Život.

Bumin byl nejstarší syn Ašına Tuwu-Ta-jabgu (Tuwy) z rodu Cu-ku (Ašına). Tuwa vládl svazu dvanácti kmenů žijících na svazích jižního Altaje, (Severní Liang) kteří si říkali Turci (či Modří Turci; pro odlišení od současných Turků jsou historiky označováni jako Turkuti, či Turkité). Turci byli vazaly Žuan-žuanů, kterým odváděli daň ve výrobcích ze železa. Turecká produkce železa, zejména zbraně, měla pro Žuan-žuany velký význam. Žuan-žuanský kaganát ovládal mongolské stepi od Altaje až k Velkému Chinganu v Mandžusku.  Roku 534 Bumin po otci zdědil postavení náčelníka Turků, s titulem veliký jabgu čili princ. Postupně rozšířil svou moc na východ, až se roku 542 Turci objevili na březích Chuang-che. Zde měnili s Číňany říše Západní Wej koně za obilí a hedvábí. Místní wejské úřady však obchodu bránily, kočovníci reagovali nájezdy. Současně roku 542 Oguzové-Uzové (Tie-leové ) žijící v západním Mongolsku od Altaje až k Bajkalu, povstali proti Žuan-žuanům, ale byli poraženi, přičemž jejich vůdce našel azyl v severovýchodní Číně – říši Východní Wej. Říše Západní Wej, přesněji faktický vládce říše, císařův rádce Jü-wen Tchaj, se rozhodl uzavřít s Turky spojenectví. Roku 545 wejské poselstvo přibylo k Turkům a ti se přihlásili k alianci s Západními Weji. Navázání diplomatických styků s Čínou pozvedlo Buminovu autoritu mezi kočovnými kmeny Mongolska.  Následující rok turečtí vyslanci přivezli do wejské metropole Čchang-anu tribut a potvrdili svazek. Současně Bumin zaútočil na Oguzy-Uzy (Tie-leové), opět povstavší proti Žuan-žuanům, a podrobil si je. Poté požádal žuan-žuanského kagana Anakueje o ruku jeho dcery. Kagan žádost odmítl slovy: „Jsi můj kovář, jak se jen opovažuješ vyslovit takový návrh?“ Odvetou Turci uvěznili kaganovy posly a upevnili spojenectví s říší Západní Wej – roku 551 Bumin požádal o manželství s princeznou dynastie Západní Wej, wejská vláda souhlasila a poslala mu princeznu Čchang-le. Téhož roku k pohřbu wejského císaře Wen-tiho Bumin vyslal poselstvo s darem dvou set koní.  Posíleni Oguzskými-Uzskými (Tie-leové) oddíly Turci zaútočili na Žuan-žuany a roku 551 porazili Anakuejovy síly v bitvě na severu Chuaj-chuangu (v dnešní prefektuře Čang-ťia-kchou), žuan-žuanský kagan poté spáchal sebevraždu. Bumin se naopak roku 551 prohlásil kaganem turecké říše s titulem „Illig-kagan“.  Bumin zemřel koncem roku 552, několik měsíců po svém prohlášení kaganem. Jeho postavení nakrátko převzal syn Ašına Kelo (Kara Issik), roku 553 se kaganem stal další syn Ašına Sıťin (Kušu Mukan). Oba vládli ve východní polovině říše, zatímco Buminův mladší bratr Ašına Ši (Istemi) spravoval s titulem jabgu západní část turkuckého státu. Po Buminově smrti turkucký kaganát dále expandoval a za méně než století se rozšířil na většinu centrální Asie.

Bumin-kagan nebo Bumen-kagan (staroturečtina:, Bumin qaγan,) také Illig-kagan () nebo osobním jménem: Ašına Tumen () (551 – † 552), byl zakladatel a první vládce turkuckého kaganátu, kterému vládl s titulem Illig-kagan čili král králů.

Bumin Qaghan (), Bumın Kagan or Illig Qaghan (Chinese: 伊利可汗, Pinyin: Yīlì Kèhán, Wade–Giles: i-li k'o-han, died 552 AD) was the founder of the Turkic Khaganate. He was the eldest son of Ashina Tuwu (吐務 / 吐务). He was the chieftain of the Turks under the sovereignty of Rouran Khaganate. He is also mentioned as "Tumen" (,, commander of ten thousand) of the Rouran Khaganate.


Historie.

Jekatěrinburg se začal během průmyslové revoluce rychle rozvíjet a časem se tak stal centrem celé oblasti Uralu. V 60. a 70. letech 20. století již byl milionovým městem a začaly také vznikat první plány na výstavbu podzemní dráhy.  Projekt vzniku systému tří linek s přestupním trojúhelníkem byl schválen roku 1980 a o dva roky později se začalo stavět. Vzhledem k rozmanitosti terénu se proto rozhodlo ke zkombinování mělkého a hlubokého založení stanic. První úsek, který však měl stanice pouze tři (Prospekt Kosmonavtov, Uralmaš a Mašinostrojtělej) se otevřel veřejnosti jako třináctý systém metra v SSSR (který existoval poté již jen několik měsíců) 26. dubna 1991.  Zatímco nově vzniklé Rusko zachvátila poté po rozpadu Sovětského svazu silná ekonomická krize, která po celé zemi výstavbu podzemních drah silně utlumila, v Jekatěrinburgu pokračovala stavba metra díky štědrým finančním injekcím prezidenta Jelcina dál (často se ale říká, že hlavním důvodem pro tento krok byl hlavně jeho původ z tohoto města). V roce 1992 se proto otevřela další jedna, a o dva roky později rovnou dvě stanice, metro tak tím svojí délku zdvojnásobilo. Další prodloužení přišlo roku 2002 v souvislosti s otevření stanice Geologičeskaja.  Od roku 2011 bylo metro prodlouženo až do stanice "Botaničeskaja". Stanice "Čkalovskaja" byla otevřená v roce 2012.

Plány.

Stavba stanice "Bažovskaja", která měla být mezi stanicemi "Geologičeskaja" a "Čkalovskaja", byla odložená na neurčito.  První část druhé linky by měla mít čtyři stanice. Otevření bylo původně plánováno na rok 2018, nicméně v květnu roku 2013 bylo jasné, že do roku 2018 otevření není reálné a stavba byla opět posunuta.

Metro v Jekatěrinburgu, Jekatěrinburské metro ( Екатеринбургский Метрополитен) je síť metra pod ruským velkoměstem Jekatěrinburgem (dříve "Sverdlovskem"). V současné době celý provoz tvoří pouze jediná linka (červená) s devíti stanicemi o celkové délce 12,7 km. Její součástí je také jedno depo (Depo Kalinovskoje), kde je umístěno 56 vozů typu 81-71, původem z Mytiščinského závodu. Ty jsou vypravovány ve čtyřvozových soupravách (stanice jsou konstruovány ale až na pětivozové). Rozchod kolejí v síti je 1524 mm, v roce 2013 metro přepravilo 52,4 milionů cestujících.

The Yekaterinburg Metro () is a rapid transit system that serves the city of Yekaterinburg, Russia. The Metro opened on 26 April 1991, and is long and serves 9 stations. The Yekaterinburg Metro is the 13th and last metro to open in the USSR.


Život.

Dětství a mládí.

Narodila se 3. března 1746 ve Varšavě do smíšeného německo-polského manželství. Otcem byl pomořanský hrabě Georg Detlev von Flemming a matkou princezna Antonina Czartoryská (dcera české šlechtičny Eleonory z Valdštejna). Matku však nikdy pořádně nepoznala, protože ta zemřela za tři týdny po porodu na neštovice. Otec si sice poté vzal její sestru, jenomže i ona zakrátko zemřela na stejnou nemoc. Malá Izabela byla tedy vychovávána především svou babičkou Eleonorou; vyrůstala v „Modrém paláci“ Czartoryských ve Varšavě a především na panství spřátelené rodiny Poniatowských ve Wolczynu (dnes Voŭčyn v Bělorusku). Z politických důvodů byla 19. listopadu 1761 otcem jako 15letá provdána za knížete Adama Kazimíra Czartoryského, téměř o 12 let staršího než ona.  Vedla bohatý společenský život elity své doby, doprovázela muže na cestách do zahraničí, především do Francie, kde se mj. potkala s Jeanem-Jacquesem Rousseauem, Voltairem, Benjaminem Franklinem; později se doma v Polsku setkala i s Casanovou (ten jí ocenil jako „velmi pěknou ženu, která však manželovi ještě nedala syna, protože byla na jeho vkus příliš hubená“) a dalšími.  Roku 1783 spolu se svým manželem kompletně přeměnila zděděný palác v Puławách, kam se rodina přestěhovala z Varšavy, na intelektuální a politické středisko polského života, jež soutěžilo s varšavským královským dvorem. Její knížecí dvůr byl jedním z nejvíce liberálních a progresivních, i když některé aspekty jejího chování působily skandály (zejména různé milostné avantýry).

Politická angažovanost.

Rodinná tragédie (smrt dvou dcer v jednom roce, přičemž prvorozená Tereza nešťastnou náhodou utrpěla silné popáleniny a za velikých bolestí po několika dnech zemřela) ji přiměla obrátit se k vážnějším věcem, než jen dosavadním frivolním radovánkám. V narůstající krizi polsko-litevského soustátí začala podporovat svého manžela v jeho politických snahách a angažovat se v národně-burcující agitaci. Iniciovala složení alegorické protiruské opery "Matka Sparťanka" (W. F. Lessel, 1786) – sama v ní hrála hlavní roli (odtud i její přezdívka) – která měla veliký dosah na dobové obecenstvo. Roku 1788 se přidala k šlechtické, proprusky a protikrálovsky orientované Vlastenecké straně (), snažící se o zásadní reformy a proměnu Polska v konstituční monarchii. „Čtyřletý sejm“ vedl mnohá svá rokování v palácích Czartoryských (Modrém paláci varšavském a v Puławách), kde mj. byl vypracován koncept Květnové ústavy. Izabela se těchto jednání aktivně účastnila, ovšem její výrazné vystupování přineslo i odpor ze strany části šlechtické veřejnosti a proto ji manžel „uklidil“ s nejstarším synem na cestu do Británie, kde pobyli více než rok a vrátili se těsně před přijetím ústavy.  Zklamání z prohrané rusko-polské války (v níž bojoval i syn Adam Jiří) a následného druhého dělení Polska (1793) vedlo manžele Czartoryské k usilovnému hledání osobnosti, která by hynoucí Polsko zachránila – proto také ve své rezidenci v Sieniawě poskytli útočiště novému hrdinovi, generálovi Tadeuszovi Kościuszkovi, kterého již v mládí finančně podporovali na studiích v Paříži. Izabela zorganizovala na den jeho jmenin (28. října 1792) symbolickou slavnost, během níž jej ověnčila korunou z listí dubu údajně kdysi vysazeného králem Janem Sobieským na paměť vítězství nad Turky u Vídně... Nejen v Polsku, ale i v zahraničí byl tento akt pochopen jako výzva Kościuszkovi, aby se zmocnil vlády a postavil se tlaku Ruska a Pruska. Proto když vypuklo Kościuszkovo povstání (1794) byli Czartoryští považováni za hlavní hybatele a podněcovatele vzpoury, byť oba shodou okolností v té době dleli mimo Polsko (Izabela, na druhé cestě do Anglie se svým synem, zůstala po dobu války internována v tehdy rakouském Bruselu). Na rozkaz carevny Kateřiny Veliké byl ruskými vojsky z pomsty naprosto vyplundrován zámek Puławy i s přilehlým parkem.

Mecenáška kultury po zániku Polska.

Po dokonání třetího dělení Polska se Izabela mohla s rodinou vrátit na své pulawské panství, které se nyní nacházelo v rámci Habsburské monarchie. Synové Adam Jiří a Konstantin Adam ovšem museli nastoupit jako svého druhu rukojmí do dvorské služby na carský dvůr v Petrohradě, aby carevna sňala ze statků Czartoryských sekvestraci (zatímco mladší Konstantin se mohl vrátit domů již o rok a půl později, Adam Jiří v Rusku na dlouhou dobu zůstal a učinil tam skvělou kariéru).  Hned roku 1796 se Izabela pustila do obnovy zámku i parku, který nechala obnovit v anglickém slohu. Aby povzbudila těžce pošramocené národní povědomí polské veřejnosti, rozhodla se pak v letech 1798–1801 v parku vybudovat "Sibylinu svatyni" (Świątynia Sybilli), původně nazývanou „Svatyně paměti“ – první muzeum v polských dějinách, kam shromažďovala různé památky nejen na členy své a manželovy rodiny, ale především artefakty i ostatky velkých osobností dějin Polska. Tak se podařilo zachránit před zničením řadu cenností a památek polské státnosti, které jinak pruští a ruští "rozbiorcy" záměrně ničili. Před výbuchem Listopadového povstání (1830) bylo muzeum uzavřeno a evakuováno do Paříže. Roku 1878 toto muzeum znovuotevřel Izabelin vnuk Władysław Czartoryski v Krakově, kde se nachází dodnes.

V emigraci (po 1830).

Zemřela 15. července 1835 v malopolské vsi Wysocko (tehdy součásti rakouského záboru), na zámku své dcery Marie. O čtvrt století později byly její ostatky přeneseny do rodinné hrobky v Sieniawě.

Rodina.

S manželem měli 3 děti:  Dále měla 4 děti ze svých početných mileneckých vztahů:

Izabela Czartoryska (3. března 1746, Varšava – 15. července 1835, Wysocko) byla polská aristokratka, spisovatelka, sběratelka umění, vlastenka a zakladatelka prvního polského muzea (dnes Muzeum knížat Czartoryských v Krakově). Hrála důležitou roli v polské politice a kultuře pozdní Rzeczpospolité na přelomu 18. a 19. století. Současníky byla pro své hrdé vlastenectví ironicko-obdivně přezdívána "Matka Sparťanka".

Elżbieta "Izabela" Dorota Czartoryska ("née" Flemming; 3 March 1746 – 15 July 1835) was a Polish princess, writer, art collector, and prominent figure in the Polish Enlightenment.


Historie.

Založení řádu.

Zakladatelé řádu Jan z Mathy a Felix z Valois byli vedeni myšlenkou ustanovit řeholní společenství, jehož hlavní náplní bude almužnou shromažďovat prostředky na vykupování zajatců z muslimských rukou. Trvalý válečný konflikt té doby mezi jižní Evropou a muslimským Maghrebem volal po takovém projektu. V roce 1198 byl nový řád schválen a dne 17. prosince téhož roku potvrzen bulou "Operante divine dispositionis" papeže Innocence III.  Král Filip II. August rovněž povolil zavedení nového řádu ve Francii a slíbil mu svou podporu. Pozemek pro stavbu prvního kláštera postoupil jistý šlechtic Gauthier de Châtillon. To byl počátek kláštera Cerfroid v dnešním Brumetz ve Francii, dep. Aisne.

Zvláštnosti řádu.

Řádové stanovy založené na Augustiniánské řeholi mj. ukládaly třetinu veškerých příjmů odvádět na vykupování otroků bez ohledu na momentální ekonomickou situaci komunity. Členové se mohli zavázat slavným slibem, že v případě potřeby sami sebe nabídnou za svobodu zajatce, na jehož vykoupení by už nezbylo peněz.  Významný klášter v Paříži byl zbudován ještě za života sv. Jana z Mathy na místě, kde stával kostel sv. Mathurina. Proto se v Paříži říkalo trinitářům též mathurini.  Zakladatel sv. Jan z Mathy získal důvěru krále Filipa Augusta a stal se jeho dvorním bohoslovcem, duchovním rádcem a osobním kaplanem. Tento úřad byl pak přiřknut všem následujícím vrchním představeným řádu trinitářů.

Doba rozkvětu.

V době největšího rozkvětu v 15. století čítal řád na 800 klášterů po celém světě a několik tisíc členů.

Trinitáři a české země.

V českých zemích neměli trinitáři až do 18. století žádný klášter. Nicméně veřejnosti nebyli neznámí. Zasloužili se o to především mniši z Uher, kteří i českými kraji procházeli, prosíce o almužnu.

Čechy.

V roce 1705 byl založen klášter v Praze-Slupech a v roce 1707 přemístěn do Spálené ulice kde byl vystavěn nový klášter kostelu Nejsvětější Trojice. Klášter ve Štěnovicích u Plzně založen v roce 1753 při kostele sv. Prokopa vzniklého vestavbou do raně barokní sýpky. V roce 1783 zrušen Josefem II.

Morava.

22. října 1722 byla podepsána zakládací listina kláštera v Zašové na Valašsku. Kromě císařského povolení smlouva obsahovala závazek hraběte Karla Jindřicha ze Žerotína předat trinitářům dosud nedokončený kostel v Zašové.  V roce 1747 založil majitel panství Holešov, hrabě František Antonín z Rottalu při obnoveném kostele sv. Anny v Holešově klášter trinitářů. Původní klášterní budovu, dokončenou v tomtéž roce po levé straně presbyteria kostela sv. Anny nemohli nově příchozí mniši kvůli vlhku a zimě obývat a proto jim umožnil majitel panství dočasně přebývat v holešovském zámku. V letech 1748–1750 byla vystavěna nová budova kláštera po pravé straně presbyteria, do které se řádoví bratři definitivně přestěhovali. V roce 1752 byla vedle kostela sv. Anny vystavěna kaple sv. Flámia (sv. Kosmy a Damiána) s nástropními malbami F. Pilze zpodobňujícími panteon svatých se vztahem k trinitářskému řádu. Klášter byl zrušen v rámci josefinských reforem v roce 1782. O rok později byl zrušen také trinitářský klášter v Praze. Reformy císaře Josefa II. ukončily v roce 1783 činnost všech trinitářských klášterů na území habsburské monarchie, tedy i v zemích České koruny.

Trinitáři dnes.

V současné době má řád přibližně 600 členů, z toho asi 400 kněží. Řádoví bratři vypomáhají v duchovní správě katolických farností, konají misie mezi křesťany i nekřesťany a sbírkami podporují výchovnou činnost zejména v zemích Třetího světa.  V čele řádu stojí generál. Jeho podřízenými jsou provinciálové a vikáři odpovědní za řádové provincie. Jednotlivé domy zvané konventy nebo koleje řídí ministr. Členové mají buď kněžské svěcení nebo jsou bratry laiky. Při konventech je zaveden i třetí řád pro laiky.  Řád Nejsvětější Trojice má své domy na starém kontinentě především ve Španělsku a Itálii, dále ve Francii, Rakousku a Polsku. V Americe to jsou USA, Kanada a Mexiko. Samostatnou provincii najdeme též na Madagaskaru.

Řád trinitářů (OSST), přesněji Řád Nejsvětější Trojice pro vykupování zajatců, : "Ordo Sanctissime Trinitatis pro redemptione captivorum", : "Ordre de la Très-Sainte-Trinité pour la rédemption des captifs", je katolický řád, který vznikl na konci 12. století ve Francii coby společenství řeholních kanovníků pro vykupování zajatců od Maurů.

The Order of the Most Holy Trinity and of the Captives (), also known as the Trinitarian Order or the Trinitarians, is a Catholic religious order founded in Cerfroid, outside Paris, in late 12th century. From the very outset, a special dedication to the mystery of the Holy Trinity has been a constitutive element of the order's life.


Vznik a vývoj.

Mohutný rozvoj města v druhé polovině 20. století měl za následek značný růst počtu obyvatel. Taková situace způsobovala rostoucí dopravní problémy. První projekty podzemní dráhy se objevily v 70. letech, o další desetiletí později se začalo s výstavbou. První úsek metra navrhl moskevský ústav Metrogiprotrans; schválen byl 23. května 1980. Jednalo se o úsek dlouhý 17,3 km s celkem třinácti stanicemi. Náklady se vyšplhaly na 225 milionů rublů (v cenách z roku 1969), zajištěna měla být doprava centra města a průmyslové Bezymjanské zóny.  Triumfální otevření prvního úseku bylo 25. prosince 1987. První úsek (Poběda – Jungorodok) měl 4 stanice (nebyla dobudována celá plánovaná trať) a jedno depo. Nová trať metra zkrátila jízdní doby mezi průmyslovými čtvrtěmi na okraji města a obytnými v centru. V tehdejším "Kujbyševu" tak byl zprovozněn "Kujbyševskij metropoliten". Všechny stanice byly podzemní, výjimkou byl povrchový Jungorodok.  První úsek, dlouhý 4,5 km se začal okamžitě po svém otevření na severozápadním konci prodlužovat. Stavební práce však zpomalil rozpad SSSR (finanční prostředky uvolňované na stavbu metra klesaly s každým rokem) a následná změna společensko-ekonomických podmínek v zemi. Celý projekt byl převeden na město, zrušena tedy byla celoruská jednotka pro organizaci výstavby podzemních drah v zemi. Roku 1992 tak byla otevřena pouze stanice Sovětskaja (ačkoliv SSSR již paradoxně rok neexistoval), provozovaná trasa se rozrostla o 1 623 m kolejí. Stanice Sportivnaja se zprovoznila o rok později, v březnu 1993 a Gagarinskaja v prosinci téhož roku.  Předposledním přírůstkem bylo zprovoznění 1 300 m dlouhého jednokolejného úseku ukončeného stanicí Moskovskaja v prosinci 2002 (fungovala tedy jen část stanice; její druhá polovina byla následně otevřena po dokončení stanice Rossijskaja 26. prosince roku 2007). V únoru 2007 začala výstavba tunelu do stanice Alabinskaja, tento úsek byl zprovozněn 1. února 2015.

Metro v Samaře, Samarské metro ( Самарский Метрополитен) je síť metra pod ruským velkoměstem Samara. Otevřeno bylo v roce 1987, je to tak pátá nejstarší podzemní dráha v Ruské federaci a dvanáctá v bývalém Sovětském svazu.

Samara Metro (), formerly known as the Kuybyshev Metro (), is a rapid transit system which serves the city of Samara, Russia. Opened in 1987, it consists of one line with ten stations and approximately of bi-directional track.


Dějiny.

Cividale má velmi bohaté a významné dějiny. V předřímské době zde existovalo prosperující keltské osídlení a toto území patřilo mezi nejvýznamnější střediska keltské kultury. Od 3. století patřilo dnešní Furlánsko Římu. Římští občané zpočátku založili ve Furlánsku kolonii Aquileia. Cividale bylo založeno v roce 50 př. n. l. Juliem Caesarem. Usadili se zde římští veteráni a později i civilní římští občané. Město bylo pojmenováno podle Caesara "Civitate Forum Iulia" (Město Juliovo Fórum). Kolem města byly postaveny hradby, jejichž základy jsou viditelné i dnes. V římské době bylo Cividale třetím nejvýznamnějším městem kraje, po Aquilei a Iulium Carnicum.  Rozmach přišel až po pádu Říma. V roce 452 dobyl Attila Aquileiu, zničil ji a část jejího obyvatelstva se přesunula do Cividale. Město zaznamenalo příliv obyvatelstva i poté, co Avaři dobyli Iulium Carnicum. V roce 568 severní Itálie ovládli Langobardi a z Cividale udělali své hlavní město. V té době byl název zjednodušen na "Civitate". Město prožívalo velký kulturní i strategický rozmach. Langobardi byli ovlivněni vyspělou kulturou římského obyvatelstva, které na dvoře langobardských králů udržovalo vyspělou kulturu. Cividale se stalo i sídlem biskupa z Aquileie. V 8. století severní Itálii i Cividale ovládli Frankové. Význam města pokračoval i v této době, stalo se významným obchodním střediskem kraje. Ve 13. století vedoucí úlohu převzalo Udine, kde přesídlil i patriarcha z Aquileie, který dosud sídlil v Cividale. Od 15. století patřilo město Benátské republice, po napoleonských válkách Habsburkům. Obyvatelé města se chtěli spojit s nově vzniklou Itálií, což se podařilo v roce 1866.

Památky.

Město je bohaté na staré památky, největší část zabírá právě staré město, které patří mezi největší v severní Itálii. Budovy pocházejí ještě ze středověku, často z langobardské doby. Nejvýznamnější památky jsou:

Ipogeo Celtico.

Město se pyšní i unikátní keltskou památkou, tzv. "Ipogeo Celtico", tedy "Keltské hypogeum". Jde o umělou jeskyni, kterou vytesali do skály staří Keltové. Nacházejí se zde velké kamenné busty. Jeskyně sloužila k sakrálním účelům. V římské době byly tyto obřady zrušeny a Římané v jeskyně udělali vězení.

Tempietto longobardo.

Langobardský chrám, kostel postavený v 8. století místními zručnými římskými staviteli a sochaři. Nacházejí se zde velké reliéfy a sloupy v pozdně římském a raně středověkém slohu, kde můžeme pozorovat i byzantský vliv. Kostel je postaven na kopci, nad řekou Natisone a patří mezi nejvýznamnější raně středověké památky v Evropě. Chrám je od roku 2011 součástí světového kulturního dědictví UNESCO spolu s dalšími stavbami z období Langobardů pod společnoou položkou „Mocenská střediska Langobardů v Itálii“.

Ponte del Diavolo.

Jednou z hlavních památek města je i tzv. "Ponte del Diavolo" - "Ďáblův most", ke kterému se váže i městská legenda. Přes most se vstupuje do starého města. Most byl postaven v 15. století, ale původní stavba zde stála již v 13. století. Legenda říká, že obyvatelé Cividale neuměli postavit přes prudkou řeku most a tak poprosili o pomoc ďábla, který slíbil, že most postaví, ale vezme si duši prvního, kdo přes most projde. Po dostavění mostu však obyvatelé města nechali přes most přejít psa a tak dal ďábel obyvatelům klid.  V rozsáhlém starém městě Cividale se nachází mnoho velkých i malých kostelů, náměstí a starých budov. Středověké město je tak rozsáhlé, že se někdy přirovnává ke francouzskému Carcassonne. Novější památkou města je i socha Julia Caesara, zakladatele města. Socha je kopií původní sochy v Římě.

Svátek sv. Donáta.

"Palio di San Donato" je svátek na počest patrona města, sv. Donáta. Tento svátek je středověkého původu a je to největší lidová slavnost Furlánska. Svátek se koná jednou ročně v srpnu. Celé město se přemění do středověké podoby, obyvatelé nosí tradiční středověké šaty, všude na zemi je sláma a na stěnách domů pochodně. Konají se zde různé slavnosti, jako tradiční souboj různých okolních měst v hodu sekerou, běh, kterého se účastní zástupci městských částí a tradiční středověká divadla, veselice, průvody těžkooděnců, bubeníků a občanů. Z všude umístěných reproduktorů hraje středověká hudba a na jednom místě starého města se vždy postaví středověká vesnice, kde se podávají různá jídla. Jídla se prodávají na každém rohu města, všude jsou stoly a středověké hospody. Svátek sv. Donáta patří mezi typické italské městské oslavy na počest svatých.

Obyvatelstvo.

Obyvatelé Cividale jsou Italové-Furláni (Friulové), kteří hovoří samostatným románským jazykem, furlanštinou. V Cividale se mluví místním dialektem furlanštiny.

Cividale del Friuli (furlansky "Cividât", slovinsky "Čedad", latinsky "Civitate Forum Iulia") je město v severní Itálii v kraji Furlansko-Julské Benátsko, 15 kilometrů od provinčního města Udine. Městem protéká řeka Natisone.

Cividale del Friuli ( (locally ); ; ) is a town and "comune" in the Province of Udine, part of the North-Italian Friuli-Venezia Giulia "regione". The town lies above sea-level in the foothills of the eastern Alps, by rail from the city of Udine and close to the Slovenian border. It is situated on the river Natisone, which forms a picturesque ravine here. Formerly an important regional power, it is today a quiet, small town that attracts tourists thanks to its medieval center.


Mládí.

Franz Ziereis se narodil v Mnichově. Jeho otec byl drožkářem a padl v první světové válce. F. Ziereis strávil 8 let na základní škole a poté se stal učněm a poslíčkem v obchodním domě. V tomto období zároveň studoval večerní obchodní školu. Od roku 1922 pracoval jako dělník v truhlárně.  V roce 1924 ztratil zaměstnání a proto se rozhodl stát profesionálním vojákem. Dne 1. dubna 1924 podepsal dvanáctiletý závazek ke službě v tehdejší německé armádě. Po vypršení závazku byl 30. září 1936 v hodnosti šikovatele propuštěn z armády.

Kariéra u SS.

Po ukončení vojenské kariéry vstoupil do SS. V hodnosti Obersturmführera se se stal výcvikovým instruktorem oddílů Totenkopfverbände, určených ke strážní službě v koncentračních táborech. Od roku 1937 byl velitelem 22. setniny Totenkopfverbände detašované v Braniborsku. Ještě téhož roku byl během výcviku vážně zraněn na koleni, což si vyžádalo delší hospitalizaci. V březnu 1938 se zúčastnil v řadách mobilních jednotek Totenkopf obsazení Rakouska. Na počátku června 1938 byl převelen jako instruktor ke standartě (jednotka o síle pluku) "Thüringen".

Mauthausen-Gusen.

Z rozkazu Theodora Eickeho, velitele jednotek Totenkopf a inspektora koncentračních táborů, vystřídal 9. února 1939 Alberta Sauera ve funkci velitele koncentračního tábora Mauthausen-Gusen. Podle pozdějších výpovědí vězňů proslul značnou krutostí a bezohledností, měl dovolit svému jedenáctiletému synovi střílet vězně zepředu.  Dne 25. srpna 1939 byl povýšen do hodnosti Sturmbannführera a 20. dubna 1944 za své „výjimečné úspěchy ve funkci velitele tábora“ získal hodnost Standartenführera.  Dne 3. května 1945, dva dny před osvobozením tábora americkou armádou, Ziereis společně se svým synem a manželkou uprchl. Podle přísežného prohlášení jiného vězně z Mauthausenu, Hanse Maršálka, byl 22. května 1945 americkými vojáky vypátrán ve své lovecké chatě v průsmyku Pyhrn v Horních Rakousích. Pokusil se uprchnout, ale byl 3x postřelen do břicha a vážně zraněn. Po svém zatčení byl dopraven do americké nemocnice zřízené v táboře Gusen I, kde byl v přítomnosti velitele 11. obrněné divize Seibela, bývalého vězně a lékaře Dr.Koszeinskiho a dalšího neznámého polského občana 6-8 hodin vyslýchán Marsalkem v noci z 22. na 23. května. Přiznal se k vraždě asi 4 tisíc vězňů, mezi jinými zařazováním do oddílů trestných prací, hloubením tunelů nebo řízením pojízdné plynové komory. Kromě toho řekl, že z tetované lidské kůže byla vyrobena stínítka lamp, knižní obaly a kožená pouzdra..  Druhá, kratší verze popisu událostí z fotoalba amerického lékařského důstojníka maďarského původu narozeného ve Vídni a absolventa vídeňské lékařské fakulty Oscara Rotha se s Marsalkovou verzí shoduje v podstatných bodech.  Ziereis zemřel 25. května.

Franz Ziereis (13. srpna 1905 – 24. května 1945) byl velitelem koncentračního tábora Mauthausen-Gusen od roku 1939 až do osvobození v květnu 1945.

Franz Xaver Ziereis (13 August 1905 – 24 May 1945) was the commandant of the Mauthausen concentration camp from 1939 until the camp was liberated by the American forces in 1945.


Nástup na trůn.

Kleomenes byl nejstarším synem krále Anaxandrida, kterému se s první manželkou nedařilo zplodit potomka. S návrhem Eforie, aby se s ní kvůli hrozbě vymření dynastie Agiovců rozvedl, nesouhlasil. Navrhli mu proto uzavřít další manželství. Oženil se tedy s Prinetidou a z tohoto manželství se narodil Kleomenes. S odstupem času se však i první manželce narodily děti Darieus, Kleombrotos a Leónidas.  Jeho nástupu na trůn předcházel spor s nevlastním bratrem Darieom o následnictví. Eforie dala přednost pravidlu jmenovat za krále nejstaršího králova syna. Uražený Darieus proto demonstrativně opustil Spartu a se svými přívrženci založil město v Libyi.

Boje v Athénách.

Spartské vojsko pod vedením krále Kleomena vyhnalo v roce 510 př. n. l. z Athén tyrana Hippia. S Kleomenovou pomocí se do čela větší části athénské aristokracie dostal Isagoras, který vyhnal svého soupeře Kleisthena, reprezentanta lidu, ale když muselo opustit Athény dalších pět set rodin a Isagoras se pokusil obnovit starou ústavu, Athéňané povstali a Kleomenes byl nucen opustit Atény. Zanedlouho vyhnali z Athén i Isagora a Kleisthenes se vrátil a začal uskutečňovat rozsáhlou státní reformu. Kleomenes ještě zorganizoval vojenskou výpravu proti Athénám, ale pro neshody se spojenci a se svým spolukrálem Demaratem se nakonec neuskutečnila a výprava se vrátila domů. V Spartě po návratu obou králů vydali zákon, který do budoucna zakazoval vést vojenskou výpravu současně oběma králi.

Jónské povstání.

V roce 499 př. n. l. vypuklo v Malé Asii povstání tamních Řeků proti perské nadvládě. Původně se vztahy mezi Řeky a Peršany mohly označit jako přátelské, ale po pádu Lýdie v roce 546 př. n. l., když se obě země staly bezprostředními sousedy, jejich přátelské vztahy postupně ochladly a netrvalo dlouho a změnily se na nepřátelské. Peršané si po bojích nakonec jejich území podmanili. Po vypuknutí povstání, jehož vůdcem se stal Milétský tyran Aristagoras požádali o pomoc Řeky na pevnině. Kleomenes pomoc odmítl, neboť Sparta si uvědomovala vážnost situace. Nechtěli Peršany vyprovokovat, a proto se snažili vést politiku nezasahování do perských zájmů. Athény poskytly povstalcům dvacet lodí a Eretria pět lodí. Byla to malá pomoc, ale povstalci přesto bojovali se střídavými úspěchy až do roku 494 př. n. l., kdy v bitvě u Ladé utrpěli porážku. Jónské povstání skončilo úplným zničením Milétu. Peršané zapálili i jiné jónské města a odvlekli do otroctví velké množství jejich obyvatelstva. Po těchto událostech se perský král Dareios I. již netajil úmyslem podmanit si celé Řecko.

Válka s Argem.

Největším vojenským úspěchem Kleomena byla výprava proti Argu v roce 494 př. n. l. Vojsko Argu porazil v bitvě u Sepeji. Po bitvě se zbytek vojska Argu a jeho spojenců ukryl v blízkém posvátném háji. Zde podle popisu historika Herodota našlo smrt 6000 bojovníků poté, co tento háj na rozkaz Kleomena zapálili.

Perská hrozba.

V roce 492 př. n. l. Peršané dobyli Thrákii a Makedonii. Maiandres, nástupce Polykrata na ostrově Samos, utekl z obavy před Peršany do Sparty, kde požádal Kleomena o azyl, ale on jeho prosbu odmítl z obavy před Peršany. Postupem času však rostla odhodlanost Sparty čelit perské hrozbě. Když Peršané vyslali vyslance do řeckých států s požadavkem o zem a vodu (symbol kapitulace,) ve Spartě dva vyslance s touto žádostí rozzlobený dav hodil do studny. Zavraždění vyslanců bylo pro Spartu podle jejich zákonů nečestné, proto do Persie odešli dobrovolně dva Sparťané, aby tam za tento čin zaplatili svými životy. Když se nedaleký ostrov Aigina podřídil žádosti perských vyslanců, Kleomenes se tentokrát rozhodl je potrestat za kapitulaci, ale jeho spolukrál Démaratos s tímto krokem nesouhlasil.

Sesazení Démorata.

Ve sporu, který mezi nimi vznikl, Kleomenes obvinil Demarata, že vládne neprávem, neboť není synem krále. Důkaz o tom si pořídil v delfské věštírně, kde to potvrdila Pýthie a Démaratos poté utekl k Peršanům. Jeho místo zaujal Leótychidas II.. Po čase však vyšlo najevo, že Pýthie byla podplacená a tentokrát musel utéci Kleomenes.

Kleomenova smrt.

Kleomenes našel útočiště v Thesálii, pak v Arkádii. Pokusil se vrátit, když to nešlo po dobrém, sháněl spojence a vojsko. Sparťané Kleomena v roce 490 př. n. l. zavolali zpět, ale hned po příchodu ho zajali a zde se verze jeho dalšího osudu podle antických historiků rozcházejí. Podle jedné verze spáchal ve vězení sebevraždu, podle druhé spáchal také sebevraždu, ale po kamenování spartského davu, když ho Eforie vyhlásili za šíleného. Jelikož neměl potomka po meči jeho nástupcem se stal nevlastní bratr Leónidas.

Kleomenes I. nebo Kleomenés I. () byl král Sparty přibližně od roku 520 př. n. l. do roku 490 př. n. l.. Pocházel z královského rodu Agiovců. Jeho spolukrály z rodu Eurypontovců byly Aristón (vládl cca 550–515 př. n. l.), Démaratos (vládl 515–491 př. n. l.) a Leótychidas II. (Vládl 491–469 př. n. l.).

Cleomenes (, though some older reference works give the pronunciation with the accent on the next to last syllable, which is closer to the Greek; Greek Κλεομένης "Kleomenes"; died c. 489 BC) was an Agiad King of Sparta in the late 6th and early 5th centuries BC. During his reign, which started around 519 BC, he pursued an adventurous and at times unscrupulous foreign policy aimed at crushing Argos and extending Sparta's influence both inside and outside the Peloponnese. He was a brilliant tactician. It was during his reign that the Peloponnesian League came formally into existence. During his reign, he intervened twice successfully in Athenian affairs but kept Sparta out of the Ionian Revolt. He died in prison in mysterious circumstances, with the Spartan authorities claiming his death was suicide due to insanity.


Klubová kariéra.

Svou kariéru odstartoval Václav Svěrkoš ve FK VP Frýdek-Místek. Ve čtrnácti letech přestoupil do Baníku Ostrava, kde prošel mládežnickými kategoriemi, jeho talentu si všimli i trenéři mládežnických výběrů, které v dorosteneckém věku reprezentoval.  Do prvního týmu se začal prosazovat v roce 2001, v sezoně 2002/03 si vystřílel zahraniční angažmá, jeho čtrnácti branek (král ligových střelců) si všimli zahraniční skauti, kteří se začali vyptávat na jeho dostupnost. V létě roku 2003 přestoupil do Borussie Mönchengladbach. Ve své premiérové sezoně v bundeslize nastřílel 9 branek ve 31 zápasech, stal se nejlepším střelcem mužstva a nejvíc zaujal v zápase domácího poháru proti VfB Stuttgart, když špičkovému klubu z Německa vstřelil hattrick. O rok později, kdy Borussie bojovala o záchranu, zakončil sezonu se sedmi zásahy. V té době už několik let nastupoval za reprezentaci do 21 let. Po těchto dvou slušných sezonách přišel Svěrkošův pád a postupně se začal vytrácet ze sestavy Borussie Mönchengladbach.  Nepomohlo mu ani krátké hostování v Herthě Berlín a poté ani v Austrii Vídeň. V Německu už proto nechtěl dále pokračovat a odmítl prodloužit smlouvu. Po sezoně odmítl nabídku pražské Sparty a vrátil se do mateřského Baníku Ostrava. Ostravský klub jej koupil v létě roku 2007 za 30 milionů korun jako výraznou posilu do útoku. Hned ve své první sezoně po návratu se především díky vydařenému jaru stal s patnácti trefami nejlepším ligovým střelcem a byl povolán do přípravy české reprezentace na EURA 2008.  Po Euru měl několik nabídek, dokonce již odletěl podepsat smlouvu se Saturnem moskevská oblast, nicméně na místě se rozhodl nepodepsat a proto i následující ligový ročník zahájil v Ostravě. Celý podzim sezóny 2008/2009 o něj jevilo zájem francouzské FC Sochaux. Nakonec zde přestoupil 6. prosince 2008 za zhruba 50 miliónů korun. V roce 2011 se ovšem vrátil zpět do svého mateřského klubu, kde podepsal smlouvu na 5 let. Na podzim 2014 však ukončil profesionální hráčskou kariéru.

Reprezentační kariéra.

Svěrkoš prošel mládežnickými reprezentacemi České republiky od výběru do 15 let až po jedenadvacítku. Bilance:  V A-mužstvu debutoval 27. května 2008 v domácím přípravném utkání s Litvou. Trenér Karel Brückner jej poslal do druhého poločasu místo Milana Baroše, ČR na stadionu v Edenu vyhrála 2:0. V dubnu 2009 prošel aférou, kdy se po prohraném kvalifikačním zápase na Mistrovství světa se Slovenskem skupina fotbalistů odebrala na večírek ve společnosti mladých dam, což neuniklo pozornosti fotografů. Na základě této aféry byl Svěrkoš společně s Barošem, Feninem, Ujfalušim, Kováčem a Matějovským 8. dubna 2009 dočasně vyloučen z reprezentace.

EURO 2008.

Václav Svěrkoš se zúčastnil EURA 2008, kde odehrál jediný zápas základní skupiny. Hned v zahajovacím utkání šampionátu vstřelil v 71. minutě jediný gól utkání s domácím Švýcarskem (čili dal první gól celého šampionátu). Ve středu hřiště vystihl Tomáš Galásek švýcarskou rozehrávku a hlavou vysunul Svěrkoše za obranu. Střelci míč sice sjel z nártu, ale i tak zamířil k tyči a švýcarský brankář Benaglio byl bezmocný. Václav Svěrkoš se dostal na hřiště v 56. minutě, když nahradil na hrotu útoku Jana Kollera.  Český tým však oba následující zápasy s Portugalskem (1:3) a Tureckem (2:3) prohrál (do žádného z nich Svěrkoš nezasáhl) a skončil na nepostupovém 3. místě základní skupiny, do čtvrtfinále postoupilo Portugalsko společně s Tureckem.  Góly Václava Svěrkoše za A-mužstvo české reprezentace

Václav Svěrkoš (* 1. listopadu 1983, Třinec) je bývalý český fotbalový útočník a reprezentant. Mimo ČR působil na klubové úrovni v Německu, Rakousku, Francii a Řecku.

Václav Svěrkoš (; born 1 November 1983) is a Czech former professional football striker. He was the opening scorer in the Euro 2008 tournament.


Biografie.

Narodila se v Maďarsku, ale téměř padesát let žila ve Švýcarsku. Z Maďarska emigrovala po sovětské invazi roku 1956. Exil, pocity vyhnanství a stesk se staly velkým tématem její tvorby. Zpočátku pracovala v továrně, až postupně se naučila francouzsky a až v poměrně pozdním věku se proslavila jako spisovatelka. Roku 1987 vydala svůj první román nazvaný "Velký sešit" ("Le grand cahier"). Měl obrovský úspěch a byl přeložen do více než 30 jazyků. Francouzská kritika dílo přirovnala k textům Samuela Becketta nebo Eugèna Ioneska. "Velký sešit" byl úvodem trilogie, další díly dostaly název "Důkaz" ("La preuve") a "Třetí lež" ("Le troisième mensonge"). V roce 1995 vydala román "Včera" ("Hier") o hledání identity. Na konci roku 2004 vyšla sbírka deseti autobiografických textů s názvem "Analfabetka" ("L'Analphabète"), jež byly napsány na konci 80. let pro časopis "Du", a kde mj. popisuje zkušenost, kdy se jako exilová „analfabetka“ pouští do psaní v adoptivním jazyce. Na počátku roku 2005 vydalo pařížské nakladatelství Seuil soubor textů "To je jedno" ("C'est égal"), které psala v mládí jako cvičení v nově přijatém jazyce. Psala i básně a rozhlasové a divadelní hry. Napsala 23 dramat, ale jen devět se hrálo na jevišti.  V roce 1987 získala cenu "Prix du Livre Européen". Rok poté obdržela cenu Alberta Moravii. V roce 2001 získala cenu Friedricha Schillera a také nejvýznamnější švýcarské literární ocenění – Cenu Gottfrieda Kellera. Roku 2008 získala Rakouskou státní cenu za evropskou literaturu. Těsně před smrtí se dočkala ocenění i ve své původní vlasti, když v roce 2011 získala cenu Lájose Kossutha.

Agota Kristofová, maďarsky "Kristóf Ágota" (30. říjen 1935 – 27. červenec 2011) byla švýcarská spisovatelka maďarského původu. Svá díla psala francouzsky.

Ágota Kristóf (; October 30, 1935 – July 27, 2011) was a Hungarian writer who lived in Switzerland and wrote in French. Kristof received the European prize for French literature for "The Notebook" (1986). She won the 2001 Gottfried Keller Award in Switzerland and the Austrian State Prize for European Literature in 2008.


Dětství.

Narodila se jako nejmladší z dcer bavorského vévody Maxe a jeho ženy princezny Ludoviky. Manželství rodičů nepatřilo mezi ta šťastná, protože povahy obou byly dosti rozdílné. Vévoda vedl nekonvenční život a rád se pobavil s pěknými ženami, zatímco vévodkyně jako dcera bavorského krále Maxmiliána I. považovala stavovsky nepřiměřený sňatek za potupu. Přesto se v manželství narodilo devět dětí, z nichž se sedm dožilo dospělosti.  Nejstarší bratr Ludvík (1831 – 1920) se zřekl vévodského titulu z lásky k herečce Jindřišce Mendlové, později povýšené na svobodnou paní z Wallersee. Nejstarší sestra se měla stát rakouskou císařovnou, ale František Josef I. se zamiloval do mladší Alžběty (1837 – 1898), a tak se Helena (1834–1890) nakonec stala manželkou dědičného prince Maxmiliána Thurn-Taxise. Bratr Karel Teodor (1839–1909) si zajistil věhlas jako vynikající oční lékař. Sestry Marie (1841–1925) a Matilda (1843–1925) se provdaly za bratry, korunního prince Františka Neapolsko-Sicilského a hraběte Ludvíka Traniho. Nejmladším bratrem byl Max Emanuel (1849–1893).  Početná rodina pobývala nejčastěji v paláci na Ludwigstrasse v Mnichově, kde vévoda nechal zbudovat cirkus či kavárnu ve francouzském stylu, nebo na venkovském sídle Possenhofen u Starnberského jezera. Na vzdělání a výchovu dohlížela pouze matka, která se snažila dětem zajistit dobré učitele. Učením se ale děti zabývaly především v paláci, kdežto v Possenhofenu měly více volnosti. Hrály si na loukách i v zahradách, v lese pozorovaly zvířata, plavaly v jezeře nebo jezdily na koních. Otec kladl důraz především na fyzickou zdatnost svých potomků a znalosti z lavice považoval za málo důležité. Když se ovšem u Sofie projevily hudební sklony, najali rodiče učitele klavíru.

Mládí.

Sofie byla nejen velmi krásná, ale navíc byla také sestra rakouské císařovny. Byla poslední neprovdanou dcerou bavorského vévodského páru, a tak měla zřejmě značnou volnost v rozhodování, kdo se stane jejím chotěm. Odmítla jak württemberského vévodu Filipa. tak portugalského prince Ludvíka a dokonce i svého švagra arcivévodu Ludvíka Viktora. Možná již v té době ona i její matka doufaly ve sňatek s bavorským králem Ludvíkem II.

Zasnoubení s bavorským králem Ludvíkem II..

Sofie nazývala Ludvíka II. svým bratrancem a dobře si s ním rozuměla. Pohádkový král, jak se mu později přezdívalo, miloval hudbu Richarda Wagnera. Sofie dobře ovládala hru na klavír a s Ludvíkem sdílela jeho lásku k hudbě. S králem si také často dopisovala. Sofiina matka ovšem hleděla s obavami na tento vztah, vedoucí do slepé uličky, a když se Ludvík nedokázal vyjádřit, jejich korespondenci zakázala. Rozčilený král se rozhodl, že nemůže svou Elsu, jak ji v dopisech oslovoval, ztratit, a proto požádal o její ruku.  V dopise jí mimo jiné napsal: ""Moje milovaná Žofie! Poupě, jež nevědomky (jako přátelství) vyrůstalo v mém srdci se rozvinulo: je to láska k Tobě, moje drahá Žofie, vroucí, upřímná, celistvá láska... Chceš se stát mou ženou? Mou družkou na trůně? Bavorskou královnou? Pevně a jistě věřím, že my dva spolu budeme šťastní...""  Zasnoubení bylo oficiálně oznámeno 22. ledna 1867.  Ludvík se ovšem zřejmě nemohl rozhodnout, zda se opravdu oženit chce a jeho chováni k Sofii bylo dosti zvláštní. Např. na zásnubní slavnosti ji opustil hned po prvním tanci s výmluvou, že musí pozdravit ještě ostatní hosty a odjel do divadla, kde zhlédl poslední dějství Schillerovy Marie Stuartovny. Jindy zase svou snoubenku navštívil, aby jí na hlavu nasadil královskou korunu, či si ji nechal uprostřed noci zavolat, aby mu zapěla jednu z Wagnerových skladeb.

Vztah s Edgarem Hanfstaenglem.

Krátce po zasnoubení se Sofie vášnivě zamilovala do mnichovského fotografa Edgara Hanfstaengla. Edgar byl vzdělaný, zcestovalý a především pohledný mladý muž. Sofie se s ním zřejmě seznámila v ateliéru jeho otce, kde vznikly její fotografie s Ludvíkem k příležitosti jejich zasnoubení. Milostný poměr začal zřejmě v červenci 1867. Dopisy si vyměňovali s pomocí Sofiiny služebné Toni a část se jich zachovala. Milenci se také tajně scházeli v Mnichově i Possenhofenu.  Zda o Sofiině vztahu věděl král Ludvík II., není jisté. Do svatby s ní se mu ale nechtělo a tak přesunul termín svatby ze září na říjen, čímž vyprovokoval Sofiina otce k napsání dopisu, v němž jej žádal, aby svou nevěstu neuváděl v řeči a více sňatek neodkládal. Král se cítil takovým dopisem uražen, ale již předtím došel k rozhodnutí a své snoubence napsal, že zasnoubení ruší. Oba dopisy se na cestě minuly.

Vévodkyně z Alenconu.

Po tomto potupném skandálu na princeznu zbyl už jen francouzský vévoda Ferdinand z rodu francouzských Bourbonů. Byl synem Ludvíka Karla vévody z Nemours a jeho manželky a sestřenice anglické královny Viktorie I., Viktorie Sasko-Kobursko-Kohárské. Vévoda byl velice atraktivním mužem se šarmem, který však na Sofii příliš nezapůsobil. Manželé si od počátku nebyli zrovna sympatičtí. Svatba se konala 28. září 1868 na Possenhofenu. S orleánským novomanželem dosti cestovali a po roce soužití se manželům narodila 19. července 1869 holčička Luisa Victoire a o tři roky později přišel na svět 18. ledna malý vévoda de Vendome Emanuel. Je zajímavé, že Sofie trpěla permanentně hlubokými depresemi podobně jako její starší sestra Alžběta.

Řád dominikánek a smrt v Paříži.

Mezitím léta uplynula a Sofie se opět zamilovala tentokrát do doktora Glasera ze Štýrského Hradce. To mělo však háček. Glaser byl totiž ženatý a jeho žena vyhrožovala, že známost veřejně oznámí. Sofie tehdy uprchla s milencem do Merana, avšak tam byly brzy odhaleni. Manžel ji poslal do ústavu pro duševně choré. Poté, co Sofii propustili, vstoupila do řádu dominikánek a pod jménem sestra Marie Madeleine pečovala o tuláky a hlavně ženy, které zůstaly samy s dětmi. V roce 1897 pořádal klášter dominikánek v Paříži bazar pro dobročinnost a vévodkyně z Alenconu byla jednou z hlavních organizátorek. Na tomto bazaru se dokonce měl promítat i film bratrů Lumiérů. Materiál se však vznítil a požár postupně zachvátil celou budovu. Žofie, která myslela především na dívky, si přála opustit sál, teprve až ony budou venku, což se jí nepodařilo a stalo se jí tak osudným. Nešťastně zemřela tedy 4.5. 1897.

Sofie/Žofie Charlotta Augustýna Bavorská (23. února 1847, Mnichov – 4. května 1897, Paříž) byla bavorská princezna z rodu Wittelsbachů a sestra rakouské císařovny Alžběty a sicilské královny Marie. Po nevydařených zásnubách s bavorským králem Ludvíkem II. se provdala za vévodu z Alenconu. Zemřela při požáru budovy Bazar de la Charité na Rue Jean-Goujon v Paříži.

Duchess Sophie Charlotte Augustine in Bavaria (23 February 1847 – 4 May 1897) was a granddaughter-in-law of King Louis Philippe of France, the favourite sister of Empress Elisabeth of Austria and fiancée of King Ludwig II of Bavaria.


Geologie.

Apuánské Alpy (italsky: "Alpi Apuane") vznikly v paleozoiku, asi před 240 miliony let, na starším podloží jílovitých břidlic, pískovců a brekcií. Geologicky patří do Apenin. Vápnité sedimenty z mrtvých mořských živočichů byly vysokým tlakem a velmi vysokou teplotou postupně přeměněny až na mramor. Výchozy kararského mramoru pokrývají asi čtvrtinu této oblasti. Ve svrchním triasu vzniklo před 200 milióny roky mělké teplé moře, ve kterém se fosilní mikroorganismy, živé organismy a biologické vápnité sedimenty usazovaly na mořském dně. Protože moře bylo dobře provzdušněné, tvořilo se čisté vápno, ze kterého později vznikl kararský mramor. V průběhu času se vytvořily mocné sedimenty (ložiska), které byly nejprve zpevněny do vápenců. V důsledku pohybu kontinentů došlo k přesouvání a posunům vápnitých sedimentů a jiných rozličných hornin. Dvě desky ochlazené zemské kůry, Afrika a Evropa, se pohybovaly proti sobě, vrstvy vápenců byly ve velkých hloubkách a při vysokém tlaku a teplotě stlačeny, chemicky změněny, deformovány a přeměněny až na mramor. Metamorfóza mramoru probíhala při tlaku 10 barů a teplotách nad 400 °C. Uskutečnila se ve třetihorách a z vápenců vznikla metamorfovaná hornina, mramor. Tato činnost byla dokončena ve svrchním miocénu asi před 30 milióny roky, kdy byla mramorová masa vyzdvižena do oblastně různých úrovní. Ložiska kararského mramoru tvoří mramorové pohoří o výšce téměř 1900 metrů. Vznikla čočkovitá skalní tělesa dlouhá téměř deset kilometrů a mocnosti až 400 metrů.

Obsah minerálů.

Kararský mramor je metamorfovaná hornina, která obsahuje nejméně 50% objemu kalcitu. Skládá se ponejvíce pouze z jednoho uhličitanového minerálu, je tedy monominerální. Mramor prošel transformací pod vysokým tlakem a vysokou teplotou, metamorfózou. Krystalová zrna kalcitu jsou v mramoru rozpoznatelná pouhým okem.  Kararský mramor není výhradně bílý, ale někdy je šedý až modrý, nažloutlý nebo načervenalý. Žlutá barva je způsobena limonitem, modrá a šedomodrá grafitem, uhlíkatými látkami nebo bitumenem a načervenalá hematitem. Existují však také extrémně tmavě modré druhy. Minerály chloritové a serpentinové barví na zeleno. Jedinečné zbarvení kararského mramoru má "Calacatta Vagli", červenohnědé až červenošedé arabesky na bílém pozadí a "Calacatta Rocchetta", která má arabesky šedozelené. Tyto látkové příměsi způsobují po mramorizaci původního vápence vznik dekoru typickém pro mramor, který se projevuje v jeho různých barevných odstínech. Bílé druhy kararského mramoru mohou v jednotlivých případech obsahovat jemně rozmělněný pyrit a po zabudování se zbarví žlutě až nahnědle. Pyrit se může pod vlivem vody také rozložit na kyselinu sírovou. Kararské mramory mají nasákavost vody menší než 0,5% objemu a jsou proto považovány za mrazuvzdorné.

Sochaři a stavby.

Z lomů Carrarských hor získávali mramorové bloky známí sochaři Michelangelo, Gian Lorenzo a Luigi Bernini, Pisano, Donatello, Canova a další. Kararský mramor byl použit při stavbách Dómu ve Florencii, na zvonici v Pise, v Bazilice Svatého Petra v Římě, v bývalém Světovém obchodním centru v New Yorku, v kasinech Las Vegas a jako vnější obklad haly Finlandia Hall v Helsinkách a v Grande Arche de la Défense v Paříži.

Historie.

Mramorové lomy Carrara byly pravděpodobně využívány již během doby bronzové k výrobě různých nádob a dekorativních a pamětních předmětů dávaných do hrobek mrtvých.  Skutečná těžební činnost se vyvinula za římské éry a prošla největším rozvojem za Julia Caesara (48-44 př. n. l). Bloky bílého mramoru se používaly při stavbě veřejných budov Říma a mnoha patricijských domů. Z tohoto materiálu byl proveden Agrippův Pantheon a Trajánův sloup. Doprava materiálu vedla přes přístav Luni a odtud pochází název kamene, "Marmor lunensis". Fokasův sloup („Phokas-Säule") v římském Fórum Romanum z roku 608 byl pravděpodobně posledním římským dílem z lunenského mramoru.  Od 5. století se v důsledku stěhování národů těžební činnost zastavila. Později, díky rozvoji křesťanství, byla po mramoru velká poptávka pro výstavbu i pro vnitřní výzdobu náboženských staveb. Velká aktivita lomů byla vyvolána také sochařskými mistry („Magistri Comacini"), jako byli sochaři Giovanni a Nicola Pisano, kteří kámen používali pro své práce ve střední Itálii, jako je katedrála v Sieně s osmibokou gotickou kazatelnou v Toskánsku. Na konci italského románského slohu bylo běžné, že si sochaři své hrubé bloky v horách Carrary sami vybírali. Tyto surové bloky se pak dopravovaly na místo, kde byly sochařsky opracovány.  Renesanční sochař Michelangelo, který vytvořil Davida, Pietu, Mojžíše a další slavné skulptury z mramoru "statuario", pomohl tomuto kameni ke slávě. V období baroka se poptávka po bílých mramorech snížila, protože byly preferovány barevné a skvrnité vápence a mramory.  V době klasicismu si Evropa znovu vzpomněla na bílý mramor. V roce 1769 byla založena sochařská škola Accademia di Belle Arti di Carrara. Kvůli ozbrojeným konfliktům v Evropě však obchod s mramorem nijak nerostl. Po obsazení Carrary napoleonskými vojsky, která vyhnala rakouskou posádku, došlo roku 1800 k úplnému zastavení těžby. Po stažení francouzského vojska pak produkce mramoru opět vzrostla a v roce 1857 existovalo už 600 lomů.  Kolem roku 1815 vynalezl italský dělník Giuseppe Perugi pilu na kámen s více pilovými listy, první rámovou pilu na přírodní kámen, poháněnou rychloběžnými vodními koly. Tuto technologii dále zlepšil Švýcar Carlo Müller a v roce 1831 zkonstruoval Francouz Nerier osm železných stojanů, které umožňovaly vyrobit více velkých mramorových desek o tloušťce 1 cm. Tato metoda získala roku 1867 cenu na světové výstavě v Paříži.  Vynález pil zmenšoval nutnost používání výbušnin, při kterém vznikaly obrovské kamenné haldy jako "sníh Carrarských hor", viditelný až od mořského pobřeží. Užívání výbušnin bylo po druhé světové válce zcela opuštěno. První světová válka způsobila zastavení výroby mramoru. Světová hospodářská krize v roce 1929 pak opět pomalu se zvyšující výrobu o polovinu snížila.  Druhá světová válka zastavila nejen těžbu mramoru, ale německý Wehrmacht zničil v boji proti partyzánům v letech 1944/45 také většinu zařízení v kamenolomech. Odporu proti německým okupantům se účastnila velká část obyvatelstva, zejména ženy a dělníci z Carrary.  Po skončení války a v důsledku evropského stavebního rozmachu v šedesátých letech (1960) se objem výroby zvýšil na 500 000 tun. V rámci tohoto rozvoje byla také rozšířena silniční síť v horách a masivní bloky, z nichž některé váží více než 20 tun, se již odvážejí pomocí kamionů.

Těžba.

Dnes je kararský mramor dobýván v přibližně 150 otevřených i podzemních lomech pomocí lanových pil a brázdících strojů a k oddělení kamenných bloků od lomových stěn již není potřeba ruční práce. Lanové pily vedou ocelová lana osazená korálky z tvrdokovu podle potřeby skrze mramorové vrstvy v kamenolomu nebo skrz hrubé bloky ve zpracovatelských závodech. V korálcích z tvrdokovu jsou také průmyslové diamanty. Pilová lana jsou chlazena proudem vody. Brázdící stroje vyřezávají do kamene uvolňovací spáry do délky čtyř až pěti metrů v pracovní hloubce asi dva až dva a půl metru. Brázdící stroje ("Schrämen") jsou mobilní velkorozměrné řetězové pily, které pracují bez chlazení vodou. Hrubé bloky se dále podle potřeby tvarují pomocí pneumatických vrtaček a dalších nástrojů pro řezání kamene. Tak se upraví do vhodné velikosti pro další zpracování. Surové bloky se do údolí přepravují po klikatých horských silnicích nákladními automobily. Přepravují se do více než 250 továren na zpracování kamene v Carraře a Masse, kde se z nich dělají pomocí pil na kámen plátky, desky, dlaždice a jiné kamenné výrobky.

Poloha kamenolomů.

Mramorové kamenolomy v okolí Carrary se nacházejí v Apuánských Alpách, hlavně ve třech údolích: "Bacino di Fantiscritti", "Bacino di Torrano" a "Bacino di Colonnata". Většina kamenolomů se nachází v nadmořské výšce asi 1000 metrů. Historické kamenolomy jsou "Grand Canal", "Colonnata", "Fantiscritti", "Polvaccio" a "Poggio Domizio". V těchto lomech se vyskytují stopy těžebních metod z dřívějších dob, tak zvaného římského "tagliate" (řezu), kterým byly kamenné bloky oddělovány od svislých stěn kamenolomu.  Kromě otevřených kamenolomů jsou zde ještě i lomy podzemní, ale největší část tvoří kamenolomy otevřené. Kamenolom, který na zakázku papeže Lva X otevřel Michelangelo, se nachází vysoko v horách Altissimo nedaleko města Seravezza.  Pozoruhodný technický úspěch je v kamenolomu "Cervaiole" ve více než 1859 metrů vysokém pohoří Monte Altissimo. Je to obrovský výlom o délce asi 80 metrů, hloubce 25 metrů a výšce 40 metrů. Tento kamenolom provozuje firma Henraux z Carrary od ponapoleonského období.

Údolí Fantiscritti.

Nachází se nad městem Carrara u vesničky Miseglia a je v něm asi třicet kamenolomů. Těží se zde mramorové typy "Ordinario" (bělavé), "Venato" (bílé a šedé), "Cremo" (světle šedé) a dříve také "Zebrino" (šedozelené pruhy) u vesničky Ponti di Vara. Kromě těchto provozovaných kamenolomů různých velikostí jsou zde také dva mosty, přes které vedla původní mramorová dráha. Pětiobloukový most se stále využívá jako silnice.  Uprostřed hory Torrione je podzemní kamenolom "Galleria Ravaccione", který lze navštívit. Vynikající kvalita jeho mramoru byla objevena uprostřed tunelu, proraženého zde kvůli spojení mezi údolími Fantiscritti a Torano. Dnes je tento tunel používán pouze v jednom směru, do Fantiscritti. "Galeria Ravaccione" je zde také soukromé muzeum těžby mramoru a místo, kde se pořádají koncerty a divadelní představení.

Údolí Torano.

V údolí Torano je asi třicet aktivních lomů, ve kterých se těží mramor "Statuario" (bíložlutý sochařský materiál), "Statuario Venato" (šedobílý sochařský materiál), "Calacatta, Cremo, Ordinario a Arabescato." Nachází se zde také kamenolom "Polvaccio", ze kterého Michelangelo vybral některé ze svých kamenných bloků, a proto se mu nyní říká "Cava-Michelangelo".

Údolí Colonnata.

U Colonnaty se nachází největší kamenolom Apuanských hor, lom "Gioia". Jinak je tam v provozu ještě asi třicet dalších kamenolomů. Těží se v nich mramory "Ordinario" (bělavý), "Venato" (bílý), "Arabescato" a "Bardiglio" (modrý). Kromě římského kamenolomu "Fossacava", kam se může dojít pouze pěšky, je tam také nejstarší mramorový most z roku 1875. Malá vesnička Colonnata je prapůvodní sídlo pracovníků lomu. Je tam hřbitov zahynulých při práci a památník pracovníků lomu.

Mramorová dráha.

Doprava kamene byla vždy nebezpečnou a obtížnou záležitostí. Kamenné bloky se přepravovali dolů do údolí metodou "lizzatura" a dále pak na vozech s volským spřežením. I po výstavbě železnice byly hrubé bloky dopravovány ke kolejím pomocí "lizzatury". Mramorová železnice, která spojovala tři údolí pomocí tunelu a mostů, byla postavena a uvedena do provozu kolem roku 1876. Mramorová dráha spojovala Carraru s Miseglií, vedla pod Colonnatou (stanice Tarone) přes Fantiscritti až po Cava Polvaccio.  Po výstavbě železnice a s parními lokotraktory skončila přeprava volským spřežením. "Lizzatura" se však stále používala. Teprve v šedesátých letech (1960) když byly vybudovány silnice až k lomům, byla doprava prováděna kamiony přímo z lomů.

Využití.

V oblasti Carrara se vyskytuje asi padesát různých typů mramoru (např. "Ordinario, Venato, Calacatta, Statuario, Bardiglio, Gioa" atd.). Nejcennější je tzv. "Statuario", mramor pro sochy. Velké bloky jsou vzácné a drahé. Není úplně bílý, ale částečně nažloutle pruhovaný. Je obzvláště jemnozrnný a umožňuje filigránské zpracování v sochařství. Je také relativně izotropní, stejnorodý a odolný proti otřesům při opracovávání.  Kromě na sochy a pomníky se kararský mramor používá jako podlahová a schodišťová krytina, dále i pro parapety v interiérech a pro obklady z přírodního kamene v koupelnách nebo bazénech. V cukrárnách se používají pracovní stoly z kararského mramoru, protože cukrová poleva musí rychle vychladnout a mramorový povrch je pro to obzvláště vhodný. Navíc se těsto na mramorový povrch nelepí.  Bloky mramoru, nevhodné k přímému využití, jsou rozemlety na mramorový prach o velikosti zrn v tisícinách milimetru, který se přidává do zubních past, do mýdla, do brusiva a také se používá při výrobě skla a papíru. Oblé kusy mramoru, které se původně vybíraly z potoků v oblasti Carrary, ale jsou již také vyráběny strojově, se používají v zahradnictví jako dekorace květinových záhonů.  Zvláštní využití kararského mramoru je specialita pro gurmány, "Lardo di Colonnata" (slanina z Colonnaty). Je to slanina, která se připravuje ve speciálních mramorových nádobách. Slanina se do nich dává ve vrstvách se solí, kořením a bylinkami a nechává se nejméně půl roku vyzrát. Během procesu zrání se schránky se slaninou přikrývají mramorovými deskami. Pro tyto mramorové nádoby se hodí pouze speciálně vybraný kararský mramor s velkými krystaly. "Lardo di Colonnata" bývala potrava kameníků v lomech, kteří pro svou tvrdou práci potřebovali bohatou kalorickou stravu.

Kararský mramor je jedním z nejznámějších mramorů na světě. Jeho označení "Carrara-Marmor" je obecný termín pro více než 50 různých obchodních názvů, v závislosti na lomu, tradici, kvalitě a konvenci, jako je například "Statuario," "Ordinario, Venato" a "Calacatta". Carrara je město v italské provincii Massa-Carrara, v regionu Toskánsko, asi 25 km východně od přístavu La Spezia a asi 110 km jihovýchodně od Janova. Mramor se zde těžil již od konce římské republiky. Proslavil jej renesanční sochař Michelangelo Buonarroti. Získávání těžkých kamenných bloků bylo až do počátku 19. století extrémně pracné a nákladné. Technické novinky, jako byly stroje na zpracování kamene, poháněné parními, naftovými a elektrickými motory, umožnily těžbu ve velkém měřítku a z Carrary se stalo mezinárodní centrum na opracování mramoru. Na počátku šedesátých let 20.století, když byly lomy v exponovaných místech zpřístupněny pomocí sítě silnic, již byla výroba schopna uspokojit poptávku. Kararský mramor se používá pro kamenosochařské práce a památky, a u vnitřních prací na podlahovou a schodišťovou krytinu, parapety nebo dlaždice v koupelnách. Kamenosochaři používají jako dříve legendární a drahé "Statuario". Zatímco na počátku 20. století bylo ročně vytěženo přibližně 100 000 tun mramoru, stoupla již těžba až na 5 milionů tun, což silně kritizují aktivisté pro ochranu životního prostředí.

Carrara marble is a type of white or blue-grey marble popular for use in sculpture and building decor. It is quarried in the city of Carrara in the province of Massa and Carrara in the Lunigiana, the northernmost tip of modern-day Tuscany, Italy.


Obsah románu.

Román líčí osudy chudé švýcarské rodiny (otec, matka a čtyři synové ve věku od osmi do patnácti let, jejichž příjmení není v originálním textu knihy uvedeno, v převyprávěné verzi jde o rodinu Braunových), která se v době napoleonských válek odhodlá opustit Evropu a vyhledat si nový domov v zámořských koloniích. Po ztroskotání lodi se rodina zachrání na neobydleném ostrově v Indickém oceánu, který nazvou "Nové Švýcarsko", a prožijí zde deset let, než je jejich vzkvétající kolonie objevena anglickou korvetou. Mezitím se na ostrově vítězně utkají se zcela nereálnou faunou a flórou, kterou sem autor umístil ve snaze vytvořit co nejpestřejší dobrodružný příběh a seznámit dětského čtenáře s co největším počtem různých exotických zvířat a rostlin. Rodina tak musí bojovat se lvy, tygry, medvědy, slony, hrochy, šakaly, hyenami a hroznýši. Může lovit antilopy, plameňáky, velryby, lachtany, mrože, tuleně, žraloky, leguány, holuby a vlaštovky, chovat psy, krávy, buvoly, kozy, ovce, osly, prasata, slepice, husy i kachny a ochočit si orla a opici. Navíc je ostrov nalezištěm všech možných nerostných surovin. Nejstarší syn Fritz také zachrání mladou Angličanku Jenny, která ztroskotala na nedalekém sopečném ostrůvku (zprávu od ní přinese kormorán).  Když je kolonie objevena, nikomu se z ní pryč nechce. Na chvíli odjedou do Anglie jen Fritz (v českém překladu Bedřich) a Jenny, aby se seznámili s její rodinou a uzavřeli zde sňatek, a prostřední syn Jakob (v českém překladu Jakub), aby nakoupil pro kolonii některé potřebné věci. Na ostrov přibude také anglická rodina Wolstonových s dcerami a mladí lidé se do sebe postupně zamilují.  Přes mnohé nedostatky a některé pasáže, které dnes vyvolávají spíše úsměv, patří Wyssův "Švýcarský Robinson" ke klasickým dílům literatury pro mládež. Autor v něm vyzdvihuje důležitost lidské práce a také rodinné i kolektivní soudržnosti, obětavosti a statečnosti. Propaguje návrat k přírodě, který mu slouží jako únik od evropské civilizace, která se podle jeho mínění dostává svými válkami a rozvojem průmyslové výroby do slepé uličky.

Pokračování od Julese Vernea.

"Švýcarský Robinson" patřil k oblíbené dětské četbě francouzského spisovatele Julese Vernea. Příběh ho natolik zaujal, že k němu roku 1900 napsal pokračování pod názvem "Druhá vlast" ("Seconde patrie"). I v jiných Vernových knihách se objevují motivy ze "Švýcarského Robinsona":

Švýcarský Robinson (1812, "Der Schweizerische Robinson") je dobrodružný román pro mládež německy píšícího švýcarského protestantského pastora a spisovatele Johanna Davida Wysse.

The Swiss Family Robinson (German: "Der Schweizerische Robinson") is a novel by Johann David Wyss, first published in 1812, about a Swiss family of immigrants whose ship en route to Port Jackson, Australia, goes off course and is shipwrecked in the East Indies.


Archduchess Maria Anna of Austria (1738–1789)

Původ.

6. října 1738 porodila arcivévodkyně Marie Terezie svému manželovi toskánskému velkovévodovi Františku Štěpánovi Lotrinskému druhou dceru, která byla následujícího dne pokřtěna jmény "Marie Anna Josefa", ale v rodině jí říkali Marianna.  Vyrůstala v početné rodině, mezi její sourozence patřili např. budoucí panovníci Svaté říše římské Josef II. a Leopold II. nebo pozdější francouzská královna Marie Antoinetta. Mezi sourozenci nezaujímala výsadní postavení, protože nebyla ani vytoužený následník Josef ani matčina oblíbená dcera Marie Kristina, s nimiž měla po Josefově sňatku s Isabelou Parmskou velmi špatné vztahy (údajně proto, že neměla švagrovou ráda, což se jejího zamilovaného bratra dotklo). Naopak dobře vycházela se sestrami, pozdější neapolsko-sicilskou královnou Marií Karolínou a parmskou vévodkyní Marií Amálií, stejně jako s bratry, budoucím císařem Leopoldem II. a biskupem Maxmiliánem.

Dětství a život ve Vídni.

Každé dítě Marie Terezie dostalo po narození svůj vlastní dvůr v čele s vychovatelem či vychovatelkou, kterým udělovala pokyny přímo Marie Terezie. Jejím výchovným krédem byla poslušnost, zbožnost a kázeň. Kladla také velký důraz na zdravou stravu, osobní hygienu a dostatečný pohyb na čerstvém vzduchu, což byly na tehdejší dobu velmi pokrokové myšlenky.  Marianninou vychovatelkou se stala hraběnka Belruptová a personál tvořili jedna komorná, tři služebné a jeden sluha. Malá princezna nebyla jazykově nadaná, nikdy se nenaučila pořádně německy ani francouzsky. Zato měla umělecké a vědecké sklony - výborně tančila, dobře zpívala, hrála divadlo, kreslila a malovala akvarely. Také hodně četla a později se zabývala fyzikou, mechanikou, chemií, botanikou a mědirytectvím. Pro přírodní vědy ji získal její učitel, dvorní rada Ignác Antonín Born, pro lov a numismatiku zase její otec, jehož sbírky mincí zdědila a rozšířila. Sama také napsala odbornou příručku o pamětních mincích vydaných za vlády Marie Terezie.  Krátce poté, co Marianna dosáhla dospělosti, nastal v jejím životě osudový zlom. V roce 1757 prodělala těžký zápal plic, přičemž dokonce přijala za přítomnosti rodiny poslední pomazání. Tato nemoc zřejmě měla za následek tuberkulózu páteře, došlo k zkřivení držení těla a následně ke vzniku hrbu. Naděje na sňatek byly ty tam, a tak se mladá arcivévodkyně pustila do studia, hlavně mechaniky a botaniky.  2. února 1766 se stala, z pověření Marie Terezie, představenou Ústavu šlechtičen na Hradčanech s částkou 20 000 zlatých ročně. Ona sama však Prahu nikdy nenavštívila a jako záminka jí posloužilo chatrné zdraví. Místem jejího života se měl stát Klagenfurt, který navštívila v roce 1765, třebaže proti tomu stáli jak matka, tak císařský bratr. Nakonec ale dala Marie Terezie příkaz ke stavbě paláce ve Völkermarktu na předměstí Klagenfurtu. Stavba vyrostla pod taktovkou dvorního architekta Nikolase, svobodného pána z Pacassi, podle vzoru Hetzendorfského zámku u Vídně.  V roce 1767 se Marianna stala členkou "Mědirytecké akademie" ve Vídni a o dva roky později "velkovévodské Akademie umění" ve Florencii.

Život v Klagenfurtu.

Po matčině smrti se rozhodla opustit Vídeň, prodala sbírky minerálů univerzitě v Budě, rozsáhlou knihovnu nechala začlenit do "Vídeňské univerzitní knihovny" a početnou sbírku hmyzu zrušila. Nakonec rozpustila dvůr a půl roku po matčině smrti se vydala do Klagenfurtu, kam dorazila s dvaadvaceti členy doprovodu 25. dubna 1781. Zde žila skromný život pod ochranou představené Alžbětinek, své přítelkyně Xaverie Gasserové. Jeptiškou se sice stát nechtěla, i když se jednou nechala namalovat v řádovém oděvu, ale účastnila se duchovních cvičení jeptišek i svatého přijímání.  Trochu kulturního života si však dopřála také. Ve svém zámku Annabichl uspořádala několik plesů a v roce 1782 vyjížďku na saních. Stejně jako ve Vídni se i zde obklopovala svobodnými zednáři, mezi něž patřil jak její otec, tak dvorní rada Born či správce jejího dvora František Josef Enzenberg. Účastnila se zednářských setkání a podporovala je. Proto byla v roce 1783 na její počest v Klagenfurtu založena zednářská lóže „U dobročinné Marianny“.  Enzenberg nadchl Mariannu pro archeologii, pročež investovala 30000 zlatých do vykopávek u Maria Saalu. Některé z nalezených věcí si ponechala, ale většinu odeslala své sestře na Sicílii, kam však nikdy nedopluly - loď se i s archeologickými nálezy potopila v Jaderském moři.  Ze sourozenců ji navštívili bratři Maxmilián, Josef II. (1783), Leopold (1784) a sestra Marie Amálie z Parmy, s kterou si také dopisovala. Návštěvy však pouze nepřijímala, ale také je sama vykonávala. Po návratu z jedné z nich, kdy ji obyvatelé slavnostně přivítali zpět v Klagenfurtu, pronesla: "„Jsem mezi vámi tak šťastná. Tak dobrá a otevřená srdce jsem ještě nikde nenalezla. Čtyřicet let jsem žila ve Vídni a nikdo mi tam nedal najevo, že mě má rád.“"  S padesáti tisíci, které ji přidělil bratr Josef, se počala věnovat pomoci bližním. Darovala velké peněžní částky na chudé, jimž je přiděloval zemský hejtman. Zasadila se o opravu klášterního a farního kostela v Klagenfurtu, částečně hrazenou ze státního náboženského fondu. V roce 1783 nechala na vlastní náklady opravit budovu kláštera. Naplánovala také výstavbu nemocnice, kterou její bratr zamítl, ale o pár let později uvolnil finanční prostředky na rozšíření stávajícího klášterního špitálu. Krátce před svou smrtí ještě zorganizovala, spolu se sestrou, neapolsko-sicilskou královnou Marií Karolínou, dodávky levného obilí z jižní Itálie pro neúrodou postižené Korutany.  Marie Anna neměla pevné zdraví, prodělala několik zápalů plic a nemocná páteř ji způsobovala problémy s dýcháním a kašel. Chůze pro ni byla problematická, ke konci života se pohybovala na vozíku, což způsobovala i její nadváha. Trpěla také migrénami a nespavostí. 3. listopadu 1789 přijala poslední pomazání a o šestnáct dní později zemřela. Její majetek zdědil Alžbětinský klášter.

Zajímavosti.

Ve sbírce nerostů a zkamenělin této šlechtičny se nacházel také vůbec první objevený exemplář druhohorního ptakoještěra (dnes má vědecké jméno "Aurorazhdarcho micronyx"). Později se nacházel ve sbírkách maďarských univerzit a přezdívalo se mu Pester Exemplar. Byl objeven někdy mezi rokem 1757 a 1779 a ve sbírkách arcivévodkyně jej zkoumal i její učitel, geolog a mineralog Ignác Born.

Odkazy.

Reference.

Informace obsažené v článku pocházejí z knihy od Friedricha Weissensteinera, Dcery Marie Terezie.

Marie Anna Habsbursko-Lotrinská (6. října 1738, Vídeň – 19. listopadu 1789, Klagenfurt) byla dobročinnou a sociálně angažovanou dcerou královny Marie Terezie a císaře Františka I. Štěpána, která se nikdy neprovdala. Je považována za druhou zakladatelku Alžbětinského kláštera v Klagenfurtu.

Archduchess Maria Anna of Austria (Maria Anna Josepha Antonia; 6 October 1738 – 19 November 1789) was the second child of Francis I, Holy Roman Emperor, and Maria Theresa, Queen of Hungary and Bohemia. As a child, and for a time the eldest surviving child, she was heiress presumptive, but she suffered from ill health and physical disability, and did not marry. In 1766 she became abbess of the "Frauenstift" in Prague. Soon thereafter she moved to Klagenfurt and remained there for the rest of her life. Her palace in Klagenfurt, the "Mariannengasse", now houses the Episcopal Palace.


Výskyt a habitat.

Žije v rozsáhlých oblastech Světového oceánu a vyjma Severního ledového oceánu a Jižního oceánu se vyskytuje ve všech ostatních do hloubky až 350 metrů. Jedná se o pelagický druh, preferuje otevřené vody mírného až tropického pásu o teplotách 7–20 °C, a při migraci využívá mořských proudů (např. z Ameriky do Evropy se dostává pomocí Golfského proudu). Obzvláště v tropech se pohybuje ve větší hloubkách, jinde se ale může ukázat u břehu. Člověku není nebezpečný (z dlouhodobého hlediska je prakticky neškodný, útočí opravdu jen velmi zřídka).

Ohrožení.

Ačkoli žralok modrý obývá velmi rozsáhlé území, jeho populace jsou ohroženy, přičemž hlavní příčinnou je nadměrný komerční lov (ani ne tak pro maso, jako pro ploutve a kůži). Pokud člověk nejeví zájem přímo o něj, často je usmrcen také tím, že se zachytí i do jiných rybářských sítí, které slouží pro jiné mořské živočichy. Odhadem tím každoročně zahyne 10–20 milionů žraloků. Další hrozbou (a to i z hlediska člověka) může být kumulace těžkých kovů, především olova, v tělech těchto žraloků.

Fyzické vlastnosti.

Žralok modrý má typické protáhlé hydrodynamické tělo s nápadně dlouhým špičatým rypcem. Už podle názvu vyniká jasně modrým zbarvením na bocích a hřbetě. Jistě zaujme i velkýma tmavýma očima. Podobně jako u ostatních žraloků je pokryt hladkou šupinatou kůží s malými zoubky. Samice ji má ale oproti samcům až třikrát silnější, neboť se do ní během kopulace zakusují. Na hřbetě se nachází dvojice ploutví, první hřbetní ploutev je značně větší než druhá ležící mezi prsní a ocasní ploutví.  Podobně jako jiní žraloci má vysoce rozvinutý čich, zrak a hmatový smysl. Na spodní straně čenichu má navíc elektroreceptory, takzvané Lorenziniho ampule, které detekují elektromagnetická pole, jenž vytváří pohybující se svaly živé kořisti. Na krátkou vzdálenost tak dokáže rozpoznat i nehybného živočicha, kterého prozradí pouhý tlukot srdce.  Obvykle dosahuje váhy 100–200 kg (vzácně až téměř 400 kg) a délky těla 1,8–3,8 metru (předpokládá se, že může dosáhnout i čtyř a více metrů). Samice rostou do větších rozměrů. Jedná se o první druh žraloka, na kterém byl testován tzv. „protižraločí oděv“ v podobě oblečení z kovových kroužků.

Biologie.

Rozmnožování, dožití.

Žralok modrý je živorodý druh. Během kopulace se samec zakusuje do hřbetu samice, mezi první a druhou hřbetní ploutví. K inseminaci dojde zasunutím samčího orgánu do urogenitálního otvoru samice. Po páření samec partnerku opouští. Samice je březí 9–12 měsíců a rodí 25–130 mláďat (někdy i podstatně méně, v závislosti na věku a velikosti jedince), v Severním Pacifiku obvykle v období od prosince do dubna. Žralok modrý je ihned po narození samostatný a přibližně 35–44 cm dlouhý. Dospěje ve věku asi 4–6 let, při délce těla kolem dvou metrů. Dožít se může 15–16 let (příležitostně i 20 let), v zajetí podstatně méně, asi 8 let, kvůli nedostatečným podmínkám.

Přirození nepřátelé, paraziti, soužití.

Kromě člověka, je tento druh napadán jinými většími žraloky (např. žralokem bílým a žralokem mako), kosatkou dravou a lachtanem kalifornským.  Žralok modrý hostí až několik druhů parazitů, například druhy "Kroyeria carchariaeglauci", "Kroyeria lineata", "Pandarus floridanus", "Phyllothereus cornutus" a mnoho dalších, a při svých putováních je často doprovázen lodivodem mořským.

Potrava.

Žralok modrý je spíše noční predátor, a jeho častou potravou jsou chobotnice, sépie, olihně, humři, krevety, krabi, menší příbuzní, ryby žijící v hejnech (např. makrely, sledi, tresky, tuňáci), mořští savci a příležitostně i ptáci.

Žralok modrý ("Prionace glauca"), někdy též žralok modravý, je druh živorodého žraloka dosahující délky více než 3 metry a váhy téměř až 400 kg. Vyskytuje se prakticky na celém světě. Obývá hlubší, zejména chladné vody mírného a tropického pásu, v kterých se dokáže se potopit až do hloubky 350 metrů (obvykle okolo 200 metrů). Jedná se spíše o nočního lovce, který se živí převážně chobotnicemi, ale nepohrdne ani rybami, mořskými savci či ptáky. Druh je i přes své celosvětové rozšíření ohrožen, jelikož je komerčně loven. Odhady hovoří o 10–20 milionech každoročně ulovených žraloků. Proto je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocen jako téměř ohrožený.

The blue shark ("Prionace glauca") is a species of requiem shark, in the family Carcharhinidae, that inhabits deep waters in the world's temperate and tropical oceans. Averaging around and preferring cooler waters, the blue shark migrates long distances, such as from New England to South America. It is listed as Near Threatened by the IUCN.


Konstrukce.

Tramvaj typu T3 vychází ze svého předchůdce, tramvaje Tatra T2, a je dalším členem typové řady tramvají odpovídajících americké koncepci PCC. To znamená, že jde o jednosměrný jednočlánkový motorový tramvajový vůz se dvěma dvounápravovými podvozky a podlahou v jedné úrovni, určený pro provoz sólo nebo v soupravě shodných spřažených vozů, bez vlečného vozu (dobově někdy označován jako „velkoprostorový vůz“). Všechna dvojkolí jsou poháněna stejnosměrnými elektromotory se sériovým buzením; vždy dva motory téhož podvozku jsou elektricky spojeny do série a obě skupiny jsou trvale spojeny paralelně. V podvozku jsou umístěny podélně a pohánějí dvojkolí přes kloubový hřídel a kuželovou převodovku konstruovanou s ohledem na nízký vyzařovaný hluk. Hluk jízdy snižují také pryžové vložky v kolech.  Na svou dobu patřila k nejmodernějším vozidlům, byly použity nové materiály (např. plasty a sklolaminát). Hlavním konstruktérem tramvaje T3 je Antonín Honzík, konstrukci elektrické výzbroje TR37 vedl Vladimír Zouhar a autorem vnějšího vzhledu vozidla je František Kardaus. který navrhl i design modelu T2.  T3 byla vyvinuta především kvůli velké hmotnosti typu Tatra T2, který nebyl pro menší provozovatele s nekvalitním kolejovým svrškem ideální. Oproti T2 byla zcela přepracována stavba skříně s cílem snížení hmotnosti, k tomu přispívalo i použití skořepinových laminátových čel.  Počínaje druhým vozem byly sjednoceny šířky dveří. Pokud jde o interiér, v prvních výrobních sériích byly použity koženkové červené sedačky v příčném uspořádání 1+1. Od roku 1964 byly instalovány laminátové od návrháře Miroslava Navrátila (vycházející z návrhu původně určeného pro podnik Vertex Litomyšl); zpestřením bylo střídání šedého a červeného provedení. K větrání sloužila posuvná horní část bočních oken (u prvních sérií nižší, u dalších zabírající cca polovinu výšky okna) a tři klapkové střešní větrače (nejprve se šroubovým ovládáním odnímatelnou kličkou, později s pákovým ovládáním přístupným i pro cestující). Osvětlení interiéru je zářivkové na trolejové napětí s předřadným odporníkem (zajímavým prvkem bylo povinné ruční přepínání polarity v každé konečné stanici, protože běžné zářivky na střídavé napětí byly použity se stejnosměrným napájením). Interiér byl temperován odporovými tělesy ve stojanech sedaček. Původní provedení vozu předpokládalo usměrněný pohyb cestujících kolem pevného stanoviště průvodčího, od 70. let po zrušení funkce průvodčích byly vozy dodávány upravené pro samoobslužný provoz (bez pokladny).  Elektrická výzbroj byla vylepšená odporová se zrychlovačem typu TR37. Z dalších navenek patrných změn oproti T2 možno uvést: Byly použity dva čelní reflektory. V ovládání bylo upuštěno od šlapky bdělosti. Jako sběrač proudu byl montován pantograf (u některých vozů s elektrickým stahovákem, převážně však s ručním stahováním). V prvním stupni brzdění kolejnicovými brzdami brzdí plným účinkem trámce zadního podvozku, ve druhém stupni všechny čtyři.  Podvozky zůstaly beze změny. Je možno montovat podvozky jak pro normální rozchod kolejí 1435 mm, tak i pro rozchody 1524 mm a 1000 mm. Taktéž je možný provoz i na jiných, nestandardních rozchodech podle požadavků dopravních podniků.  Do roku 1978 byly do Sovětského svazu dodávány vozy T3SU ve dvoudveřovém provedení (bez středních dveří). Celkem bylo v této verzi vyrobeno více jak 5 tisíc tramvají, což je zhruba polovina vozidel T3 dodaných do SSSR.

Prototypy.

První prototyp (evidenční číslo 6101) byl vyroben v roce 1960. Na podzim téhož roku byly v Praze zahájeny zkušební jízdy. V běžném provozu jezdil vůz od 21. června 1961. Na jaře 1962 byl po vážné dopravní nehodě odstaven, oprava byla provedena až po zahájení sériové výroby tramvají T3 na podzim 1963. Poté byl znovu zařazen do provozu. Z osobní dopravy byl vyřazen v roce 1984, dalších sedm měsíců byl veden jako služební s ev.č. 5513 (pouze administrativní přečíslování, fyzicky nebylo nikdy provedeno). V květnu 1985 byl vůz zlikvidován.  Prototyp se od sériového provedení odlišoval především provedením dveří, které se podobalo vozům T2, tj. přední a zadní dveře měly šířku 1300 mm, střední byly užší (1050 mm). U sériových vozů se přešlo k jednotným rozměrům dveří, průchozí šířce cca 1300 mm.  Tzv. předsunutý vůz (někdy označován jako druhý prototyp) s evidenčním číslem 6102 byl vyroben v roce 1962, téhož roku byl v Praze zařazen do provozu. Vyřazen byl v roce 1996, přičemž byl určen pro likvidaci. Díky několika nadšencům byla tramvaj zachráněna a na přelomu 20. a 21. století byla zrenovována do původního stavu. V současnosti je využívána pro komerční a objednané jízdy.

Úpravy, rekonstrukce a modernizace v Česku a na Slovensku.

Vzhledem k dlouhé době života prodělaly tramvaje v provozu množství úprav. Někdy šlo jen o zkušební úpravy, které byly vráceny zpět, jako byla změna převodového poměru, některé se naopak shodovaly s provedením právě vyráběných vozů. Například v Praze byly původní převíjecí čelní orientace nahrazeny čtvercovými měněnými zvenčí, po přechodu na provoz bez průvodčího byly odstraněny pokladny, doplněno pomocné ovládání ze zadní plošiny umožňující couvání bez pomocníka, byly doplněny svislé přidržovací tyče u levé řady sedadel, kabiny řidiče byly upraveny na zcela uzavřené, z vnějšího povrchu byly odstraněny krycí lišty, boční blikače přemístěny níže a mnoho dalších. Od 70. let lze vysledovat různé úspěšné i neúspěšné pokusy o modernizaci či rekonstrukci vozů T3, zaměřené především na úsporu trakční energie. Té bylo dosahovano použitím polovodičové výzbroje, což bylo zpočátku nákladné (proto byla na odvozeném kloubovém typu Tatra K2 v Brně realizována levnější úprava zrychlovačové elektrické výzbroje s přechodem ze sériového na sérioparalelní zapojení motorů při rozjezdu, ale byla vrácena zpět).  Po pokusech pražského a brněnského dopravního podniku modernizovat vozy T3 na typ Tatra T3R, se výrobce ČKD Tatra) rozhodl v polovině 90. let opětovně zařadit model T3 do výroby (poslední tramvaje T3 opustily brány továrny v roce 1989), tentokrát však právě v tomto zmodernizované provedení T3R (o něco později také typ Tatra T3RF).  V 90. letech modernizoval své vozy T3 i liberecký dopravní podnik. Kromě tzv. velkých rekonstrukcí na typy T3G nebo 02T (viz níže), proběhly u některých tramvají pouze tzv. malé modernizace, které byly označeny jako Tatra T3m. Jejich hlavním účelem byla úprava interiéru pro cestující (nové sedačky, protiskluzová podlaha, nové osvětlení, atd.)

Novostavby.

V 70. letech 20. století byly v některých českých provozech (např. Most–Litvínov, Praha) modernizovány vozy T1 osazením nové vozové skříně typu T3 na podvozky původního vozu T1.  K různým rekonstrukcím dochází i v mimo Českou a Slovenskou republiku. Např. pro Ukrajinu a Rusko byl vytvořen typ Tatra KT3 (výzbroj TV Progress, nový design) – kloubová tramvaj, která je vytvořena spojením dvou vozů T3, mezi něž je vložen nový střední nízkopodlažní článek.

T3 Coupé.

V roce 2017 zveřejnil Dopravní podnik hl. m. Prahy záměr uvést do provozu výletní tramvaj pro společenské účely. Motivací byla mimo jiné i popularita mazací tramvaje. Původně se uvažovalo o vozu bez střechy, to ale z legislativních důvodů nebylo možné. Nový návrh má tedy střechu a odnímatelná okna v zadní části vozu, což umožňuje letní i zimní provoz. Design ateliéru Anny Marešové zachovává dobové prvky šedesátých let. Obsahuje i střešní okna, inspirovaná autobusy Škoda 706 RTO LUX, nebo barový pult v podobě pultu pro průvodčího z tramvají Tatra T1. Vůz má v přední části bar s laminátovými sedačkami, v zadní části potom „taneční parket“ a bílé koženkové lavice podél oken. Vstup je pouze jedněmi předními dveřmi, odtud název T3 Coupé.  Tramvaj T3 Coupé vznikla z vozu T3R.P ev. č. 8497, s využitím přední části vozu T3M ev. č. 8038.  Dopravní podnik předpokládá, že vůz bude sloužit především na objednávku. Je ale možné, že bude zřízena i pravidelná linka v pátek večer. Začátek prací na vozu byl stanoven na leden 2018, tramvaj byla uvedena do provozu v říjnu téhož roku.

Dodávky tramvají.

V letech 1960 až 1997 bylo vyrobeno celkem 13 945 vozů Tatra T3 a 131 náhradních vozových skříní.  Jde o přehled dodaných nových vozů přímo z výroby. Tabulka nijak nezohledňuje prodeje již ojetých vozidel do dalších provozů, takže počet měst, kde je nebo byl v provozu typ T3, je vyšší. Tabulka nezahrnuje typy Tatra T3R a Tatra T3RF, ani vozy postavené po roce 2000 s použitím vozových skříní VarCB3 a VarCB3LF (typy T3R.EV, T3R.PLF, VarioLF, apod.), které jsou většinou oficiálně vykazovány jako rekonstrukce vozidel T3. V tabulce jsou uvedeny současné názvy měst a států. V roce 1960 bylo do plánu dodávek ve III. pětiletce zařazeno 22 kusů tramvají T3 pro Dopravní podnik města Ústí nad Labem. Předpoklad dodání byl v letech 1964 a 1965, vzhledem k nově naplánovanému zlikvidování tamního tramvajového provozu ale nebyla dodávka uskutečněna.  Poznámka: Údaj „náhr. skříň“ v kolonce „Typ“ znamená dodanou náhradní vozovou skříň (karoserii) často s náhradními podvozky. Ač byly tyto vozy vykazovány jako náhradní díly, fakticky se jednalo o zcela nové tramvaje, které nahradily některé z vozů zničených při nehodě či požáru. V Československu byly těmito „rekonstrukcemi“ nahrazovány i tramvaje starších typů T1 a T2, od kterých nové vozy převzaly i evidenční čísla.

Tatra T3 (projekt a prototyp označován původně TIII) je typ československé tramvaje, vyráběný od začátku 60. let do druhé poloviny 90. let 20. století podnikem ČKD Praha v závodě Tatra Smíchov. S přibližně 14 000 kusy se jedná o nejpočetněji vyráběný tramvajový vůz na světě.

The T3 is a type of Czech tramcar produced by ČKD Tatra. A late-2000s study conducted on the Prague tram system has shown 98.9% reliability, the best of the Prague tram system fleet. During its period of production, between 1960 and 1999, 13,991 powered units and 122 unpowered trailers were sold worldwide.


Výskyt.

Motýl má palearktické rozšíření, většinou jen izolované populace žijí od Francie přes Střední Evropu, sever Balkánského poloostrova, Ukrajinu, oblast Kavkazu i Uralu, západní Sibiř, Střední Asii, Mongolsko, severní Čínu až do Koreje a Japonska. V Evropě se nyní vyskytuje v 19 zemích, v poslední době vymřel v Belgii a naopak se po reintrodukci vrátil do přírody Nizozemska.  V České republice byl v minulosti hojný, v posledních létech však celoplošně ustoupil. Je četný pouze v jižních Čechách a na východní Moravě, nejvíce vymizel ze středních a západních Čech a ze severní a jižní Moravy.

Vzhled.

Modrásek očkovaný je drobný motýl s rozpětím předních křídel 34 až 38 mm. Základní barva křídel je na svrchní straně tmavě hnědá s modrým nádechem a na spodní světle hnědá. Samci mají na horní straně předních křídel napříč černý pásek a samice černé skvrny a při okraji široký tmavě hnědý lem. Na spodní straně mají oba dvě řady tmavých oček.

Ekologie.

Pro rozmnožování a zdárný vývoj potomstva vyžaduje tento druh motýla střídavě vlhké a nehnojené louky které bývají jednou za rok až dva sečeny. Jeho areál výskytu, který má mít kolísající hladinu spodní vody, se také může nacházet na březích vodních nádrží a říčních toků stejně jako v terénních prohlubních. Žije pouze na místech která vyhovují jeho hlavní živné rostlině krvavci totenu, bylině z čeledi růžovitých. V době kdy tento druh ještě nekvete se motýl živí nektarem z bobovitých rostlin. Druhou a nutnou podmínkou pro jeho výskyt je vhodné prostředí pro život hostitelských mravenců z rodu "Myrmica". V případě narušení životních podmínek jsou modrásci očkovaní schopni jen stěží se přemístit na jinou lokalitu, nelétají od místa vylíhnutí dále než 2,5 km.  Dospělí motýli žijí jen krátce, v červenci a srpnu, v době kdy rozkvétá krvavec toten. Živí se sáním jeho nektaru a zároveň kladou vajíčka do květů kulovitého květenství. Požadavky na prostředí i způsob rozmnožování jsou u modráska očkovaného téměř stejné jako u podobného druhu modráska bahenního s kterým často na jedné lokalitě žijí společně.

Rozmnožování.

Na květenství s ještě nerozvitými květy klade motýlí samice obvykle jen po jednom vajíčku. Asi za týden se z něho vyvine drobná housenka která se živí semeníky květů a rychle dospívá. Asi za tři až čtyři týdny se třikrát svlékne aniž by příliš povyrostla. Následně z rostliny spadne na zem, schová se do vegetace a počne vylučovat látky podobné mravenčím feromonům. Zcela bezbranná čeká na mravenčí dělnici která ji odnese do podzemního mraveniště. Bývají to hlavně druhy mravenec drsný ("Myrmica scabrinodis") nebo mravenec rezavý ("Myrmica ruginodis"). Akční rádius mravenců rodu "Myrmica" je do dvou metrů od mraveniště a housenka se někdy mravence nedočká a zahyne.  V mraveništi se motýlí housenka chová predátorsky, živí se larvami a kuklami mravenců. Přečká tam i zimu a počátkem léta se některá zakuklí a jiná žije jako housenka další rok. Po dvou až třech týdnech metamorfózy vyleze, v chladných ranních hodinách, z kukly imago a prchá z mraveniště.  Úmrtnost housenek v mraveništi dosahuje až 80 %. Odhaduje se, že housenka která v mraveništi dospěje, sežere asi 350 budoucích dělnic, při větším počtu mohou housenky zkonzumovat veškerý plod a uhynout hlady. Housenky modráska očkovaného bývají ještě v květech parazitovány lumkem "Neotypus melanocephalus".

Taxonomie.

Modrásek očkovaný byl v minulosti řazen do rodu "Maculinea" (Van Eecke, 1915) pod jménem "Maculinea teleius". Po podrobné fylogenetické analýze byl rod "Maculinea" sloučen s rodem "Phengaris" (Doherty, 1891). Jméno "Phengaris" je starší a má přednost, rodové jméno "Maculinea" je již neplatné. Modrásek očkovaný má proto nové binomické jméno "Phengaris teleius".

Ochrana.

V České republice byl modrásek očkovaný dříve hojně rozšířeným druhem. Stejně jako ve zbytku Evropy došlo i u nás ve 2. polovině 20. století k plošnému úbytku jeho lokalit, ten byl způsoben především změnou obhospodařování vlhkých luk. Ty byly často meliorovány, zorány a přeměněny v pole nebo zalesněny rychle rostoucími dřevinami. Na takových pozemcích již nerostou živné rostliny ani nebudují hostitelští mravenci svá hnízda. Pro zamezení dalšího ústupu je chráněn v České republice i v Evropské unií zákony.  Modrásek očkovaný je „Směrnicí EHS č. 92/43“ zařazen mezi cílové druhy soustavy NATURA 2000, podle Bernské úmluvy (příloha č. II) z roku 1979 je veden na seznamu přísně chráněných druhů živočichů, „vyhláškou č. 395/1992 Sb. ve znění vyhlášky č. 175/2006 Sb.“ je v ČR počítán mezi silně ohrožené druhy (EN), v Červeném seznamu IUCN z roku 2014 je hodnocen jako druh téměř ohrožený (NT) a v „Červeném seznamem ohrožených druhů ČR bezobratlých živočichů z roku 2005“ (Farkač, Král, Škorpík) je uveden mezi druhy zranitelnými (VU).

Modrásek očkovaný ("Phengaris teleius") je druh motýla rodu "Phengaris". Je to denní motýl který se vyznačuje složitým životním cyklem a je považován za myrmekofilního predátora. Je krátkověký a jeho potomci se líhnou jen jednou ročně.

The scarce large blue ("Phengaris teleius") is a species of butterfly in the family Lycaenidae. It is found in Austria, Slovenia, Croatia, the Czech Republic, France, Georgia, Germany, Hungary, Italy, Japan, Kazakhstan, Mongolia, the Netherlands, Poland, Romania, Russia, northern Serbia, Spain, Switzerland, and Ukraine and East across the Palearctic to Japan. The species was first described by Johann Andreas Benignus Bergsträsser in 1779.


Obsah knihy.

O autorovi.

Zkrácený životopis smyšleného autora - Pan Newton ("Mlok") Artemis Fido Scamander - od jeho narození v roce 1897 až do vydání této knihy.  "Mlok Scamander je nositelem Merlinova řádu druhého stupně, který dostal za své služby při studiu kouzelných zvířat, tedy magizoologie." (citace ze strany 8) Jeho jméno je nabité slovními hříčkami. Mloci jsou malí salamandři, kouzelné ještěrky žijící v ohni. Artemis byla bohyně lovu- je to tedy jméno vhodné pro vědce, který pátrá po kouzelných zvířatech. Fido je z latinského "fidus" (věrný, je běžné jméno domácích zvířat. Příjmení Scamander trochu připomíná salamandra, ve skutečnosti je to však název řeky, o níž je zmínka v Homérově "Iliadě" líčící průběh trojské války. Tato řeka bojovala s hrdinou Achillem, ten ji však přemohl pomocí ohně.

Předmluva.

Předmluvu napsal profesor Albus Brumbál, který zde oceňuje práci pana Scamandera a vydavatelství Comic Relief.

Úvod do magizoologie.

Oddíly:

Fantastická zvířata od A do Z.

Jsou zde zmíněna všechna zvířata, která vystupovala v knihách J. K. Rowlingové vydaných do roku 2001. Zvířata, která si autorka vymyslela později, tu samozřejmě nejsou (např. "škrkny" či "testrálové"). V knize jsou uvedena zvířata od "acromantule" (gigantický pavouk) přes "jednorožce" až po "zmíráčka ptáčka," který vydá ve svém životě jediný zvuk a to v okamžiku své smrti.

Film.

10. listopadu 2016 měl v New York City premiéru stejnojmenný film, k němuž napsala scénář J. K. Rowlingová. Děj filmu se má odehrávat přibližně sedmdesát let před Harrym Potterem.

Citace zadní obálky.

"Alespoň jeden výtisk knihy Fantastická zvířata a kde je najít vlastní téměř každá kouzelnická domácnost v celé zemi. Nyní, po omezenou dobu, mají i mudlové příležitost zjistit, kde žije pětinoh, čím se živí kluběnka a proč není dobrý nápad nechávat za dveřmi mléko pro bodloše."  "Výtěžek z prodeje této knihy je věnován nadaci Comic Relief, což znamená, že srpce a svrčky, které za ni zaplatíte, dokážou kouzla, jakých není schopen žádný čaroděj. Máte-li pocit, že to není dostatečně dobrý důvod k tomu, abyste se rozloučili se svými penězi, mohu jen doufat, že až kolem vás půjde nějaký kouzelník v okamžiku, kdy na vás zaútočí mantichora, bude ochotnější než vy." "Albus Brumbál"

Vydání.

Kniha byla vydána nakladatelstvím Bloomsbury Publishing, Londýn, 2001. Český překlad Pavla Medka vydalo v roce 2002 nakladatelství Albatros. 25.09.2013 vydalo nakladatelství Albatros 2. vydání této knihy.

Příspěvek.

9 Kč z prodeje každé knihy obdrží nadace Comic Relief. Ta věnuje peníze, které obdrží z prodeje této knihy, na projekty určené na pomoc některým z nejnuznějších a nejzranitelnějších lidí v nejchudších zemích světa.

Fantastická zvířata a kde je najít je původně fiktivní kniha zmiňovaná v sáze J. K. Rowlingové o Harrym Potterovi, později byla ale skutečně napsána J. K. Rowlingovou. Jejím fiktivním autorem je pan Mlok Scamander. Kniha pojednává o fantastických zvířatech kolem světa a encyklopedie kouzelných zvířat, kterou používají mimo jiné studenti Školy čar a kouzel v Bradavicích jako učebnici.

Fantastic Beasts and Where to Find Them (often referred to as simply Fantastic Beasts) is a 2001 guide book written by British author J. K. Rowling (under the pen name of the fictitious author Newt Scamander) about the magical creatures in the "Harry Potter" universe. The original version, illustrated by the author herself, purports to be Harry Potter's copy of the textbook of the same name mentioned in "Harry Potter and the Philosopher's Stone" (or "Harry Potter and the Sorcerer's Stone" in the US), the first novel of the "Harry Potter" series. It includes several notes inside it supposedly handwritten by Harry, Ron Weasley, and Hermione Granger, detailing their own experiences with some of the beasts described, and including in-jokes relating to the original series.


Popis.

Máslovník je opadavý strom dorůstající výšky 8 až 15, výjimečně až 25 metrů. Listy jsou 12 až 25 cm dlouhé a 4 až 7 cm široké, podlouhle obvejčité, kožovité, tmavě zelené, lysé, na líci lesklé, nahloučené na koncích tuhých větví. Okraj listů je zvlněný. Mladé rozvíjející se listy jsou rezavě červené a chlupaté. Květy jsou bílé až smetanové, pravidelné, asi 1,5 cm široké. Rozvíjejí se před vyrašením listů. Jsou uspořádány v hustých svazečcích o průměru 5 až 7 cm, na koncích květonosných větví. Plodem je žlutá, eliptická, 5 až 8 cm dlouhá a 3 až 4 cm široká bobule o průměru 4 až 5 cm. Obsahuje 1 (řidčeji 2) kulovité hnědočervené semeno uložené v máslovitém slizkém perikarpu.

Rozšíření.

Druh se vyskytuje v tropické Africe v pásu savan v nadmořských výškách od 100 do 1200 metrů. Areál rozšíření sahá od Senegalu na západě po Súdán na východě. Roste na otevřených, slunných stanovištích zejména na suchých, jílovito-písčitých půdách. Vytváří řídké porosty, někdy promísené jinými druhy, např. parkií "Parkia biglobosa". Vyhýbá se bažinatým a zaplavovaným stanovištím a těžkým vlhkým půdám. Je odolný vůči periodickým požárům.

Taxonomie.

Druh "Vitellaria paradoxa" byl dříve znám jako "Butyrospermum parkii". Jsou rozlišovány 2 poddruhy, západoafrický "V. paradoxa" subsp. "paradoxa" a východoafrický "V. paradoxa" subsp. "nilotica".

Biologie.

Květy máslovníku jsou opylovány zejména včelami. Většinou jsou opyleny cizím pylem, jsou však schopny samoopylení. Strom kvete 30 až 75 dní, vývoj plodů trvá 4 až 6 měsíců. Plody dozrávají na začátku období dešťů. Sladká dužnina láká různé kopytníky, opice a ptáky, kteří se podílejí na rozšiřování semen. Na listech se živí různé druhy hmyzu, zejména housenky martináče "Cirina butyrospermi" a saranče "Anacridium moestum", dužninu plodů vyžírají housenky můry "Mussidia nigrivenella" a mouchy "Ceratiris silvestrii". Na stromech také parazitují různé druhy rodu "Tapianthus" z čeledi ochmetovité a v některých oblastech mohou způsobovat jejich odumírání.

Význam.

Strom je v oblasti zemí Sahelu jedním z nejvýznamnějších zdrojů rostlinného tuku. V současné době jsou plody zpracovávány i v potravinářském průmyslu v Evropě a Japonsku. Vyčištěný tuk je nabízen pod různými názvy a používán např. na smažení a jako margarín. Je také používán jako náhrada kakaového másla, neboť má obdobné složení. V České republice je tuk znám jako bambucké máslo.  Dřevo máslovníku je tvrdé, těžké a dobře opracovatelné a má široké použití. Používá se zejména na stavby a konstrukce, stavbu lodí, podlahy, šindele, ohrady, pražce a podobně., stejně jako na nářadí, mísy, nádoby a ruční nářadí. Z latexu se vyrábí lepidlo. V některých afrických zemích, zejména v Nigérii a Senegalu, se sbírají housenky martináče "Cirina butyrospermi", které se živí výhradně listy máslovníku. Housenky se suší a prodávají na trzích jako proteiny bohatá potravina. Stromy poskytují včelám bohatou pastvu nektaru i pylu.

Plody a zpracování.

Dužnina plodů je jedlá a tvoří 50 až 80 % plodu. Konzumuje se lehce přezrálá nebo povařená.  Průměrný výnos z jednoho stromu je 15–20 kg čerstvého ovoce, přičemž výnosy mohou vzrůst až na 45 kg. Z každého kilogramu ovoce se získá přibližně 400 gramů suchých semen, která obsahují 45 % – 55 % tuku. Strom máslovníku začíná plodit ve věku asi 15 až 20 let, plné produkce dosahuje ve věku kolem 30 let a plodný zůstává asi 200 let.

Máslovník africký ("Vitellaria paradoxa", dříve "Butyrospermum parkii"), také zvaný strom karité nebo shea, je opadavý strom z čeledi zapotovité a jediný zástupce rodu Vitellaria. Roste v pásmu savan západní a střední Afriky. Plody obsahují olejnatá semena, z nichž se extrahuje takzvané bambucké máslo neboli máslo karité, které se používá jako potravina a pro výrobu kosmetiky.

Vitellaria paradoxa (formerly "Butyrospermum parkii"), commonly known as shea tree, shi tree (), or vitellaria, is a tree of the family Sapotaceae. It is the only species in the genus Vitellaria, and is indigenous to Africa.