací a groupwaru zaměřeného na spolupráci lidí.  Ačkoliv jsou dnes považovány za běžnou formu grafického znázornění, v době svého vzniku byly Ganttovy diagramy považovány za revoluční. Na počest přínosu Henryho Gantta je dnes za významný přínos na poli managementu a veřejné služby udělováno Vyznamenání Henryho Laurence Gantta. Ganttův diagram je také využíván v oboru informačních technologiích ke zobrazení shromážděných dat.

Princip.

Na horizontální ose Ganttova diagramu je časové období trvání projektu, rozdělené do stejně dlouhých časových jednotek (dny, týdny apod.). Na vertikální ose jsou pak jednotlivé činnosti, na které se projekt člení, jeden řádek je vždy určen pro jednu činnost.  Na ploše diagramu jsou jednotlivé činnosti označeny obdélníky (pruhy), jejichž levá strana označuje plánovaný začátek činnosti a pravá strana plánované ukončení. Délka pruhu tak označuje předpokládanou délku trvání činnosti.  V rozšířenější podobě mohou diagramy ukazovat také návaznosti činností pomocí lomených šipek nebo čar vedoucích od začátku nebo konce jedné činnosti k začátku nebo konci jiné činnosti (vztahy "start-to-start", "start-to-finish", "finish-to-start" nebo finish-to-finish). Během realizace projektu je často využíváno také svislé linky označující aktuální datum a zobrazování míry dokončení jednotlivých činností pomocí postupného vyplňování obdélníků v diagramu (zleva doprava).

Software.

Manipulaci s Ganttovými diagramy velmi usnadňuje specializovaný software, který navíc často umožňuje přidávat do diagramu další informace (alokované lidské zdroje, náklady atd.).  K práci s Ganttovým diagramem na stolním počítači lze použít například komerční produkt Microsoft Project nebo zdarma dostupné programy GanttProject či Planner, které jsou primárně zaměřeny na projektové řízení jehož nedílnou součásti tento diagram je.  Na platformě Android (určené pro dotykové telefony a tablety) jsou dostupné podobné programy. Například GanttMan, GanttDroid, Gantt Pro nebo Project Schedule.  Další z možností je vytvořit ganttův diagram v některém z dostupných tabulkových procesoru, například pomocí šablony gantova diagramu v Microsoft Excel, LibreOffice Calc nebo OpenOffice Calc.  Ganttovy diagramy lze generovat v rozšíření značkovacího jazyka Markdown nazvaném mermaid.

Výhody a omezení.

Ganttovy diagramy se staly běžnou technikou pro prezentaci fází a činností projektové WBS (Work Breakdown Structure), a jsou tedy srozumitelné pro mnoho lidí.  Častou chybou těch, kteří zaměňují návrh Ganttova diagramu s návrhem samotného projektu, je snaha definovat projektovou WBS během tvorby plánovaných činností. Tento postup znesnadňuje splnění tzv. pravidla 100 procent, podle kterého mají plánované činnosti pokrývat 100 procent práce na projektu. Správně by měla být nejprve definována WBS dle pravidla 100 procent, a teprve potom vytvořen plán projektu a Ganttův diagram.  Přestože Ganttův diagram je snadno srozumitelný pro malé projekty, které se vejdou na jeden list papíru, případně na jednu obrazovku, u projektů s více než 30 aktivitami mohou být už nepraktické. Větší Ganttovy diagramy nemusejí být vhodné pro zobrazování na počítačích. Související nevýhoda je, že Ganttovy diagramy sdělují relativně málo informací na jednotku plochy. Projekty jsou pro efektivní prezentaci pomocí Ganttova diagramu často příliš složité.  Ganttovy diagramy reprezentují pouze část ze tří hlavních omezení projektu, jelikož se zaměřují primárně na časový plán. Navíc Ganttovy diagramy nereprezentují velikost projektu ani relativní velikost jednotlivých činností, proto může být významnost skluzu oproti plánu špatně vysvětlována. Jestliže jsou dva projekty ve skluzu o stejný počet dnů, pro větší projekt (např. projekt s více a nákladnějšími činnostmi) bude mít zpoždění větší dopad na využití zdrojů, ale z Ganttova diagramu to nebude patrné.  Ačkoliv softwarové nástroje pro projektový management mohou ukazovat závislosti mezi naplánovanými činnostmi jako čáry mezi nimi, zobrazení většího počtu závislostí může mít za následek nepřehlednost nebo nečitelnost diagramu.  Protože pruhy tvořící Ganttův diagram mají vždy stejnou výšku, mohou špatně vyjadřovat náročnost projektu na zdroje. Dvě činnosti ukázané na Ganttově diagramu jako stejně velké mohou ve skutečnosti být pouze plánovány na stejně dlouhou dobu, ale být řádově odlišné co do množství práce a spotřeby zdrojů. Související nevýhoda je pak ta, že všechny činnosti v Ganttově diagramu ukazují plánované množství práce jako konstantní. V praxi mnoho činností (zvláště souhrnné činnosti) toto nesplňuje a Ganttův diagram zobrazující míru dokončení činnosti pomocí barevné výplně pruhu může být zavádějící, pokud jde o skutečný stav plnění plánu.

Ganttův diagram (Harmonogram Adamieckiego) je druh pruhového diagramu pojmenovaný po H. L. Ganttovi, průmyslovém inženýrovi, který byl za první světové války průkopníkem jeho používání. Ganttův diagram se využívá při řízení projektů pro grafické znázornění naplánování posloupnosti činností v čase. V základní podobě neobsahuje Ganttův diagram vztahy mezi činnostmi, ale moderní softwarové nástroje pro plánování projektů do něj tyto závislosti obvykle zakomponovávají.

A Gantt chart is a type of bar chart that illustrates a project schedule, named after its inventor, Henry Gantt (1861–1919), who designed such a chart around the years 1910–1915. Modern Gantt charts also show the dependency relationships between activities and current schedule status.


Legenda.

Podle legendy pocházela ze starého římského rodu Ceciliů. Již v mládí se stala horlivou křesťankou. Nosila sice šaty odpovídající vznešenému stavu, ale pod ně si oblékala žíněnou košili. Nepotrpěla si na zábavy, ale učila se hudbě a zpěvu, aby takto mohla chválit Boha. Zavázala se slibem věčného panenství.  O její ruku požádal Valerianus, pohanský mladík s nejlepší pověstí. Cecilie prosila anděly o přímluvu, aby si uchovala panenství i přesto že vstoupí do stavu manželského. Po svatbě oznámila manželovi, že jejím vyvoleným chotěm je Ježíš Kristus a ten jí dal za strážce anděla, který střeží její tělo. Pokud by snad chtěl její panenství porušit, bude andělem zahuben. Valerius byl pohan a nechtěl Cecilii uvěřit, když žádného anděla neviděl. Cecilie mu vysvětlila, že i on anděla uvidí, když uvěří v Boha, Ježíše Krista a dá se pokřtít. Poslala ho za svatým kmetem Urbanem. Stařec ho skutečně získal pro křesťanskou víru. Jakmile se Valeriánus vrátil domů nalezl Cecilii pohrouženou v modlitbě a vedle ní zářícího anděla se dvěma kyticemi růží a lilií. Anděl pravil: „"Přináším tyto květy z ráje nebeského. Květy nepozbudou krásy ani vůně, budete-li je chovati s čistým srdcem a neposkvrněným tělem."“  Podobně s pomocí svatého Urbana získali pro křesťanskou víru i Valeriánova bratra Tiburcia. Všichni pak zahynuli mučednickou smrtí při pronásledování křesťanů. Oba bratři byli jako šlechtici sťati mečem. Svým odhodláním a pevnou vírou zapůsobili na velitele stráže Maxima. On také přijal víru a byl utlučen kyjem. Cecilie ještě stačila veškerý svůj majetek uchránit před konfiskací tím, že ho všechen rozdala chudým. Podle rozsudku měla podstoupit trest smrti ve vlastní lázni udušena vedrem a horkou parou. Když však zůstala i ve žhavé komoře živa, dali ji také stíti. Kat jí zasadil tři rány mečem do šíje a domníval se, že je mrtva. Cecilie však ještě tři dny žila.  Podle legendy byla Cecilie umučena v roce 230 za panování císaře Alexandra Severa, ale podle novějšího bádání se tak muselo stát ještě za panování císaře Marka Aurelia, tedy kolem roku 170.  Papež Urban I. dal pochovat její tělo v Kallixtových katakombách (catacombe di S. Callisto) v Římě hned vedle hrobů biskupů. Dům mučednice posvětil jako kostel a o sto let později zde vyrostl skutečný chrám. Když v roce 822 byly v katakombách ostatky světice znovu nalezeny, nechal je papež Paschal I. přenést do kostela sv. Cecílie a tam pochovat. Při otevření rakve roku 1595 bylo prý její tělo nalezeno tak, jak bylo kdysi pohřbeno. Tento výjev vtesal sochař Stefano Maderna do nádherné mramorové skulptury umístěné v chrámu sv. Cecilie v Trastevere (Itálie). Cecíliiny ostatky jsou kromě Říma uchovávány také v Hildesheimu a v Albi.

Ohlas v umění.

Legenda o svaté Cecilii hudbou velebící Boha, se stala inspirací pro řadu umělců od starověku do dnešní doby.  Je připomínána na obrazech Raffaela Santiho, Petra Paula Rubense, Guida Reniho, povídkách a básních G. Chaucera a Johna Drydena, hudbě G. F. Händela, Henry Purcella, Alessandra Scarlattiho, čii skladateli současnosti Benjamina Brittena či Jiřího Stivína.

Svátky.

Cecílie patří dodnes ke zvláště oblíbeným světicím. Jméno Cecílie bylo v dřívějších dobách jedním z nejčastějších dívčích jmen. Sv. Cecilie je patronkou hudby a slepců, má svátek 22. listopadu. Svátek svatých Valeriana a Tiburcia je 14. dubna. (českou obdobou jména Tiburcius je Ctibor.) Jinou svatou téhož jména je sv. Cecilie, abatyše Lotrinská, která zemřela roku 670. Podle církevního kalendáře má svátek 12. srpna.

Svatá Cecilie (cca 200 Řím – 22. listopadu 230 Řím) byla římská mučednice a svatá katolické i pravoslavné církve, patronka duchovní hudby, muzikantů (varhaníků), zpěváků, básníků, řemeslníků zhotovujících hudební nástroje a slepců. Atributy: růže, hudební nástroje (varhany, housle).

Saint Cecilia () is a saint venerated in the Latin Catholic, Eastern Catholic and Eastern Orthodox churches, as well as some churches of the Anglican Communion. She is one of seven women, in addition to the Blessed Virgin, commemorated by name in the Canon of the Mass in the Roman Catholic Church. She is regarded as the patron saint of musicians. It is written that as the musicians played at her wedding she "sang in her heart to the Lord". Her feast day is on November 22.


Historie.

První zmínky o Tule pocházejí již ze 14. století, přesto však někteří historikové věří že je ještě starší; považují ji za legendární Taidulu z roku 1146. Ve středověku byla Tula menší pevností Rjazaňského knížectví. Od roku 1503 spadala pod knížectví Moskevské, v roce 1530 zde byl vystavěn kreml. Během válek s Tatary získala Tulská pevnost větší význam, roku 1552 zde byl odražen útok Krymských Tatarů.  Koncem 16. století se zde začaly vyrábět zbraně, na začátku 18. století tu pak Petr Veliký založil specializovaný zbrojní závod, první svého druhu v Evropě. Na konci roku 1917 se zde dostali k moci bolševici. Během 2. světové války tu probíhaly těžké boje, přesto se Tula ubránila a nacisté se tudy k Moskvě nedostali. Po válce získala titul „město-hrdina“.

Fyzicko-geografická sféra.

Hlavním vodním tokem je řeka Upa, která je pravým přítokem Oky. Na území Tuly do ní se vlévají tři přítoky, Tulica, Voronka a Běžka. Všechny lesní plochy v Tule byly uměle zalesněny, mezi stromy se nejčastěji vyskytují lípy, topoly, břízy, javory, jasany, duby, kaštany a modříny. Na okraji města jsou větší lesní plochy, které jsou pozůstatky strategického zalesňování z 16. – 17. století.

Klima.

V Tule je mírné kontinentální klima, pro které jsou charakteristická teplá léta s průměrnou teplotou v červenci +19,4 °C a mírně chladné zimy. Průměrná teplota v únoru je −7,3 °C. Roční úhrn srážek je 500—700 mm, z toho v létě kolem 220 mm, na podzim 160 mm, v zimě a na jaře 120 a 110 mm. Směr proudění větrů je převážně jižní, západní nebo jihozápadní.  Teplotní rekord v Tule byl zaznamenán 6. srpna 2010, kdy teplota dosáhla +39,2 °C. Nejnižší teplota byla zaznamenána 2. února 1967 a činila -36,1 °C.  Klima v Tule (průměr let 1981-2010, rekordy za celou dobu sledování teplot – od roku 1959)

Fauna a flora.

V Tule se vyskytuje množství druhů ptactva, mezi nimi především vrabci, holubi, straky, havrani, kachny a kavky. Ze savců můžete v Tule vidět veverky, ježky a jeleny, kteří žijí v Tulském centrálním parku.

Kultura a umění.

Architektura.

Historické centrum Tuly.

Jedno z nejstarších měst Kyjevské Rusi, Tula, je bohatá na rozmanité architektonické památky. Nejvýznamnější z nich je Tulský kreml z 16. století, který je nejstarší stavbou v Tule. Ve středověku byl Kreml centrem města a od něj se plánovaly další výstavby ve městě.  Historické centrum města začátkem 20. století tvořily nízké jedno až dvoupatrové obytné domy a obchody po dnešní Sovětskou ulici mezi Zarečenským a Čulkovským mostem. Kromě Kremlu se na tomto území centra naházela řada církevních staveb, které zosobňovaly kulturně-umělecké zvláštnosti architektury a malířství různých historických epoch.  Z těchto památek se dodnes dochoval chrám Zvěstování Panně Marii (1692), což je po Kremlu nejstarší budova v Tule, chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice a chrám Zjevení Páně v Kremlu, ve druhém zmíněném jsou sklady muzea zbraní, chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice a chrám Proměnění Páně bývalého kláštera, chrám Pokrovu přesvaté Bohorodice a chrám Nikity Novgorodského, které jsou dnes už zpustlé.  V první polovině 19. století došlo díky projektům architekta V. F. Fedosejeva ke zlepšení a obnově mnoha památek v Tule (Petropavlovský chrám, zvonice v katedrále Všech svatých, rekonstrukce Zbrojnice, budovy Šlechtického sněmu). Velmi zajímavé jsou architektonické památky obytných domů, zejména domy šlechtických a kupeckých rodin Livencových, Lugininových, Batašových a Dobryninových. Mnohé z nich jsou ze dřeva nebo z kombinace více materiálů.  Od 20. let 20. století se historické centrum Tuly začalo výrazně proměňovat a postupně mizet. V roce 1921 byl zavřený klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice, některé budovy, které se v jeho areálu nacházely, byly zničeny, a to Znamenský chrám, zvonice, zdi a věže, většina budov kláštera a pohřebiště.  Chrám Zjevení páně byl za sovětského svazu využíván jako sklad, poté jako budova námořnické školy. Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice sloužil jako sklad Státního archivu Tulské oblasti. Ve třicátých letech byly zničeny další chrámy v historickém centru města, konkrétně Kazaňský chrám Ikony Bohorodičky, chrám Zjevení páně, chrám povýšení svatého Kříže, chrám Nejsvětější trojice, chrám zasvěcený Uvedení Páně do chrámu, chrám Nikolovské kaple a zvonice chrámu Zesnutí přesvaté Bohorodice v Tulském kremlu. V polovině 70. let byla srovnána se zemí celá čtvrť v centru města, území mezi dnešními ulicemi Sovětskou, F. Engelse, Mendělejevskou a Turgeněvskou, a na vzniklé ploše bylo vybudováno náměstí Lenina a Bílý dům. Mnoho historických budov bylo zbouráno také na území dnešní ulice Dzeržinského, kde byly vystavěny moderní stavby, které nezapadají do celkového stylu centra města. Bývalé nábřeží obvodového kanálu řeky Upy severně od Kremlu bylo také zbořené a toto území se stalo součástí zbrojních závodů a vznikla zde skládka průmyslového odpadu.  Od 90. let se začaly objevovat plány a nápady na obnovení historického centra Tuly, ale žádný z nich nebyl uskutečněn.  V současnosti je nejvýznamnější součástí obnovy centra Tuly celková rekonstrukce Kremlu, která proběhla mezi lety 2010 – 2014, rekonstrukce zvonice chrámu Zesnutí přesvaté Bohorodice v Kremlu (2012–2014), a nábřeží řeky Upy (2012–souč.).

Proslulé stavby.

Chrámy v Tule.

Převážná většina kulturních památek v Tule je tvořena pravoslavnými chrámy různých architekturních stylů. Nejstarší chrámovou stavbou je chrám Zvěstování Panně Marii. Je to jediná tulská památka vystavěná v moskevském stylu 17. století tzv. „uzoročí“, pro který jsou typické malé chrámové stavby s pěti kopulemi jako je tento tulský chrám.  Jedním z nejlepších příkladů ruského baroka je chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice a zvonice (1762 – 1764) v Tulském kremlu. K tomuto stylu také patří chrám Nanebevstoupení Páně v Zarečje a Nikolo-Zareckij chrám, který vystavěl Akinfij Demidov ve stylu petrovského baroka. Barokní prvky jsou také na chrámu svatých Flora a Lavra, který byl postaven na přelomu období baroka a klasicismu.  Nejtypičtějším příkladem ruského klasicismu v Tule je katedrála Všech svatých (1776–1800).  Ruská pseudogotika v Tule má zastoupení v katolickém chrámu Svatých apoštolů Petra a Pavla z 19. století.

Tulský kreml.

Tulský kreml je jedinečná architektonická památka z 16. století (1514—1520), která se dochovala až do současnosti. Dlouhou dobu sloužil městu jako spolehlivá ochrana před nájezdy kočovníků. Kreml má devět věží, ve čtyřech z nich jsou brány do Kremlu, jsou to Sapsskaja, Odojevskaja, Nikitinskaja, Ivnovskaja věž, Věž Ivanské brány, věž Na pogrebu, Věž vodní brány, Naugolnaja a Pjatnickaja věže.  Kreml je město ve městě. V pevnosti žilo téměř celé obyvatelstvo, jak vojáci, tak měšťané. Podle katastrů z let 1625 a 1658 zde bylo koncem 17. století 107 dvorů a 197 obyvatel. Hlavní ulice v Tule je uvnitř Kremlu a jmenuje se Velká Kremlovská.  V areálu Kremlu se nachází dva chrámy. Barokní chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice z roku 1766 a chrám Zjevení Páně, který byl vystaven v letech 1855 – 1862. Dnes v chrámu Zjevení Páně sídlí muzeum zbraní.  Mezi lety 2012 a 2014 proběhla rekonstrukce zvonice v chrámu Zesnutí přesvaté Bohorodice, která byla poničena ve třicátých letech.

Muzea.

V Tule se nachází řada významných muzeí a jejich činnosti trvá už po desetiletí. Mezi návštěvníky jsou nejpopulárnější následující:Tulské státní muzeum zbraní, které je jedním z nejstarších muzeí v Rusku, je zapsáno v knize „100 muzeí světa“. Sbírka různých druhů zbraní se započala na příkaz Petra I. a v roce 1775 se Kateřina II. zasloužila o to, aby při tulském zbrojním závodě vznikl Dům vzácných a příkladných zbraní.  Muzeum Tulské samovary bylo založeno v roce 1990 v patrové budově, kterou v letech 1910-1911 postavil architekt V. N. Sirotkin na Mendělejevské ulici nedaleko Kremlu. Hlavní částí expozic tohoto muzea jsou sbírky samovarů z 18. - 20. století. Za dlouhá léta muzeum nasbíralo mnoho exponátů samovarů díky činnosti sdružení Historicko-architektonických a literárních muzeí Tulské oblasti, do kterého patří i muzeum samovarů.  Muzeum Tulský perník vzniklo v roce 1996 v přístavbě zbrojířů a mistrů samovarnictví bratří Ljalinů. Muzeum vystavuje rozličné perníkové desky různých tvarů, mnohé z nich původně patřily vyhlášeným cukrářům Serikovovi a Kozlovovi. Dále jsou vystavovány obaly perníků, fotografie a vybavení domů tulských perníkářů. Samozřejmě jsou exponáty i samotné perníky, nachází se zde nejmenší i největší perník v celém Rusku.  V Tule se nachází jeden z nejstarších cirkusů v Rusku – Tulský státní cirkus. Současná budova cirkusu byla postavena v roce 1962 podle návrhu architekta B. D. Vasilijeva a její kapacita je 2000 lidí. Už rok po otevření cirkusu mělo premiéru představení „Cirkus na ledě“ a v roce 1963 se začalo hrát představení „Tula – Paříž, které získalo ve Francii cenu Pařížské akademie věd.  Dále se v Tule nachází vzpomínkové muzeum N. I. Běloborodova, vynálezce chromatické harmoniky, muzeum výtvarného umění a v blízkosti Tuly se nachází unikátní areál s neocenitelným historickým a kulturním významem, Dům-muzeum Lva Nikolajeviče Tolstého v Jasné Poljaně.

Divadla.

Hlavní divadelní scénou v Tule je Tulské státní akademické divadlo činohry Maxima Gorkého, jedno z nejstarších divadel v Rusku. Bylo založeno v roce 1777, kdy se Tula stala centrem gubernie, a o rok později divadlo navštívila imperátorka Kateřina II. V roce 1970 byla postavena nová budova divadla podle návrhu architektů A. Krasilnikova, A. popova a V. Šulrichtera. V této budově sídlí divadlo dodnes. Titul „akademické“ byl divadlu propůjčen v roce 1995.  Mezi další tulská divadla patří:  Tulské krajské divadlo mladého diváka (založené v roce 1931)  Tulská krajská filharmonie  Tulské státní loutkové divadlo založené v roce 1937, je několikanásobným nositelem ocenění z ruských i mezinárodních festivalů  Oblastní divadlo Ermitáž – jedinečné tulské oblastní divadlo. Dříve se jmenovalo Oblastní divadlo U brány Tolstého.  Tulské komorní činoherní divadlo je nejnovějším divadlem v Tule, bylo založeno v květnu 2005.  Divadlo módy „Kontura“ je umělecký prostor pro módní přehlídky a přehlídky kostýmů, založené koncem 80. let pod vedením Valerije Viktoroviče Suchova.

Tula () je město v evropské části Ruska, administrativní centrum Tulské oblasti a okresu města Tula. V roce 1976 byla Tula jmenována městem-hrdinou. Nachází se na severu Středoruské vysočiny na břehu řeky Upy a leží 193 km jižně od Moskvy. Vzdálenost od severu k jihu je 30 km a od západu na východ 25 km.

Tula () is the largest city and the administrative center of Tula Oblast in Russia, located south of Moscow. Tula is located in the north of the Central Russian Upland in European Russia, on the banks of the Upa River, a tributary of the Oka, 193 km south of Moscow. As of the 2010 Census, Tula had a population of 501,169, and increase from 481,216 in 2002, making it the 32nd largest city in Russia by population.


Dílo.

Flamel je označován za autora alchymistické knihy "Kniha hieroglyfických obrazů", která byla vydána v Paříži roku 1612 pod názvem "Livre des figures hiéroglypiques" a v Londýně roku 1624 pod názvem "Exposition of the Hieroglyphicall Figures".

Legendy.

Během jeho poklidného života se mu jedné noci ve snu zjevil anděl a ukázal mu knihu s podivnými hieroglyfy na každé sedmé stránce. „Flamele,“ řekl mu anděl, „dobře si tuto knihu prohlédni; ničemu z ní neporozumíš, vůbec ničemu, ty ani mnozí další, ale nadejde den, kdy tam uvidíš, co nikdo jiný.“ Když Flamel vztáhl po knize ruku, anděl zmizel ve zlatém oblaku.  O mnoho let později se mu dostala do rukou velmi veliká zlacená kniha s podivnými znaky, vyrytými do listů z tenké kůry. Desky byly z umně opracované mědi, s podivnými literami a číslicemi. Flamel v ní rozpoznal knihu, kterou kdysi spatřil v onom podivném snu. Na prvních stránkách se v ní zlatým písmem pravilo, že ji sepsal „Žid Abraham, kněz, levita, astrolog a filosof pro národ židovský, jenž byl z Božího dopuštění rozprášen mezi Galy, pozdrav“.  Flamel podivnou knihu okamžitě koupil za dva floriny. Měla jednadvacet stran. Na každé sedmé straně byly jen obrazce. Texty byly pro Flamela nesrozumitelné, neboť nebyly psány latinkou. Flamel soudil, že autor knihy odhalil Židům umění trasmutace kovů, aby byli s to platit daně Římanům. Dohadoval se rovněž, že kniha podává návod na Velké dílo. Po 21 letech marných pokusů si náhle uvědomil, že nejvhodnějším vykladačem této knihy by byl Žid. A jak najít vhodnějšího než tím, že se připojí ke zbožným poutníkům, kteří se každoročně vydávají do kostela Saint-Jacques-la-Boucherie na cestu do Compostely ve Španělsku.  Na cestu se vydal roku 1378. Po vykonání pobožnosti v chrámu svatého Jakuba v Compostele navštívil se svou pečlivě opatrovanou knihou celou řadu tamních synagog, ale bezvýsledně. Avšak jeho štěstí (nebo osud) se obrátilo na zpáteční cestě. V Leónu se seznámil s boloňským obchodníkem, který ho poslal za svým přítelem zvaným Maitre Cynches, židovským konvertitou. Ten v knize rozpoznal dávno postrádaný spis "Eš mezaref" rabi Abrahama, text, který kabalisté pokládali za navždy ztracený. Oba noví přátelé odcestovali do Paříže, aby tam originální dokument rozluštili. Na této cestě však mistr zemřel.  Flamelovi tedy trvalo další tři roky, než se mu podařilo dovést své experimenty ke zdárnému konci. Když pak došlo na předposlední stadium se substancí ve skleněné nádobce v peci, s tlukoucím srdcem a zatajeným dechem pozoroval měnící se barvy. Objevovaly se ve správném pořadí jak to bylo popsáno ve spisu: od šedé k černé, od černé k bílé. Bílá se zjevila jako kulatá zář okolo okraje černé atd. a pak všechno zbělelo. Dosáhl stadia bílého elixíru. S pomocí své ženy Perenelly zaznamenal, že okolo poledního v pondělí 17. 1. 1383 dosáhli transmutace přidáním bílé substance do půl libry roztaveného olova a tyglíku. Výsledným produktem bylo ryzí zlato, čistší než zlato z dolů.  Po tomto úspěchu vrátil Flamel zbytek bílého elixíru zpět do nádoby a pokračoval v zahřívání. Znovu se jedna po druhé objevovaly správné barvy a 25. 4 dovršil své dílo a pomocí rudého kamene proměnil rtuť ve stejné množství ryzího zlata. Se získaným zlatem se stal Flamel nejbohatším mužem v Paříži, avšak jeho pohádkové bohatství zůstalo velkým tajemstvím.  Ve své poslední vůli Flamel odkázal peníze na založení čtrnácti špitálů, výstavbu tří kaplí a obdarování sedmi kostelů. Odkud tohle nesmírné bohatství pocházelo? Tvrdívalo se, že z alchymického zlata. Tvrdí se, že Perennelle zemřela roku 1397 nebo 1404 a byla pohřbena na Hřbitově neviňátek. Flamel žil do roku 1418. Jistý Paul Lucas však ve svém díle Voyage au Levant píše, že se s manželi Flamelovými setkal v roce 1705 a později v roce 1761 se účastnili představení v pařížské Opeře.  Flamel je také zmiňován jako žijící postava v knize Harry Potter a kámen mudrců, která se odehrává na konci 20. století.

Nicolas Flamel (mezi 1330–1340, Paříž – 1417/1418) byl francouzský písař, notář, obchodník s rukopisy a alchymista. Svou kariéru zahájil jako veřejný písař a notář v Paříži nejprve v blízkosti Hřbitova Neviňátek a později naproti kostelu Saint-Jacques-la-Boucherie, v ulici, které se pak začalo říkat Rue des Ecrivains. Otevřel si dílnu poblíž domu zvaného "A la Signe de la Fleur de Lys" („Dům u Lilie“), kde kopíroval rukopisy a knihy.

Nicolas Flamel (; 1330 – 22 March 1418) was a French scribe and manuscript-seller. After his death, Flamel developed a reputation as an alchemist believed to have discovered the philosopher's stone and to have thereby achieved immortality. These legendary accounts first appeared in the 17th century.


Mládí.

Schnitzer se narodil ve slezském Opolí jako syn židovského obchodníka. Po otcově smrti v roce 1842 se s matkou přestěhoval do Nisy, kde absolvoval gymnázium. Poté studoval medicínu v Vratislavi, Berlíně a Královci. Ve Vratislavi se stal členem studentského sdružení "Breslauer Burschenschaft Arminia".

Působení v Osmanské říši.

Po dokončení studia se Schnitzer vydal do Turecka. V Antivari (dnešní Bar v Albánii) se stal přístavním a obvodním lékařem. Jako vojenský lékař se podílel na expedici do Sýrie a Arábie. Naučil se zde několik jazyků – albánštinu, turečtinu, arabštinu a perštinu. V roce 1871 doprovázel guvernéra Ismaila Hakkiho pašu do Trapezuntu, Erzurumu a nakonec do exilu. Po Ismailově návratu do úřadu jej následoval do Janiny, kde zůstal až do guvernérovy smrti v roce 1873.

Působení v Africe.

Poté se Schnitzer oženil s vdovou po Ismailovi, ženou řeckého původu, a odstěhoval se s ní a jejími dětmi zpět do Nisy. V září 1875 se vypravil do Egypta a v roce 1876 se na žádost Charlese George Gordona paši, guvernéra súdánské provincie Equatoria, stal vrchním equatorijským lékařem. Přijal jméno "Mehmed Emin", avšak není jisté, zda konvertoval k islámu. Sbíral nejrůznější rostliny a živočichy, z nichž mnoho věnoval evropským muzeím. Diplomatická mise do Bugandy a Bunyora (dvou významných království na území dnešní Ugandy), na niž Gordon paša Schnitzera vyslal, se setkala s úspěchem, mj. díky Schnitzerovu skromnému vystupování a skvělým znalostem jazyka Luganda. "Mehmed Emin efendi" navštívil jezero Ukerewe, prozkoumal Somerset a podnikl cestu z Lada přes Dusile, Magungo, Masinsi, Mruli, řeku Kafur a Unyoro do Rubaghy. V roce 1878 ho egyptský místokrál jmenoval guvernérem Equatorie a daroval mu titul "bej". Poté se Schnitzer vypravil z Rubaghy k jezeru Ukerewe a přes Mruli a Fauveru zpět do Magunga. V Unyoru zjistil, že Beatricin záliv (objevený Henrym Mortonem Stanleym) nepatří navzdory Stanleyho domněnce k Mwutanu, nýbrž k jižní mořské pánvi. V roce 1879 se vydal na neprozkoumaný západní břeh Mwutanu a o rok později navštívil Makraku. V roce 1881 byly k jeho provincii připojeny oblasti Rohl a Amadi, část území Niam-Niam a celé Monbuttu. Téhož roku vypuklo na severu Mahdího povstání a Equatoria byla odříznuta od okolního světa. V roce 1884 se Karam Allah vypravil dobýt Equatorii. "Mehmed Emin bej" se rozhodl zůstat v provincii. Na pomoc se mu vypravil Henry Morton Stanley a chystaly se i další záchranné expedice (např. z USA či Německa, kterou organizoval Carl Peters), avšak ukázalo se, že Emin, mezitím jmenovaný "pašou", se nenachází v ohrožení.  Poté chtěl Schnitzer pokračovat ve svých cestách po Africe, a to ve službách Německé východoafrické společnosti (spolu s Franzem Stuhlmannem), avšak byl v Kineně zavražděn dvěma Araby, pravděpodobně obchodníky s otroky. Ferida, jeho šestiletá dcera z druhého manželství, byla poté zajata a prodána do otroctví.

Eduard Carl Oscar Theodor Schnitzer (28. března 1840 – 23. října 1892), známý jako Mehmed Emin paša, byl slezský cestovatel, badatel, lékař a dobrodruh. Od roku 1878 byl guvernérem súdánské provincie Equatoria.

Mehmed Emin Pasha (born Isaak Eduard Schnitzer, baptized Eduard Carl Oscar Theodor Schnitzer; March 28, 1840 – October 23, 1892) was an Ottoman physician of German Jewish origin, naturalist, and governor of the Egyptian province of Equatoria on the upper Nile. The Ottoman Empire conferred the title "Pasha" on him in 1886, and thereafter he was referred to as "Emin Pasha".


Klubová kariéra.

Wilmots hrál nejprve v Belgii profesionálně za kluby K. Sint-Truidense, KV Mechelen a Standard Lutych. V letech 1996–2003 hrál v německém FC Schalke 04 s výjimkou sezony 2000/01, kdy působil ve francouzském Girondins Bordeaux.  S KV Mechelen vyhrál v roce 1988 Superpohár UEFA po celkové výhře nad nizozemským PSV Eindhoven. a v sezoně 1988/89 domácí ligový titul. Se Standardem Lutych získal v sezoně 1992/93 prvenství v belgickém poháru po finálové výhře 2:0 nad R. Charleroi SC. Úspěchy zažil i se Schalke 04, vyhrál s ním Pohár UEFA 1996/97 a v sezoně 2001/02 DFB-Pokal.

Reprezentační kariéra.

Marc Wilmots působil v mládežnických reprezentacích Belgie U19 a U21.  V A-mužstvu Belgie debutoval 26. května 1990 v utkání proti národnímu týmu Rumunska (remíza 2:2). Celkem odehrál v národním týmu 70 utkání a vstřelil 29 gólů dle Belgické fotbalové asociace. Fotbalové databáze (např. National Football Teams nebo Footballdatabase.eu evidují pouze 28 gólů, rozdíl je v utkání 2. června 2001 proti Lotyšsku, kde padl jeden vlastní gól Lotyšů, který Belgická fotbalová asociace připisuje Wilmotsovi.  Zúčastnil se čtyř světových šampionátů - MS 1990 v Itálii (nevyužitý náhradník), 1994 v USA, 1998 ve Francii a 2002 v Japonsku a Jižní Koreji.  Hrál i na EURU 2000, které Belgie pořádala společně s Nizozemskem.

Trenérská kariéra.

S trenéřinou začal v roce 2002 jako dočasný kouč FC Schalke 04. Poté vedl belgický K. Sint-Truidense VV. V letech 2009–2012 byl asistentem u belgického A-mužstva.  Belgický národní tým převzal v květnu 2012. Belgii vyrostla silná generace hráčů (např. Eden Hazard, Jan Vertonghen, Vincent Kompany, Romelu Lukaku, Kevin Mirallas a další) a Wilmotsovi se podařilo dovést je na Mistrovství světa 2014 v Brazílii z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. S mundialem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Pobřeží slonoviny.

V roce 2017, v březnu, byl jmenován trenérem reprezentace Pobřeží slonoviny. Podepsal dvouletý kontrakt, přičemž jeho cílem bylo dovést africký tým na světový šampionát v roce 2018. To se mu nepodařilo, což vedlo k jeho odvolání v listopadu 2017.

Íránská reprezentace.

V květnu 2019 se stal koučem reprezentace Íránu, podepsal smlouvu na tři roky.

Marc Robert Wilmots (* 22. února 1969, Dongelberg, Belgie) je bývalý belgický fotbalový záložník či útočník a reprezentant, a současný fotbalový trenér. V letech 2012–2016 vedl belgický národní tým. Od roku 2019 vede fotbalovou reprezentaci Íránu.

Marc Robert Wilmots (born 22 February 1969) is a Belgian international former footballer who most recently managed the Iran national football team. During his club career as attacking midfielder, he won trophies with KV Mechelen, Standard Liège and Schalke 04.


1933-1945.

Honosné sídlo bylo odpočinkovým místem Hermanna Göringa a jeho rodiny po celou dobu druhé světové války.  Když navštívil Carinhall Adolf Hitler, rozladěně prohlásil: "Můj Berghof se s tím přirozeně nedá srovnávat. Mohl by sloužit leda jako zahradní pavilon". Göring a jeho druhá žena Emmy přijali na Carinhallu řadu významných hostů, například jugoslávského regenta Pavla, bulharského panovníka Borise III., švédského následníka trůnu Gustava Adolfa, maďarského říšského správce Horthyho, řeckého krále Jiřího nebo Charlese Lindbergha. V roce 1939, jen několik měsíců před začátkem války usedlost navštívil ministr zahraničí Polské republiky Józef Beck.  V prostorách Carinhallu byla umístěna Göringova soukromá sbírka uměleckých děl, z velké části pocházející z muzeí i soukromých sbírek v celé okupované Evropě. Součástí komplexu bylo soukromé kino, tělocvična, vyhřívaný bazén, parní lázeň, bowling a obrovský přijímací sál. Zajímavostí je, že zde byla k dispozici i jedna z prvních myček nádobí, kterou vyrobila firma AEG.  V roce 1943 se Göring rozhodl část sbírky převézt do úkrytu v solném dole u Altaussee ve Štýrsku. Tato umělecká díla byla v roce 1945 zajištěna spojenci a nákladními automobily převezena do centrálního sběrného místa ("Central Collecting Point") v Mnichově, kde byla umístěna v bývalých administrativních budovách NSDAP a budově Führerbau.  Druhá část sbírky zůstala na Carinhallu. V lednu 1945 rozhodl Göring o jejím převozu zvláštními vlaky do Berchtesgadenu, kde měla být ukryta v tunelech. Umělecké poklady pak byly vyloženy a umístěny do protileteckého krytu.

Po válce.

Po smrti Hermanna Göringa měl být Carinhall přeměněn na muzeum. S vývojem situace na frontách se však plány změnily. Hermann Göring opustil Carinhall 20. dubna 1945. S postupem 2. běloruského frontu nařídil 28. dubna 1945 příslušníkům malé jednotky Luftwaffe vyhodit budovy pomocí více než 80 leteckých pum do vzduchu. Ostatky Carin nechal tajně zakopat v lese. Hrob byl přesto nalezen příslušníky Rudé armády a zneuctěn. Místní hajný pozůstatky zachránil, pohřbil a informoval příbuzné ve Švédsku. Tělo bylo později kvůli východoněmeckým úřadům tajně exhumováno, pod cizím jménem zpopelněno a švédský pastor Heribert Jansson převezl urnu s popelem zemřelé do Švédska, kde byla uložena do původního hrobu na hřbitově v Lovö.  V roce 1999 vzbudila zájem o místo původního sídla kniha "Görings Reich: Selbstinszenierungen in Carinhall", ve které je popisováno hledání „pokladů“ v ruinách bývalého sídla. Z obavy, že by se místo mohlo stát svatostánkem neonacistů se braniborská vláda rozhodla pozůstatky hrobu Göringovy ženy zlikvidovat.  Zbytky rezidence, sestávající z dvou bývalých ubytoven pro stráže, dvou částí hlavní brány a kaštanové aleje je v současnosti vedena na seznamu památek města Templin.

Carinhall bylo reprezentativní sídlo říšského maršála a předního nacisty Hermanna Göringa. Majestátní komplex budov se nacházel v Schorfheide mezi jezery Großdöllner See a Wuckersee na severu dnešní spolkové země Braniborsko. Stavba komplexu byla zahájena po roce 1933 a probíhala v několika etapách. Návrhem byl pověřen architekt Werner March, autor Olympijského stadionu v Berlíně. Později stavbu převzal Friedrich Hetzelt, který ji i dokončil. Na výstavbě se významně podílela stavební firma Philipp Holzmann.

Carinhall was the country residence of Hermann Göring. It was built on a large hunting estate northeast of Berlin in Schorfheide forest, between the lakes Großdöllner See and Wuckersee in the north of Brandenburg.


Popis.

Je to tučňák prostřední velikosti, je největším druhem rodu "Spheniscus". Bývá vysoký 60 až 70 cm a váží 3,5 až 5 kg. Samci jsou zpravidla větší než samice, ale rozdíl bývá zřídkakdy postřehnutelný. Má dva černé příčné podkovité pruhy přes krk a prsa. Pije mořskou vodu, přebytečnou sůl pak vykašlává. Mláďata a nedospělci jsou na zádech šedočerní a zespodu špinavě bílí. Mladší ptáci mají na nohou bílé skvrny, s věkem jejich množství ubývá. Tučňák magellanský se dožívá až 25 let.

Potrava.

Jako všechny druhy tučňáků i tito potravu získávají v moři. Jejich jídelníček tvoří hlavně malé druhy mořských ryb, hlavonožci, měkkýši, korýši i kril.

Způsob života.

Více než polovinu roku tráví na moři, kde cestují za potravou. Zpět se vracejí koncem září se studenými proudy Humboldtovým (na pobřeží Chile) a Falklandským (na pobřeží Argentiny a dále). Tyto mořské proudy jsou obvykle bohaté na ryby a tučňáci se cestou před zahnízděním vykrmí.  Po doplutí do obvyklého hnízdiště, první připlouvají samci, si vybojují nejvhodnější místo pro vyhrabání nové nory, případně jen vyčistí starou. Průměrná nora má vstupní otvor široký 50 cm, pak následuje asi 1 metr dlouhá chodba vysoká 20 cm končící hnízdící komůrkou o průměru 45 cm, která je pod povrchem hluboko asi 40 až 50 cm. Komůrka je vystlána trávou a větvičkami vyvrženými mořem.  Po spáření snese samice obvykle dvě vejce o váze cca 130 gramů (slepičí váží polovinu). V sezení na vejcích se samec i samice střídají po dobu 43 až 44 dnů, mláďata se tak líhnou v druhé polovině listopadu. Mládě váží po vylíhnutí 60 gramů, má prachový šat a začíná vidět po 10 dnech. Asi za 100 dnů jsou opeření s dětským zbarvením, teprve dvou až tříletí dostávají typické zbarvení dospělců. V době klubání mláďat se do kolonie vracejí loňská a předloňská nedospělá mláďata.  Čerstvá mláďata mohou nyní vstoupit do moře a začít se sami živit, do té doby je živili rodiče. Staří ptáci nyní mají krátkou dobu odpočinku kdy se v moři vykrmí a vrátí se zpět na hnízdiště, kde přepeří současně se staršími mláďaty. Po výměně peří vyplouvají asi koncem dubna na další cestu mořem až do příštího hnízdění. Kroužkováním bylo zjištěno, že dospělí ptáci jsou většinou věrní svému hnízdišti. Také čerstvá mláďata podnikají dlouhé cesty, za šest měsíců po vstupu do vody byla nalezena 3300 km daleko.

Ohrožení.

Zmenšování počtu tučňáka magellanského je zapříčiněno jednak změnou klimatu, kdy pravidelné mořské proudy nečekaně nepřinášejí do pobřežních vod okolo hnízdišť dostatek ryb nutných k obživě a dále i lidskou činností, kdy jsou tučňáci ať úmyslně nebo neúmyslně loveni. Největší pohromou však bývají ekologické katastrofy znečistěním vody, které postihnou mořskou faunu nebo dokonce samotné tučňáky. Při styku s ropou ztrácí peří izolační vlastnosti a tučňáci hynou na podchlazení. Mezi přirozené nepřítele patří lachtani v moři a buřňáci na hnízdištích.  Je odhadováno, že celkově žije asi 1 300 000 párů tučňáka magellanského.

Tučňák magellanský ("Spheniscus magellanicus") je druhem tučňáků, který hnízdí na pobřeží jižního Chile, Patagonii, Ohňové zemi, na ostrovech Juana Fernandéze, Falklandách a hlavně na pobřeží Argentiny a částečně i Uruguaye a jihu Brazílie. Největší hnízdící kolonie je na poloostrově Punta Tombo v Argentině.

The Magellanic penguin ("Spheniscus magellanicus") is a South American penguin, breeding in coastal Patagonia, including Argentina, Chile and the Falkland Islands, with some migrating to Brazil where they are occasionally seen as far north as Espirito Santo. It is the most numerous of the "Spheniscus" penguins. Its nearest relatives are the African penguin, the Humboldt penguin, and the Galápagos penguins. The Magellanic penguin was named after Portuguese explorer Ferdinand Magellan, who spotted the birds in 1520. The species is listed as Near Threatened by the IUCN.


Historie.

Počátky státního sekretariátu sahají k Tajné komoře (Camera secreta) z doby papeže Martina V. a k Apoštolskému sekretariátu (Secretaria Apostolica) Inocence VIII. (1487), který ho zřídil pro úřední korespondenci v latinském jazyku. Jeho členy bylo 24 sekretářů, jeden z nich měl titul Secretarius domesticus a předsedal ostatním. Papež Lev X. pověřil sekretariát některými politickými úkoly, mj. řízením papežského státu. Vytvořil také úřad Secretarius intimus, který měl pomáhat kardinálovi sekretáři při řízení papežského státu a vést korespondenci v jiných jazycích než v latině a také korespondenci s nunciaturami. Význam sekretariátu vzrostl zejména po tridentském koncilu, kdy začal přebírat prvořadou pozici v římské kurii od Apoštolské kanceláře. Inocenc X. byl prvním papežem, který dal státnímu sekretariátu současný charakter úřadu. Po zániku papežského státu v roce 1870 byl státní sekretariát změněn apoštolskou konstitucí Sapienti Consilio papeže Pia X. z 29. června 1908. Další reforma sekretariátu se uskutečnila po Druhém vatikánském koncilu apoštolskou konstitucí Regimini Ecclesiae Universae z 15. srpna 1967. Papež Pavel VI. v motu proprio Quo aptius z 27. února 1973 ukončil činnost Apoštolské kanceláře a zrušil úřad kardinála-kancléře. Současnou strukturu státního sekretariátu ustanovil Jan Pavel II. apoštolskou konstitucí Pastor Bonus z 28. června 1988. Poslední změny v jeho struktuře provedl papež František v listopadu 2017, kdy vzniklo rozdělení na tři sekce.

Struktura úřadu.

V čele státního sekretariátu stojí Kardinál státní sekretář. Ten je hlavním spolupracovníkem papeže při řízení katolické církve, nejvyšším představitele Apoštolského stolce na mezinárodní scéně a ve výjimečných případech reprezentuje osobu samotného papeže.  Státní sekretariát se dělí na dvě sekce:

I. sekce: obecné záležitosti.

Tato sekce se stará o vyřizování každodenní papežovy agendy. Zkoumá záležitosti, které je třeba řešit mimo řádnou kompetenci dalších odborů římské kurie. Podporuje vztahy se zmíněnými odbory a koordinuje jejich práci. Usměrňuje funkci papežských zástupců a jejich činnost, zvláště pokud jde o jednotlivé církve. Plní všechny povinnosti spojené se zastoupením jednotlivých států u Apoštolského stolce. Po dohodě s ostatními odpovědnými odbory se zabývá zastoupením a činnosti Apoštolského stolce u mezinárodních katolických i nekatolických organizací. Kromě toho sepisuje a vydává apoštolské konstituce, vyhlášky, apoštolské listy a další dokumenty, které mu papež svěří. Vyřizuje veškeré záležitosti týkající se jmenování do římské kurie a do dalších orgánů Apoštolského stolce, jejichž provedení a schválení přísluší papeži. Střeží olověnou pečeť a rybářský prsten. Stará se o vydávání bulletinu - Acta Apostolicae Sedis, šíří prostřednictvím Tiskového úřadu zprávy o činnosti papeže a o aktivitách církve. Ve spolupráci s druhou sekcí dohlíží na L'Osservatore Romano, vatikánský rozhlas a vatikánské televizní studio. Přes statistickou kancelář sbírá a zveřejňuje údaje vztahující se k životu celé církve. Pečuje o vydávání Papežské ročenky.

II. sekce: vztahy se státy.

Sekce má za úkol starat se o vztahy s vládami států. Do činnosti tohoto oddělení spadá:

III. sekce: diplomatický personál Svatého Stolce.

III. sekce podléhá kardinálu státnímu sekretáři a vede ji Delegát pro papežská diplomatická zastoupení (Delegato per le Rappresentanze Pontificie), který by měl pravidelně navštěvovat diplomatické mise Svatého Stolce. Tato sekce se věnuje výhradně záležitostem, které se týkají osob pracujících v diplomatických službách Svatého Stolce (permanentní formace, životní podmínky, zařizování různých povolení a víz...).  III. sekce úzce spolupracuje s I. i II. sekcí. Proto se Delegát pro diplomatická zastoupení spolu se Substitutem pro všeobecné záležitosti (vedoucí I. sekce) a se Sekretářem pro vztahy se státy (vedoucí II. sekce) účastní pravidelných týdenních koordinačních setkání vedených Státním Sekretářem. Delegát navíc svolává a předsedá schůzím, během nichž se rozhoduje o nominacích papežských diplomatů. Má také zodpovědnost, spolu s prezidentem Papežské církevní akademie, za výběr a formaci kandidátů pro diplomatickou službu.

Státní sekretariát je odbor římské kurie, který je k dispozici papeži při řízení katolické církve. V jeho čele stojí Kardinál státní sekretář. Poslání státního sekretariátu definuje konstituce Pastor Bonus z roku 1988 v článcích 39 až 47.

The Secretariat of State is the oldest dicastery in the Roman Curia, the central papal governing bureaucracy of the Catholic Church. It is headed by the Cardinal Secretary of State and performs all the political and diplomatic functions of the Holy See. The Secretariat is divided into three sections, the Section for General Affairs, the Section for Relations with States, and, since 2017, the Section for Diplomatic Staff.


Výskyt.

Bělokur horský žije s oblibou v horách a ve vyšších nadmořských výškách od 2000 do 5000 metrů. Jindy však preferuje nížiny. Obecně je rozšířen v arktické a subarktické Eurasii, Severní Americe (přesněji v Kanadě a Aljašce), v Grónsku a na Ellesmerově a Baffinově ostrově. Obývá známé hornaté oblasti, jako evropské velehory Alpy a Karpaty, Pyreneje, Ural, Pamír, pohoří Altaj, nebo v Japonsku ostrov Honšú a okolí hory Tatejama, kde se nachází i stejně zvaná sopka. Početné populace se vyskytují také v jižních zeměpisných šířkách; v Skotsku, Bulharsku, Mongolsku, Španělsku či Švýcarsku. Ptáci, především ti vyskytující se v arktickém regionu, mohou migrací zatoulat až na Island. Dříve, během poslední doby ledové (období před 2,5 miliony až 10 000 let), se druh znamenitěji vyskytoval po celé Evropě.

Taxonomie.

Patrně během roku 1781 (někdy uváděno 1776) se o něm poprvé zmínil učenec známého švédského přírodovědce Lars Montin, zprvu jako "Tetrao mutus" (dnes "Lagopus muta"). Obvykle nese také druhové jméno "mutus", které údajně z gramatického hlediska není správné, a je tak voleno vhodnější "muta".  Bělokur horský se dělí asi na 20 až 32 poddruhů. V aktualizované taxonomii (2018) "The eBird" od Clements a kol., je dělen na rovných 30 subspecií. Jednotlivé poddruhy se mohou lišit opeřením i velikostí.

Popis.

Tento druh se velmi podobá svému blízkému příbuznému bělokuru rousnému, avšak bývá o něco menší (33–38 cm), nicméně samičky obou druhů jsou od sebe těžko rozeznatelné. Rozpětí křídel dosahuje délky 54–60 cm. Severněji se vyskytující ptáci dosahují zpravidla větších rozměrů. Dospělý jedinec váží od 0,4 do 0,7 kg. Maximální hmotnosti dosahuje na podzim a nejnižší s příchodem léta. Bělokur horský má kulaté tělo a ve srovnání s ním poměrně malou hlavu. Sameček je na hřbetě a hlavě zbarven šedě až hnědě, a nad každým okem má červený hřebínek, který se v období námluv zvýrazní. Křídla a břišní část je opeřena bíle a ocas černě. Na zimu ovšem své opeření vymění a je téměř zcela bílý, jen ocasní část zůstává černá. Takto měněné peří zajišťuje kamufláž po celý rok (celkem 3 krát).  Bělokur horský jistě zaujme svými velkými opeřenými chodidly. Jejich neobvykle velká plocha poslouží především v zimních měsících, kdy se při chůzi nezaboří do sněhu. Aby si při nízkých teplotách (až -20 °C) udržel teplo, zobákem si načechrává peří, čímž v něm zadržuje vzduch. Dostatečnou izolaci zajišťují také jednotlivá pírka, která jsou na spodní straně (u kořínků) obalena hustým chmýřím. Zimnímu období přizpůsobuje i chování, prakticky nelétá a zdržuje se jen na zemi, čímž šetří energií. Mrazivé noci přečkává v chodbičce ve sněhu, kterou si umí sám poměrně rychle vyhrabat (postačí mu obvykle i 15 sekund). Spodní část takové chodbičky se nachází asi 25 až 28 cm pod povrchem sněhu.

Predátoři a potrava.

Kvůli neúrodné tundře a těžko přístupnému hornatému terénu, je bělokur horský jen zřídka ohrožen predátory, především pak pouze několika dravými ptáky (např. poštolkami nebo orlem skalním). Cítí se natolik bezpečně, že ani přítomnost člověka jej zpravidla nikterak neznervózní.  Jeho strava se skládá z široké škály výhonků, pupenů, bobulí (např. brusnice brusinky, černého rybízu), květů a listů (např. šichy, skalenky poléhavé), které jsou odolné vůči větru a mrazu. Potravu tak získává především z vřesovišť a soustředí se také na rostliny z rodu bříza a vrba. Kuřata pojídají rovněž hmyz, pavouky a slimáky.

Rozmnožování.

Bělokur horský je zpravidla monogamní (neplatí především pro ptáky vyskytující se na dalekém severu). O stavbu hnízda i potomky se stará pouze samička, zatímco sameček hájí území o rozloze až 30 km2. Jedinci, kteří se nepodílejí na chovu, zůstávají v malých skupinkách nebo individuálně poblíž hnízdišť, přičemž se neúčastní teritoriálního chování.  Období námluv nastává zhruba v polovině května. Toto období uvítá bělokur horský například tak, že vzlétá s hlasitými skřípavými zvuky šikmo vzhůru a pak se v elegantním oblouku snáší zpět na zem. Samečci mezi sebou často svádí boj o území. V potyčce se snaží jeden druhého klovat do zátylku nebo si vyškubávají pera. Jeden takový souboj může trvat i několik hodin. Po těchto kláních se zdatnější sameček zdržuje u své družky a zanedlouho se jí bude dvořit. Ohromit samičku se pokouší jakýmsi svatebním tancem, tedy tak, že ji kolem dokola obchází, přičemž má vztyčená zadní (ocasní) pera, protáhlý krk a roztažené jedno z křídel, kterým se dotýká země.  Během června položí samička obvykle 5–8 nažloutlých kropenatých vajec (ojediněle 3–12) do vyhrabané jamky, zpravidla ukryté v křoví. Matka se nezdráhá je ponechat opuštěná, zatímco se sama krmí. Nezdržuje se však dlouho. Inkubuje je asi tři týdny.  Mláďata se začínají líhnout v červenci. Prakticky hned po vylíhnutí (asi po hodině a půl) se staví na nohy a sama se krmí. Matka je však svým tělem každou chvíli zahřívá, neboť jsou opeřena méně odolným prachovým peřím. Velcí jsou asi 6 cm a jejich chodidla dosahují už nyní viditelně větších rozměrů. Jsou poměrně zranitelná, často je pro ně nebezpečné samotné klima. Draví ptáci (především poštolky či orel skalní) nebo třeba lišky představují další riziko. Zvětří-li matka takového predátora, podá mláďatům specifickým, poměrně tichým tónem zprávu o možném nebezpečí, a ta automaticky porozumí a znehybní.  V srpnu, asi 14–30 dní stará ptáčata pojídají především hmyz vyskytující se na květech. Takový přísun bílkovin urychlí jejich růst. Na krátkou vzdálenost již dokážou vzlétnout. Ve stáří asi 10 až 12 týdnů jsou plně samostatná a na konci října je matka opouští. Pohlavně vyzrálý jsou obvykle ke konci jednoho roku.

Populace a ohrožení.

Celosvětová populace je extrémně velká (hrubým odhadem 5 až 25 milionu jedinců) a rozlehlá, a proto Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) posouzena jako málo dotčená. Přesto je v některých oblastech bělokur horský považován za ohrožený; je například oblíbenou součástí slavnostních jídel islandské kuchyně. Dříve zde byl v letech 2003 a 2004 lov bělokurů zakázán, avšak se zpřísněnými normami znovu obnoven v roce 2005. Obchodování s nimi je nezákonné.

Bělokur horský ("Lagopus muta", též uváděný pod názvem "Lagopus mutus"), jinak také kur alpský, je pták z řádu hrabavých. Velmi se podobá svému blízkému příbuznému bělokuru rousnému. Svého souputníka doprovází i v areálu rozšíření, nalezneme ho však i v ještě severnějších oblastech než bělokura rousného, totiž v Grónsku. Zároveň obývá nadmořské výšky kolem 3000 metrů nad mořem, takže ho lze spatřit i v horách Mongolska, severní Číny a jihovýchodního Ruska a také v evropských velehorách – Alpách a Karpatech. Celosvětová populace je velká (odhadem až 25 milionu jedinců) a druh nečelí prakticky žádné hrozbě.

The rock ptarmigan (') is a medium-sized gamebird in the grouse family. It is known simply as the ptarmigan"' in the UK and in Canada, where it is the official bird for the territory of Nunavut, and the official game bird for the province of Newfoundland and Labrador. In Japan, it is known as the "raichō" (雷鳥), which means "thunder bird". It is the official bird of Gifu, Nagano, and Toyama Prefectures and is a protected species nationwide.


Život.

Do svých 14 let neopustil rodnou vesničku a pomáhal otci na poli. V roce 1944 dokončil základní sedmiletou školu a nastoupil na lesnickou průmyslovku. Do školy chodil denně 15 km pěšky. Když školu ukončil, byl jmenován mistrem dřevařského střediska, pracoval v lese. V roce 1950 nastoupil vojenskou službu. Brzy byl poslán na vojenské letecké učiliště v podhůří masivu Ťan-šan, ve Frunze. Zde se během výuky v letech 1951–1954 naučil létat i na reaktivních letounech a nastoupil službu jako vojenský letec u pluku.  Od roku 1960 byl ve skupině prvních kandidátú na kosmonauty ve Hvězdném městečku. Roku 1962 se stal nejdříve dvojníkem Germana Titova, pak již pátým kosmonautem světa.  V roce 1963, po svém prvním letu se oženil s kosmonautkou Těreškovovou. Měli spolu dceru Jelenu. Roku 1980 se jejich manželství rozpadlo, Těreškovová se vdala za lékaře Šapošnikova.  V roce 1968 ukončil Vojenskou akademii leteckého inženýrství. Dne 26. ledna 1982 byl vyřazen z týmu kosmonautů. Byl také v Praze při otevření první stanice kosmických spojů v tehdejším Československu.

Lety do vesmíru.

Start Vostoku 3 byl z kosmodromu Bajkonur. V lodi 3 byl sám, vyzkoušel ruční řízení, absolvoval první televizní přenos, obletěl Zemi čtyřiašedesátkrát a protože byl na orbitě i Vostok 4 s Pavlem Popovičem, jednalo se o první skupinový let. V řídícím středisku na Zemi byl Jurij Gagarin. Nikolajev přistál v kabině lodi na padácích na území Kazachstánu.  Dva roky poté byl velitelem kosmické lodě Sojuz 9, tehdy se jednalo o nejdelší, tedy rekordní let. Partnerem v lodi mu byl Vitalij Sevasťjanov a společně absolvovali mnoho experimentů. Start i přistání byly stejné, jako u prvního letu.

Závěr života.

V roce 1996 se stal poslancem v ruském parlamentu. V té době byl generálmajorem. Zemřel na srdeční infarkt, když se ve věku 75 let účastnil jako hlavní rozhodčí Celoruských sportovních her venkova v Čeboksarech v ruském Povolží.

Andrijan Grigorjevič Nikolajev,, (5. září 1929 Šoršely, Čuvašská autonomní republika, SSSR – 3. července 2004 Čeboksary, Rusko), byl sovětský vojenský letec a kosmonaut čuvašské národnosti. V kosmu byl dvakrát.

Andriyan Grigoryevich Nikolayev (Chuvash and ; 5 September 1929 – 3 July 2004) was a Soviet cosmonaut. In 1962, aboard Vostok 3, he became the third Soviet cosmonaut to fly into space. Nikolayev was an ethnic Chuvash.


Ekologie.

Rezervace Camargue se rozkládá v největší západoevropské deltě, mezi dvěma rameny řeky Rhôny ("Petit Rhône" a "Grand Rhône"). Na severu sousedí s městem Arles. Celková výměra rezervace neustále mírně roste kvůli obrovskému množství sedimentů, které při svém ústí vyplavuje řeka Rhôna. Bahno, donesené říčním proudem, dosahuje každý rok objemu až 20 milionů m3. Severní část oblasti Camargue tvoří zemědělské půdy, kde se pěstují především obiloviny, vinná réva, ale také rýže. Jih a střed se vyznačují brakickým solným ekosystémem. Tvoří jej unikátní pestrá mozaika písečných dun, rákosin, brakických jezer, lužních lesů, salin a pastvin ve spojení s mořským pobřežím. Slaná či sladká voda je klíčovým prvkem celé oblasti, neboť v podobě jezer, rybníků a mokřadů tvoří téměř třetinu rozlohy přírodního parku. Velká část vodních ploch vznikla ze slepých říčních ramen.  Typická solná jezera se nazývají "étang". Největším z nich je s rozlohou více než 6500 hektarů Étang de Vaccarès, přezdívané „Velké moře“. Jako významné hnízdiště ptáků je chráněné již od roku 1927. Dosahuje délky až 12 km a jeho hloubka přitom nikde není vyšší než 2 m.  Všudypřítomná voda je ovšem problémem pro trvalé osídlení. Četné povodně, které zasáhly Camargue během 19. století, vyústily v roce 1859 ve vybudování ochranné hráze (francouzsky "Digue à la Mer") o délce 20 km a výšce 2,5 m.  Velký význam pro oblast Camargue má sůl, která se tu získává již po staletí. Průmyslová těžba začala v 19. století, kdy byla také postavená těžařská obec Salin de Giraud. V jejím okolí se nachází mělké pánve, v nichž se postupně odpařuje mořská voda a zanechává po sobě krystalickou sůl.

Fauna a flóra.

Přírodní park Camargue je domovem pro nespočet druhů rostlin i živočichů. Mezi typickou květenu patří limonka, tamaryšek, rákos, slanorožec, divoké kosatce a divoký rozmarýn. Jalovce rostoucí až do výšky 6 metrů tvoří lesík Bois des Rièges mezi mořem a jezerem "Étang du Vaccarès".  Park je také velmi důležitým prostorem pro nejrůznější druhy ptactva. Nalézá se na strategicky významném místě pro migrující ptáky, kteří je na svých tazích využívají k odpočinku. V Camargue nacházejí dostatek místa i potravy. Miliony ptáků zastupuje na 400 různých druhů, především vrubozobých a bahňáků. Některé druhy tu i hnízdí, například kulík mořský, racek tenkozobý, zrzohlávka rudozobá, pisila čáponohá, koliha velká, bukač velký, bukáček malý, rybák obecný, lyska černá, volavka červená, volavka rusohlavá, volavka vlasatá, volavka stříbřitá i moták pochop. Vyskytují se tu i tenkozobec opačný a ouhorlík stepní, kteří na jiném místě ve Francii nehnízdí.  Žije tu ale i velké množství hmyzu, včetně údajně nejdivočejších komárů ve Francii.

Býci.

Zdejší býci mají černou barvu a rohy zaokrouhlené nahoru. Žijí zde polodivoce hlavně v bažinách. Jsou menšího vzrůstu a prodávají se na býčí zápasy nebo je jejich maso použito jako pokrm v místních dušených jídlech.

Koně.

Camargské plemeno je jedno z nejstarších plemen koní. Jsou příbuzní se svými prehistorickými předky, kteří byli nalezeni v jižní Francii. V této oblasti žili divoce stovky let, a tak přežijí vlhké teplé léto i chladnou zimu. Typická je pro ně bílá barva a menší vzrůst. Tradičně se používají k práci s místním dobytkem.

Plameňáci.

Plameňáci jsou jedním ze symbolů přírodního parku Camargue. Je to totiž jediné místo ve Francii a jedno z mála kolem Středozemního moře, kde se vyskytují ve volné přírodě. Hejna můžou čítat až 20 000 párů. Svá hnízda si staví z bahna a živí se převážně planktonem. Vítanou potravou plameňáků je také žábronožka solná, které se velmi dobře daří právě v prostředí se zvýšeným obsahem soli.

Parc Naturel régional de Camargue je přírodní park v oblasti Provence na jižním pobřeží Francie (departementy Bouches-du-Rhône a Gard). Proslulá oblast mokřadů o rozloze přes 1000 km2 v deltě Rhôny při pobřeží Středozemního moře hostí až 400 druhů zvířat včetně plameňáků, turů a camargských koní. Je jednou z nejdůležitějších oblastí svého druhu v Evropě.

The Camargue (,,, ; ) is a natural region located south of Arles, France, between the Mediterranean Sea and the two arms of the Rhône delta. The eastern arm is called the "Grand Rhône"; the western one is the "Petit Rhône".