Život a kariéra.

O'Neill se narodil v Romfordu ve východním Londýně a začal svou kariéru ve fotografické jednotce pro leteckou společnost na londýnském letišti Heathrow. Během této doby vyfotografoval spící postavu v čekárně, která byla náhodou odhalena za ministra vnitra Raba Butlera. O'Neill poté v roce 1959 našel další zaměstnání na Fleet Street u "The Daily Sketch". Jeho prvním profesionálním úkolem bylo fotografovat britského herce Laurence Oliviera.  Během šedesátých lét, kromě fotografování současných osobností, jako je Judy Garlandová, Beatles a Rolling Stones, fotografoval také členy britské královské rodiny, prominentní politiky a na svých fotografiích ukazoval více lidskou stránku těchto lidí, než se obvykle zobrazovali doposud – jeho fotografie zachycují portrétované přirozeně, neformálně nebo v nekonvenčním prostředí.  O'Neillovy fotografie Eltona Johna patří mezi jeho nejznámější. Jejich výběr se objevil v knize "Eltonografie" z roku 2008. Mezi jeho nejslavnější obrazy patří také série americké herečky Faye Dunawayové (v té době jeho přítelkyně) za úsvitu 29. března 1977, když ráno po vítězství v Akademii lenošila u bazénu v hotelu Beverly Hill, kde získala Oskara pro nejlepší herečku za film "Network", s několika novinami rozesetými kolem ní a její soškou Oscara prominentně zobrazenými na stole vedle jejího podnosu. Série byla fotografována barvevně i černobíle.  O'Neill se podílel (jako Terrence O'Neill) jako výkonný producent filmu "Mommie Dearest" (1981). Jeho jediná další účast u filmu bylo fotografování natáčení operního filmu "Aria" (1987).

Osobní život.

O'Neill byl ženatý s herečkou Verou Day po dobu 13 let; měli spolu dvě děti, Keegana Alexandra a Sarah Jane. Dlouhodobý vztah měl s Faye Dunawaye; v 80. letech byli čtyři roky manželé a měli syna Liama. V roce 2003 v americkém bulvárním časopise "Star" citoval, že Liama přijal za svého, ale nebyl jeho biologický syn, na rozdíl od veřejných tvrzení Faye Dunawayové. V roce 2001 se O'Neill oženil s Laraine Ashtonovou, bývalou šéfkou modelingové agentury.  O'Neill podstoupil trojitý bypass a v roce 2006 operaci rakoviny tlustého střeva. Zemřel 16. listopadu 2019 ve svém domě v Londýně na rakovinu prostaty ve věku 81 let.

Terence Patrick O'Neill (30. července 1938 – 16. listopadu 2019) byl britský fotograf známý módními fotografiemi, stylů a osobností šedesátých let. Fotografie O'Neilla zachycují jeho subjekty přirozeně, neformálně nebo v nekonvenčním prostředí.

Terence Patrick O'Neill (30 July 1938 – 16 November 2019) was a British photographer, known for documenting the fashions, styles, and celebrities of the 1960s. O'Neill's photographs capture his subjects candidly or in unconventional settings.


Život a dílo.

Narodila se v průběhu druhé světové války v Baltimoru, což je největší město ve východoamerickém státu Maryland. Vystudovala etnologii na univerzitách v Oxfordu a Cambridge. V 60. letech minulého století pracovala pro časopis "National Geographic", později byla zaměstnancem deníku "New York Post". Její fotografie se objevovaly v řadě odborných i populárních časopisů a také v knihách.  Ke graffiti se dostala prostřednictvím fotografování dětí ulice. Náhodně se setkala s Dondim, který byl jedním z nejvlivnějších newyorských tvůrců graffiti v historii směru. Začala dokumentovat jeho dílo a také práce podobně tvořících writerů. Z těchto snímků vznikla kniha zachycující street art subkulturu, kterou vydala v roce 1984 s Henry Chalfantem a nazvala ji "Subway Art". Knize se přezdívá bible graffiti a prodalo se jí přes půl milionu výtisků.  Martha pracovala více jak dvacet let jako fotografka newyorského centra City Lore, jehož cílem je dokumentovat umění ulice. Její snímky prošly řadou světových galerií. Díky její práci přežilo na fotografiích umění, jehož životnost se běžně počítá na týdny či měsíce. Mezi další její knihy patří "R.I.P.: Memorial Wall Art" (1994), "Hip Hop Files: Photographs 1979–1984" (2004), "We B Girlz" (2005, s Nikou Kramer o ženách v graffiti), "Street Play, From Here to Fame" (2005), "New York State of Mind" (2007), "Going Postal" (2009) nebo "Tag Town" o počátcích street artu v New Yorku.  V roce 2013 pracovala na projektu Sowebo, ve kterém zachycuje problémové předměstí Baltimoru zasažené kriminalitou, drogami a sociálním vyloučením. Také se zaměřuje na boom graffiti v Jihoafrické republice.  V dubnu 2013 Martha Cooper poprvé navštívila Prahu a vystavila své práce v libeňské galerii Trafačka.

Martha Cooper (nar. 1943 v Baltimore, Maryland, USA) je americká fotografka. Spolupracovala s časopisem "National Geographic", byla členkou redakce "New York Post". Známou se stala zejména díky dlouhodobému dokumentování graffiti, street artu, mural artu a dalších tvůrčích směrů propojených s hip hop subkulturou. Tématu se věnuje už od 70. let 20. století.

Martha Cooper is an American photojournalist born in the 1940s in Baltimore, Maryland. She worked as a staff photographer for the "New York Post" during the 1970s. She is best known for documenting the New York City graffiti scene of the 1970s and 1980s.


Etymologický původ slova.

Staroseverské podstatné jméno "troll" či "tröll" (znamenající "zlý duch, démon, vlkodlak nebo jötnar") a ze střední horní němčiny podstatná jména "troll" a "trolle" "zlý duch" (podle filologa Vladimira Orela byla tato slova převzata ze staré severštiny) vychází z pragermánského podstatného jména rodu středního *"trullan". Původ tohoto slova je neznámý. Kromě toho staroseverská slovesa "trylla" "očarovat, proměnit v trolla" a ze střední horní němčiny "trüllen" "třepotat, mávat" mají základ v pragermánském slovese *"trulljanan" a jeho odvozené formy *"trullan".

Severská mytologie.

Ve skandinávské mytologii jsou výrazy "troll" a "thurs" používané pro Jötnar. Zmínky o nich lze hojně naleznout v celé řadě staroseverských písemnostech. Podle starých severských pramenů se praví, že trollové přebývají v odloučených lokalitách hor, skal a jeskyní. Někdy žijí společně s dalšími trolly, obvykle s nějakým rodinným příslušníkem (otec s dcerou nebo matka se syny). Zřídka bývají popisováni jako přátelští nebo ochotní pomoci lidem. V knize Prozaická Edda oddíl Jazyk básnický (Skáldskaparmál) popisuje setkání neznámé trollí ženy se skaldem (skald je označení pro dvorního básníka z doby vikingské) Bragiem Boddasonem. Podle tohoto oddílu jel Bragi jednoho večera skrze "jeden les". Když tu náhle se jej trollí žena zeptá, kdo je a to během toho, co popisovala sama sebe:  Bragi je nyní na řadě a začne ji vyprávět o sobě a o tom, jaký je nadaný skald. Poté scéna končí.  Mnohokrát jsou zde použity staroseverské výrazy "jötunn", "troll", þurs a "risi." Ty se v knize mnohokrát významově překrývají, čímž mohou zmást čtenáře, ač sami jsou výrazem pro jiné nadpřirozené bytosti. Lotte Motz měl teorii, že tato stvoření původně označovala 4 různá odvětví bytí: vládce přírody (jötunn), mýtické čaroděje (troll), nepřátelské nestvůry ("þurs)" a hrdinské a zdvořilé bytosti (risi), přičemž toto poslední odvětví bylo přidáno jako poslední. Na druhou stranu Ármann Jakobson kritizuje Motzovy myšlenky a nazývá jeho teorii jako "nepodpořenou jakýmkoliv potvrzujícím důkazem". Ármann tvrdí, že se tento výraz dříve používal pro označení bytostí, jako jsou například jötunn nebo obyvatelé hor, čarodějnice, nadpřirozeně silní, obří nebo oškliví lidé, zlí duchové, zjevení, "blámaðr," kouzelní divočáci, pohanští polobohové, démoni, brunnmigi nebo berserkeři.

Troll ve skandinávském folklóru.

Později se ve skandinávském folklóru začala představa trollů pozvolna měnit na podobu prapodivných bytostí. Trollové bývají v mnohých příbězích často zaznamenáni jako extrémně stará stvoření, velmi silná, avšak pomalá a postrádající důvtip. Čas od času i jako pojídači lidí, jenž se po kontaktu se slunečními paprsky slunce promění v kámen. Avšak v některých příbězích bývají popisováni i jako stvoření lidské podoby, nemající obvyklé a význačně ošklivé vzezření. Tedy jediné, v čem se liší od lidí, je to, že žijí daleko od lidských obydlí. Obvykle také mají jakýsi druh "společenského uspořádáni ", tím se tedy liší od rå and näck, kteří jsou spíše samotářská stvoření. Podle Johna Lindowa jsou trollové vytlačováni kvůli tomu, že nejsou křesťané, a pokud se s nimi někdo setká, tak netuší, kdo jsou. Proto se z trollů nakonec stala nebezpečná stvoření a bezohledná k tomu, jak by mohli vycházet s křesťanskou komunitou. Také jsou o nich vykládány zvyky jako například "bergtagning" (' unášení'; doslova "horské brání") nebo zabírání statků či pozemků.  Lindow prohlašuje, že původ slova "troll" zůstává nejasný, ačkoliv podle pozdějšího švédského folklóru definuje trolly jako "přírodní bytosti" a jako "všesmyslné bytosti z jiných světů, které si jsou rovné například s vílami v anglo-keltských tradicích". Dále "Proto tedy vystupují v různých kolujících legendách, kde jsou ony přírodní bytosti povolány. Lindow též poznamenává, že v lidových záznamech bývají trollové někdy zaměňováni za kočky a "malé lidi".  Obyvatelé Skandinávie věří, že blesky odstrašují trolly a podle mnohých lidových pověstí zjevují jötnar. Je možné, že je to pozdní odraz Thorovy úlohy v boji s těmito bytostmi. Absence trollů a jötnar v dnešní době ve Skandinávii je někdy vysvětlována jako výsledek "přesnosti a efektivnosti úderů blesků". Ve skandinávském folklóru je jako příčina nepřítomnosti trollů v dnešním světě vysvětlována "neustálým bitím kostelních zvonů". Zvonění kostelních zvonů prý trolly donutilo odejít do vzdálenějších krajin, avšak nikoli poklidně; mnoho tradic pojednává o tom, jak trollové ničili rozestavěné kostely nebo vrhali obří balvany na již dostavěné kostely. Původ obřích kamenů, v jejichž blízkosti lidé žijí, je obvykle popisován jako pozůstatek po trollích hodech kamenem. Dále se původ různorodě podivných a neobvyklých krajinných úkazů přičítá právě trollům, kteří zřejmě po kontaktu se slunečními paprsky zkameněli.  Lindow porovnává trolly společně se švédskými Grendely, nadpřirozenými nájezdníky medovinových sálů ze staroanglické básně Beowulf, a povšimne si toho, že "báseň Beowulf vyzdvihuje nikoli Grendelovo pustošení, ale očištění síně Beowulfa, čili moderní příběhy zdůrazňují dobu, kdy jsou trollové vyhnáváni.  Skandinávská lidová tradice svědčí o tom, že menší trollové žijí v pohřebních mohylách a v horách. V Dánsku jsou tyto stvoření zaznamenána jako "troldfolk" ("trollí lid"), "bjergtrolde" ("horští trollové"), "bjergfolk" ("horský lid") a v Norsku též jako "troldfolk" ("trollí lid") a "tusser". Trollové mohou být popsáni jako malé, ale i velké, lidem podobné bytosti. Jejich popis je dán místním původem vzniku příběhu o trollech.  V norské slovesnosti se mohou vyprávět podobné příběhy o větších trollech a o "Huldrefolk" ("skrytý lid"), a přesto jsou mezi oběma znatelné rozdíly. V Orkney a v Shetlandu se slovo "trow" používá pro označení bytostí, které jsou velmi podobné norským "Huldrefolk". Můžeme tedy tvrdit, že tyto výrazy vznikly ze stejného základu. Slovo "troll" mohlo být tedy používáno ještě pohanskými osadníky jako společné označení pro nadpřirozené bytosti, které by se měli raději ctít a vyhýbat se jim, než je uctívat. Trollové se mohli časem přetvořit na popis větších, nebezpečnějších tvorů na způsob Jötunn, zatímco výraz "Huldrefolk" se mohl později vyvinout v označení menších trollů.  John Arnott MacCulloch předpokládal spojitost mezi staroseverskými vættir a trolly, přičemž naznačoval, že obě představy mohou vycházet z duše mrtvých.  Po trollech je též pojmenována výzkumná stanice v Antarktidě, které nese své jméno díky okolním rozeklaným skalám připomínající samotné trolly. Zahrnuje to pozemní základnu, jež sleduje satelity na polární dráze.

Troll je nadpřirozená bytost mající základ v severské mytologii a skandinávské lidové slovesnosti. V pramenech staré severštiny jsou trollové popisováni jako stvoření přebývající v odlehlých horách, skalách nebo v jeskyních, kde společně žijí v malých rodinných společenstvích. Trollové bývají zřídkakdy nápomocní lidem.

A troll is a class of being in Norse mythology and Scandinavian folklore. In Old Norse sources, beings described as trolls dwell in isolated rocks, mountains, or caves, live together in small family units, and are rarely helpful to human beings.


Změna modelového označení.

Modelová čísla nové řady procesorů byla změněna z PR systému, který byl používán u předchůdce Phenomu a to u Athlon 64 X2. Schéma číslování pro novější procesory Athlon X2 je čtyř číselný kód modelu. Jako rozlišovací znak jednotlivých skupin procesorů slouží první číslice kódu modelu. Některé procesory Athlon X2 používají BE prefix (např. Athlon X2 BE-2400) a některé procesory Sempron používají LE prefix (např. Sempron LE 1200):

Modely.

AMD vydalo už druhou verzi Phenomu, se jménem Phenom II.

K10.

Specifikace Technologie a jména jader

Chyba v TLB.

Před vydáním Phenomů byla objevena chyba v TLB (), která může u čtyř jádrových procesorů společnosti AMD způsobit ve výjimečných případech systémové zamrznutí. Phenom byl díky této chybě vylepšen a zahrnuje krokování „B2“ a „BA“. Jsou tam BIOS a softwarové pracovní cykly aby se tomuto problému předešlo a to vyřazením TLB. Pracovní cykly však zatěžují procesor a způsobují výkonové ztráty (minimálně 10%). Mnozí testeři potvrdili, že se ta chyba projevuje jenom v daných případech (virtualizace a výkon CPU na 100%). Většina uživatelů na ni nenarazí, ale může se výjimečně projevit.  Tyto ztráty nebyly prozkoumány u prvních předběžně uvolněných Phenomů. Počítá se s tím, že výkon prvních Phenomů, které se dostaly k uživatelům, bude trochu nižší. Procesory s odstraněnou chybou mají na konci modelového čísla „50“ (např. 9650 s krokováním „B3“) a byly uvedeny na trh 27. března 2008.  Dceřiná společnost AMD vydala záplatu pro Linux Kernel, která přijímá minimální funkční testování k překonání této chyby softwarovou emulací přístupných a nepřístupných bitů. Což způsobuje malé ztráty výkonu.

Budoucí modely.

Budoucí modely budou představeny v druhé polovině roku 2008. AMD předpokládá spuštění série 45 nm procesorů. Od října 2007 jsou veřejnosti známa pouze kódová jména. To jsou Deneb FX pro Phenom FX, Deneb pro čtyř jádrové procesory, Heka pro tří jádrové procesory Phenom a Regor pro Athlon X2. U těchto procesorů se předpokládá, že budou dostupné na konci roku 2008 nebo na začátku roku 2009, s podporou paměti DDR3 a předpokládá se, že budou mít větší sdílenou L3 cache (6 MB) stejně tak jako implementaci Socketu M3 pro jednoprocesorový systém a Socket G3MX pro dva procesory s Quad FX platformou.

Procesor AMD Phenom byl oficiálně společností AMD představen spolu s grafickými kartami Radeon řady HD2900. Jedná se o variantu architektury K10, která je určena pro stolní počítače. Phenomy se objevily ve 4. čtvrtletí roku 2007 jako nástupce Athlonů s jádry K8. Na jednom kusu křemíku jsou integrována až čtyři jádra. Dvoujádrová varianta má kódový název „Kuma“, čtyřjádrová má název „Agena“, resp. „Agena FX“. První dvě jmenované varianty jsou určeny do socketu AM2+, avšak pasují i do současného socket AM2, i když s mírně nižším výkonem paměťového řadiče a L3 cache. „Agena FX“ je určena do socketu F1207+, což umožňuje propojení procesorů na jedné základní desce pomocí HT a stavbu víceprocesorových stanic (FASN8). Ve hře je také tříjádrová varianta „Toliman“, která má jedno ze čtyř jader vypnuto (pravděpodobně nejslabší nebo vadné). Každé jádro má 64 kB L1 cache pro data, 64kB L1 pro strojové instrukce a 512 kB společné L2 cache. Jádra sdílejí ještě L3 cache o velikosti 2 MB. Phenom obsahuje klasické rozšiřující instrukce pro x86 od MMX po SSE3 a navíc speciální rozšíření SSE4A vyvinuté společností AMD. Je vyráběn 65 nm technologií.

Phenom is the 64-bit AMD desktop processor line based on the K10 microarchitecture, in what AMD calls family 10h (10 hex, i.e. 16 in normal decimal numbers) processors, sometimes incorrectly called "K10h". Triple-core versions (codenamed "Toliman") belong to the Phenom 8000 series and quad cores (codenamed "Agena") to the AMD Phenom X4 9000 series. The first processor in the family was released in 2007.


Založení.

Akademie byla založena francouzským králem Ludvíkem XIV. v roce 1648, a to podle vzoru Cechu svatého Lukáše v Římě. Paříž už uměleckou akademii měla, totiž Akademii sv. Lukáše, která byla ovšem stejným městským cechem jako každý jiný umělecký Cech sv. Lukáše. Účelem založení této nové akademie bylo profesionalizovat umělce pracující pro francouzský dvůr a dát jim oficiální status, což Cech svatého Lukáše ve Francii neměl. Podle Denise Diderota a jeho "Encyklopedie aneb Racionální slovník věd, umění a řemesel", kterou zpracoval ve spolupráci s Jeanem le Rond d'Alembertem, byla akademie výsledkem "hádek, které vznikly mezi malíři chráněnými králem a ostatními mistry malíři". V odezvě na stížnosti umělců, skupina zákonodárců vytvořila plán pro založení umělecké akademie, a ten získal souhlasné rozhodnutí státní rady.

Jean-Baptiste Colbert.

V roce 1661 se francouzský ministr financí Jean-Baptiste Colbert spojil s malířem Charlesem Le Brunem aby dali společně nový směr vývoji průmyslu s uměním. Jejich hlavním poradcem byl král Ludvík XIV. Prvořadým úkolem Charlese Le Bruna bylo zajistit, aby umění sloužilo glorifikaci krále. Dostal příkaz vytvořit "Style royal" (Královský styl), což v praxi znamenalo styl, který se bude líbit králi.

Charles Le Brun ředitelem.

Ludvík XIV. byl Le Brunovým uměním okouzlen. Počátkem roku 1655 ho jmenoval oficiálním kancléřem Académie. V roce 1663 ho jmenoval ředitelem "Académie royale de peinture et de sculpture". Le Brun položil základy této instituce a stal se v podstatě všemocným pánem francouzského umění 17. století. V letech 1668-1683 byl rektorem akademie a jako její ředitel působil od roku 1683 do roku 1690. Le Brun řídil většinu rozhodnutí uvnitř instituce. V únoru 1675 vydal nařízení, že žádné rozhodnutí nebude v akademii validováno bez jeho souhlasu. Postavení Le Bruna v akademii a jeho na vliv na umění jako prvního královského malíře mu umožnilo diktovat náměty pro všechny obrazy, sochy a návrhy gobelínů. Dokonce pro specifické projekty jako byla "Grande Galerie du Louvre", dostali umělci příkaz od Le Bruna vytvářet pouze designy navrhované jím samotným. Do akademie přijal mnoho dalších umělců, mezi lety 1664 až 1683 to bylo celkem 107 umělců. Pro srovnání, v letech 1707-1720 bylo přijato 89 a v letech 1735-54 pouze 57 umělců. Pod jeho vlivem se Académie stala pro umělce dostupnější než kdy předtím. Vztah Le Bruna s královským dvorem mu umožnil i pozici organizátora pohřbu Jeana Baptiste Colberta v roce 1683. Le Brun začal ztrácet svůj vliv v Académii s nástupem Pierra Mignarda. Nicméně stále si udržoval vliv na dění v akademii a to až do své smrti v roce 1690.

Přerušení.

Dne 8. srpna 1793 byla "Académie royale de peinture et de sculpture" zrušena. Důvodem byla Velká francouzská revoluce. Francouzský konvent rozhodl, že zruší "všechny akademie a literární společnosti licencované nebo dotované národem" ("toutes les académies et sociétés littéraires patentées ou dotées par la Nation").

Pokračování.

Ze zrušené "Académie royale de peinture et de sculpture" vznikla "Académie de Peinture et de Sculpture". Ta je zodpovědná za "Académie de France" (Francouzská akademie v Římě)", sídlící v římské vile Medicejů. Založena byla v roce 1666 a umožňuje nadaným umělcům studovat v Římě. V roce 1816 byla sloučena "Académie de Musique" (Akademie hudby), která byla založena v roce 1669, "Académie d'Architecture" (Akademie architektury) založená v roce 1671 a Académie de peinture et de sculpture, založená v roce 1648. Z těchto tří institucí vznikla Académie des beaux-arts (Akademie výtvarných umění), jedna z pěti akademií Institutu de France.

Académie royale de peinture et de sculpture (česky "Královská akademie malby a sochařství") v Paříži byla první uměleckou institucí ve Francii v 17. století.

The Académie Royale de Peinture et de Sculpture (, ; Royal Academy of Painting and Sculpture) was founded in 1648 and located in Paris, France. It was the premier art institution of France during the latter part of the Ancien Régime, until it was abolished in 1793, during the French Revolution. It included most of the important painters and sculptors, maintained almost total control of teaching and exhibitions, and afforded its members preference in royal commissions.


Mládí.

López Michelsen se narodil v Bogotě, střední školu vystudoval na "Gimnasio Moderno", posléze studoval v řadě světových měst: v Paříži, v Londýně, v Bruselu a v Santiagu de Chile. Na "Universidad del Rosario" v Bogotě pak absolvoval práva. Během prezidentování svého otce se zaměřil na politické právo a snažil se získat profesuru na "Universidad del Rosario". Roku 1938 se oženil v Bogotě s Cecílií Caballero Blanco. Usídlili se na haciendě ve městě Engativá poblíž hlavního města (dnes je součástí Bogoty). Tehdy vstupuje López Michelsen do politiky jako městský radní.

Politická kariéra.

Roku 1959 zakládá López Michelsen Liberálně revoluční hnutí (MRL) jako reakci na smlouvu své Liberální strany s konzervativci pro vytvoření Národní fronty. López Michelsen byl pověřen vedením nové strany a v roce 1962 za ni kandidoval na úřad prezidenta země. Volby však prohrál s konzervativním kandidátem Guillermo Leónem Valenciou. V roce 1966 je zvolen senátorem a roku 1967 se vrací do Liberální strany.  López Michelsen je pověřen prezidentem Carlosem Lleras Restrepou, aby jako guvernér vedl správu nově vytvořené provincie Cesar na severu země. V této oblasti, kde měl své kořeny po babičce, spoluzakládá spolu se skladatelem Rafaelem Escalonou a novinářem Consuelem Araujem tradici festivalu "Vallenato Legend Festival", jedné z nejvýznamnějších kulturních událostí Kolumbie (vallenato je druh lidové hudby původně ze severu Kolumbie). Guvernérem provincie Cesar byl López Michelsen pouhý rok, v letech 1969 - 1970 vykonával ve vládě prezidenta C. Llerase Restrepy funkci ministra zahraničních věcí Kolumbie.

López Michelsen prezidentem Kolumbie.

Liberální strana Lópeze Michelsena vybrala v roce 1974 za svého kandidáta na prezidenta republiky, když ho po porážce bývalého prezidenta Llerase Restrepy ve stranických primárkách podpořil další kandidát a pozdější prezident Julio César Turbay Ayala. Alfonso López Michelsen prezidentské volby vyhrál, když porazil své soupeře, konzervativce Álvaro Gómeze Hurtada a kandidátku levicové strany ANAPO Marii Eugénii Rojasovou. V době jeho úřadu dochází k přijetí řady úsporných programů v ekonomice a byly učiněny kroky k překonání nerovnoměrné distribuce příjmů.

Další léta.

Jako předseda Liberální strany kandidoval do úřadu prezidenta v roce 1978 i pro další období. Byl však poražen kandidátem Konzervativní strany Belisariem Betancurem. V Liberální straně pak López Michelsen pracoval až do počátku 90. let, kdy se rozhodl odejít na odpočinek. Byl pak ještě aktivním dopisovatelem novin "El Tiempo", v nichž se často kriticky vyjadřoval k současné politice v zemi.  V roce 2006 se v době krize v Liberální straně po kolumbijských volbách ještě vrací do politiky. Umírá 22. července 2007 na srdeční záchvat.

Alfonso Antonio Lázaro López Michelsen, 30. června 1913 Bogota - 11. července 2007 Bogota, byl kolumbijský politik a prezident republiky v letech 1974 - 1978, povoláním právník a novinář. Byl synem kolumbijského prezidenta z let 1934 - 1938 a 1942 - 1945 Alfonsa Lópeze Pumajero.

Alfonso López Michelsen (30 June 1913 – 11 July 2007) was a Colombian politician and lawyer who served the 24th President of Colombia from 1974 to 1978. He was nicknamed "El Pollo" (The Chicken), a popular Colombian idiom for people with precocious careers.


Rozšíření.

Rod pochází z horských oblastí severní Asie kde roste od Himálaje až po Korejský poloostrov. Vyskytuje se v nadmořské výšce do 2000 m, nejčastěji na vlhkých místech v listnatých nebo jehličnatých lesích kde vytváří souvislé kolonie o rozloze několika stovek metrů čtverečních.  Některé druhy byly postupně dováženy do Evropy, bergenie tučnolistá již v roce 1760. Bergenie se staly oblíbenými rostlinami okrasných zahrad a protože jejich množení nebylo složité, byly rychle šířeny. Rostliny se následně samovolně dostaly do volné přírody a na mnoha místech zdomácněly, například v Severní Americe.

Popis.

Bergenie jsou sympodiálně rostoucí vytrvalé byliny s tlustými, plazivými, šupinatými oddenky se širokými, masitými a na omak voskovými listy které jsou obvykle stálezelené. Listy s krátkými širokými řapíky vyrůstají v robustních listových růžicích a jejich ploché silné čepele mají okraje celistvé nebo zoubkované. Přes zimní období se původně zelené či načervenalé listy zbarvují do bronzová.  Z oddenků vyrůstají i květné lodyhy, vysoké 30 až 50 cm, které jsou ve spodní části jednoduché a větví se až v květenství. Nesou květy sdružené v kompaktních latovitých květenstvích jež se v průběhu kvetení rozvolňují. Květy mají pět vzpřímených kališních i pět korunních lístků, deset tyčinek uspořádaných ve dvou kruzích a ze dvou plodolistů složený horní semeník který má dvě čnělky. Kvést počínají v pozdním jaře a končí počátkem podzimu. Plody jsou dvoupouzdré tobolky obsahující drobná, podlouhlá, tmavě hnědá semena.

Význam.

Rostou sice ve většině půd, ale nejvíce jim prospívá vlhká a na humus bohatá zemina a umístění na slunci. Z původních druhů jsou jednak vyselektovány mnohé variety a dále jsou záměrným křížením vyšlechtěny mnohé kultivary odlišné od původních druhů.  Tyto rostliny se používají hlavně jako půdopokryvné nebo obrubové rostliny které jsou nenáročné na pěstování a hezky vypadají. Používají se také jako řezané květiny, lodyhy se řežou v době kdy jsou všechna poupata vybarvená a počínají se otvírat prvé květy, ve váze vydrží za vhodných podmínek i týden. Ve vazačství jsou dále žádané i nepoškozené listy které vydrží čerstvé i tři týdny.  V místech původu je bergenie používaná hlavně k léčebným účelům. Lihový extrakt z oddenku má silný protizánětlivý, protialergický a močopudný účinek, v tradiční medicíně slouží k uvolňování kamenů v ledvinách nebo v močovém měchýři. Ze sušených listů se vaří čaje posilující obranyschopnost organismu proti mnoha nemocem.

Externí odkazy.

Bergenie ("Bergenia") je vytrvalá rostlina s velkými přízemními listy, původem asijský rod z čeledi lomikamenovitých. Rod je tvořen deseti druhy, z nich mnohé byly v minulosti importované do Evropy a jsou v zahradnictví pěstované pro své velké listy a barevné květy. Jeden druh, bergenie tučnolistá, se takto dostal do volné přírody České republiky.

Bergenia (elephant-eared saxifrage, elephant's ears) is a genus of ten species of flowering plants in the family Saxifragaceae, native to central Asia, from Afghanistan to China and the Himalayan region.


Historie.

Katolická církev se o astronomii zajímá dlouhodobě a jedním z důvodů jsou například Velikonoce, které jsou pohyblivým svátkem a jejichž datum se vypočítává pro každý rok. Astronomická pozorování byla důležitá i pro zavedení gregoriánského kalendáře.

Věž větrů.

Předchůdcem Vatikánské observatoře byla Věž větrů (italsky nebo ). O výstavbě této observatoře rozhodl papež Řehoř XIII. v roce 1576 a dostavěna byla v roce 1580. Christopher Clavius pak v této věži provedl astronomická pozorování, která byla podkladem pro vydání gregoriánského kalendáře Řehořem XIII. v roce 1582.

Římská kolej.

Clavius však se svým pozorováním pokračoval na Římské koleji, stejně tak i další jezuité, kteří tam pracovali. Římská kolej však neměla vlastní observatoř a pozorování tak byla prováděna z oken či chodeb koleje. V 18. století začal svatý stolec podporovat astronomii systematicky a k tomuto účelu založil na Římské koleji observatoř. V roce 1786 se začala stavět téměř 40 metrů vysoká pozorovací věž a o rok později v ní byly umístěny menší přístroje. V roce 1804 přivezl Pius VII. z Francie větší refraktor a přesné kyvadlové hodiny a později pořídil ještě další vybavení. Na Věži větrů byla v roce 1789 obnovena astronomická pozorování, která řídil Mons. Filippo Luigi Gilii (1756–1821). Po jeho smrti byla astronomická pozorování na Věži větrů ukončena a přístroje byly umístěny do observatoře na Římské koleji. V letech 1827-1870 byla provozována ještě třetí observatoř Capitol.  V roce 1850 se ředitelem koleje stal jezuita Angelo Secchi, který nechal vybudovat novou observatoř na střeše kostela svatého Ignáce z Loyoly na Martově poli. Secchi se proslavil zejména rozdělením hvězd podle spektrální klasifikace. Během jeho působení získala Vatikánská observatoř mezinárodní uznání. V rámci sjednocení Itálie v roce 1870 byl Řím obsazen italskými vojáky a Římská kolej připadla do vlastnictví Itálie. Secchi byl tak uznávaný, že jemu osobně i ostatním jezuitům bylo dovoleno v práci pokračovat, ale po Secchiho smrti v roce 1878 byli ostatní jezuité vyhnáni, observatoř uzavřena a v roce 1923 úplně zanikla.

Obnovení Vatikánské observatoře.

O obnovu observatoře se zasloužil Francesco Denza, který v roce 1888 umístil ve Věži větrů meteorologické a seismické přístroje v rámci jejich jubilejní výstavy a papeži Lvovi XIII. přednesl návrh na obnovení astronomických pozorování na této věži. Francesco Denza také usiloval o účast v projektu fotografického mapování hvězdné oblohy, který později dostal název Carte du Ciel.  Nová observatoř byla vybudována na takzvané Leoniánské věži o výšce 20 m a tloušťce stěn 4,5 m, která tvoří součást leonských hradeb a od Věže větrů je vzdálená 400 m. Prvním ředitelem Vatikánské observatoře byl v roce 1891 jmenován Francesco Denza. Oficiálně byla observatoř obnovena 14. března 1891, když Lev XIII. za tímto účelem vydal motu proprio s názvem. Ještě toho roku byl na Leoniánské věži instalován základní přístroj observatoře, dvojitý astrograf s průměry objektivů 0,33 m a 0,20 m, určený pro zmíněnou fotografickou přehlídku oblohy Carte du Ciel. Pořizováním snímků byl pověřen Giuseppe Lais, který s prací započal v roce 1894. Ve stejném roce zemřel Francesco Denza a observatoř zůstala bez ředitele až do roku 1898, kdy byl ředitelem jmenován španělský augustián Angelo Rodriguez. Ten se ovšem věnoval pouze meteorologii, takže se astronomie začala na observatoři rozvíjet až po příchodu dalšího ředitele Johanna Georga Hagena v roce 1906.  V roce 1921 dokončil Giuseppe Lais práci na tisícovce fotografických desek pro tu část hvězdného katalogu, která byla přiřazena Vatikánské observatoři, a přitom pořídil asi polovinu snímků potřebných pro hvězdné mapy. Proměřením poloh a jasností hvězd na snímcích se v letech 1910 až 1921 zabývaly tři řádové sestry z Istituto di Maria Bambina v Římě, které celkem dvakrát proměřily uvedené údaje pro více než 481 tisíc hvězd. Hvězdný katalog byl postupně publikován v deseti svazcích mezi léty 1921-28. Vatikánská observatoř se tak ocitla na 5. místě mezi světovými observatořemi, které ukončily úspěšně svou práci na tomto obřím projektu.  Johann Georg Hagen se kromě práce na Carte du Ciel proslavil také vydáním Atlasu proměnných hvězd a výzkumem temných mračen v Mléčné dráze. Za jeho působení se mezinárodní povědomí o Vatikánské observatoři výrazně rozšířilo. V observatoři se postupně shromáždila rozsáhlá sbírka meteoritů, která dosáhla počtu 1 022 vzorků ze 449 meteoritů o celkové hmotnosti 130 kg.  Observatoř na tomto místě zůstala 40 let, než se kvůli rozvoji veřejného osvětlení zhoršily pozorovací podmínky. Po Hagenově smrti v roce 1930 se tak pro observatoř začalo hledat nové místo, které by nebylo tak ovlivněné světelným znečištěním.

Castel Gandolfo.

V roce 1930 se novým ředitelem observatoře stal Johan Stein. Papež Pius XI. navrhl, že by se observatoř mohla přemístit do papežského letního sídla v Castel Gandolfu, které leží 25 km jihovýchodně od Říma v nadmořské výšce 430 m. Johan Stein ověřil, že je tam vhodná obloha k pozorování a v roce 1932 se tak přímo na střeše paláce mohlo začít se stavbou dvou kopulí s novými přístroji od německé firmy Carl Zeiss AG. V jedné kopuli s průměrem 8,5 m byl pro vizuální pozorování pořízen refraktor o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 6 m a ve druhé kopuli s průměrem 8 m byl umístěn dvojitý astrograf s refraktorem o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 2,4 m a reflektorem s průměrem zrcadla 0,6 m. K astrografu byl navíc připojen spektrograf pro účel astrofyzikálních výzkumů. Při observatoři vznikla také astrofyzikální laboratoř, která zkoumala spektra prvků a molekul a její spektrální atlasy nalezly široké uplatnění. Papež Pius XI. observatoř slavnostně otevřel 29. září 1935.  V roce 1942 byl z Vatikánu do Castel Gandolfa převezen i astrograf určený pro přehlídku oblohy Carte du Ciel. Během druhé světové války byly od září 1943 do června 1944 cennější přístroje odmontovány a ukryty, protože hrozilo jejich zničení leteckým bombardováním. Po válce se podařilo dokončit mapování oblohy pro přehlídku Carte du Ciel. Poslední snímky hvězdné mapy byly pořízeny v roce 1953 a publikace všech 540 desek o rozměru 26 x 26 cm byla skončena v roce 1955.  Po smrti Johana Steina v roce 1951 byl jeho nástupcem v roce 1952 jmenován Daniel O'Connell, který se proslavil výzkumem zákrytových dvojhvězd. V roce 1957 byla v Castel Gandolfu dokončena instalace širokoúhlé Schmidtovy komory se zrcadlem o průměru 0,98 m, korekční deskou o průměru 0,65 m a s ohniskem 2,4 m. Schmidtova komora byla využívána asi 20 let k výzkumu vývoje hvězdokup pomocí hvězdné spektroskopie a polarimetrie. Po odchodu O'Connella do důchodu v roce 1970 se ředitelem observatoře stal Patrick Treanor, který nechal observatoř vybavit novými pomocnými přístroji pro pozorování i zpracování měření. Patrick Treanor také začal vytvářet mapu světelného znečištění v Itálii, protože stále rostoucí světelné znečištění začalo rušit pozorování i v Castel Gandolfu. Po jeho smrti v roce 1978 se však jeho nástupcem stal Američan George Coyne, který předtím působil v Arizoně.

Observatoř Mount Graham.

George Coyne zprostředkoval spolupráci Vatikánské observatoře a Arizonskou univerzitou v Tucsonu, která provozuje Stewardovu observatoř. Arizona má příznivé podmínky pro astronomická pozorování a tyto podmínky chrání zákonem. V roce 1987 byla založena Nadace Vatikánské observatoře, která dostala za úkol postavit pro Vatikánskou observatoř nový dalekohled - Vatican Advanced Technology Telescope (VATT). Dalekohled VATT byl vystavěn na observatoři Mount Graham a první vědecká pozorování na něm začala v roce 1995.

Vatikánská observatoř je astronomická observatoř a středisko vědeckého výzkumu katolické církve, které patří governatorátu Městského státu Vatikán. Provoz observatoře řídí Tovaryšstvo Ježíšovo. Od 18. září 2015 je jejím ředitelem Guy Consolmagno. Původně patřila Římské koleji, později byla přestěhována do Castel Gandolfa v Itálii a byla rozšířena o dalekohled Vatican Advanced Technology Telescope na observatoři Mount Graham.

The Vatican Observatory () is an astronomical research and educational institution supported by the Holy See. Originally based in the Roman College of Rome, the Observatory is now headquartered in Castel Gandolfo, Italy and operates a telescope at the Mount Graham International Observatory in the United States.


Styl.

Před první světovou válkou se fotografie změnila. Nesnažila se již napodobovat malířství jako piktorialismus, ale obrátila se k tzv. přímé fotografii ("straight photography"). Za tohoto objektivního přístupu (viz též Nová věcnost) se na počátku dvacátých let rozvíjelo přání, udržet sociální zvraty, optimismus a dynamiku. Směr Neues Sehen, jako rezultát přehnaného požadavku označil takzvanou „"pupeční perspektivu"“ jako nepodstatnou a interpretoval vyhasínající současnou fotografii jako neatraktivní a nezajímavou reprezentaci reality.  Především mladí ruští konstruktivisté okolo Alexandra Rodčenka a rostoucí počet fotografů Bauhausu vnímali budoucnost v zajímavých úhlech (extrémní nadhledy nebo podhledy) ve svém bezprostředním okolí. Také se experimentovalo se světlem a stíny, což v konečném důsledku vedlo často k příliš velkým stinným plochám v obrazu. Kompozičně si nekladl styl Nového vidění žádná pravidla. Spíše aplikoval tvůrčí impulsy na osvícení předmětů a vytváření nového výkladu reprodukovaných momentů ve fotografii.  Celkově lze zařadit Neues Sehen do kategorie velmi experimentálních stylů, které jsou vždy otevřeny novým impulsům a nejsou prezentovány jednotně. Záměrem Nového vidění bylo rozšířit fotografii od pouhého kopírování a reprodukování k produkčnímu médiu. Autoři měli asi tento didaktický přístup: divák musí být nejprve uveden do nových zobrazovacích metod a vypořádat se s vnímáním toho, co líčí. Jemu doposud známé předměty jsou pak uváděny v neznámém vyobrazení.

Kritika.

Hnutí Neues Sehen je vytýkán často experimentální charakter a s tím související také neschopnost vyjádření jednotného stylu. Především zástupci nové věcnosti a přímé fotografie odsoudili amatérské pokusy a očividný nedostatek technického fotografického vzdělání fotografů Neues Sehen.  Se zavedením vyhraněných (čistých) fotografických tříd v Bauhausu bylo určitým způsobem na tuto kritiku reagováno, ale vedlo to také k tomu, že se – do té doby nejvíce – tvůrčí přístup fotografie v Bauhausu změnil na velmi objektivní formu.

Příklady.

László Moholy-Nagy, odmítající současnou uměleckou fotografii jako neorganicky a bez vnitřního oprávnění vázanou na formální snahy malířství, učil své žáky znovu vidět a překvapujícím způsobem zobrazovat svět novou perspektivou, zdánlivě náhodnými (ve skutečnosti však dokonale promyšlenými) výřezy, jejichž absurdnost, nevídané nadhledy nebo podhledy by mohly být považovány za pouhou provokaci nebo plytké novotářství, kdyby za nimi nestála rozsáhlá a poctivá teoretická zdůvodňující práce. Fotografie byla pro Moholyho-Nagye buď čistou kompozicí světelných hodnot, nebo zprávou, opticky nedosažitelně názornou a autentickou. Neuznával kompromisy. Pro realizaci světelné kompozice používal záměrně a promyšleně i technik s expresivním abstraktním efektem – montáže, inverze světelných hodnot, dvojího osvětlení, fotografiky. K získání přesné a detailní zprávy však naopak učil žáky používat nejpokročilejších technických pomůcek, tehdejší výtvarnou fotografií jednoznačně odmítaných, a ve své fotografické výuce vycházel spíše z metod např. kriminalistické a lékařské fotografie než z fotografie tzv. umělecké.

Neues Sehen (Nové vidění, New Vision nebo Neue Optik) je specifický styl ve fotografii, který se rozvíjel ve 20. letech. O Novém vidění se hovoří společně se směrem Bauhaus. Obrazové vyjadřování Neues Sehen chtělo uvolnit zkostnatělé struktury ve fotografické kompozici, osvětlení a exponování. Místo toho tento styl předpokládal dynamickou orientaci, která odpovídala sociálnímu pokroku a tento dokumentovala odpovídajícím způsobem.

The Neues Sehen, also known as New Vision or Neue Optik, was a movement, not specifically restricted to photography, which was developed in the 1920s. The movement was directly related to the principles of the Bauhaus. Neues Sehen considered photography to be an autonomous artistic practice with its own laws of composition and lighting, through which the lens of the camera becomes a second eye for looking at the world. This new way of seeing was based on the use of unexpected framings, the search for contrast in form and light, the use of high and low camera angles, etc. The movement was contemporary with New Objectivity with which it shared a defence of photography as a specific medium of artistic expression, although Neues Sehen favoured experimentation and the use of technical means in photographic expression.


Původce.

DD je polybakteriální onemocnění. Začíná jako kožní léze s typickými klinickými projevy. Postupně se rozšiřuje, je infikována mnoha patogeny. Na rozvoji DD se mohou podílet i viry. Nálezy se mění v závislosti na stádiu nemoci, době a místě původu. Nejčastěji jsou kultivovány tyto bakterie:  "Peptostreptococcus", "Peptococcus", "Porphyromonas" ("Bacteroides") "levii", "Fusobacterium" necrophorum, "Streptococcus disgalactiae, Arcanobacterium pyogenes, Clostridium".  U hlubších lézí také "Treponema" species (patří mezi spirochety), "Mycoplasma hyopharyngis"

Klinika.

DD začíná malou lézí do průměru 2 cm. Zvíře kulhá, zvedá nohu, třepe jí. Při bližším ohledání paznehtů je vidět mezi paznehty, na patce nebo špičce rudá zduřenina, velice bolestivá na dotek, připomíná jahodu. Typický je putridní zápach. Jediné lokální ošetření dokáže lézi vyléčit v rané fázi nemoci.  V další fázi dochází ke komplikacím. Léze se zvětšuje, šíří pod pazneht. Kráva dlouhodobě kulhá, což má za následek snížení dojivosti, nerovnoměrný růst paznehtů. Léčení v této fázi vyžaduje odstranění části podminovaného paznehtu, což je často technicky nemožné (je třeba opakované ošetření s odstupem několika týdnů).  Pokud není DD léčena, přechází v další onemocnění pohybového aparátu. Následuje panaritium, což je zánět kůže, svalu i šlachy nad paznehtem. Noha oteče. Léčení je zdlouhavé, trvalé následky možné.  Konečnou fází je periostitis či dokonce sepse. Otok se šíří od paznehtu směrem vzhůru, zvíře dostane vysokou teplotu. Léčení je v pokročilé fázi nemožné.

Terapie.

Hromadné ošetření celého stáda pomocí desinfekčních van s obsahem skalice modré případně formaldehydu má spíše preventivní charakter. Rozvinutou DD tím nelze vyléčit.

Dermatitis digitalis (DD) (anglicky Digital Dermatitis) je onemocnění paznehtů skotu s příznaky silného kulhání. Česky se této nemoci někdy říká „jahoda“ podle typického vzhledu léze (anglicky Strawberry Foot Rot). Poprvé byla nemoc popsána Italy Cheli a Mortellarem v roce 1974. V Československu byla zaznamenána koncem osmdesátých let 20. století, od té doby je trvale přítomna v chovech se špatnou zoohygienou. Nemoc se nejčastěji vyskytuje u mléčného skotu, kde snižuje množství nadojeného mléka.

Digital dermatitis is a disease that causes lameness in cattle. It was first discovered in Italy in 1974 by Cheli and Mortellaro. This disease is caused by a mixture of different bacteria. Anaerobic bacteria, including spirochetes of the genus "Treponema", are found in the lesions associated with the infection. Digital dermatitis is different from foot rot in cattle and both conditions may occur concurrently.


Průběh toku.

Řeka se dělí na tři hlavní úseky

Horní tok.

Pramení v západních svazích pohoří Bajkalský hřbet, pouhých 7 km od Bajkalského jezera nedaleko osady Kačug v nadmořské výšce 1640 m. Odsud teče úzkým hluboce zaříznutým údolím rychlým spádem. Prudké skalnaté svahy nad břehy se tyčí do výšky až 300 m. Šířka údolí se mění od 1 až 2 km do 10 km. Místy se údolí zužuje na 200 m a nazývá se čelisti (). Nejznámějším takovým místem je Pjanyj byk 237 km pod Kirenskem, při ústí Kirengy.

Střední tok.

Od soutoku s Vitimem se řeka rozšiřuje a na březích nad ní vystupují velké skály, vysoké až 300 metrů. K dalšímu výraznému rozšíření pak dochází pod ústím Oljokmy. Šířka koryta dosahuje 1 km a údolí 30 km, přičemž podél řeky se nachází úval s množstvím nevelkých jezer. Mezi ústím Oljokmy a Podkrovskem se dolina zužuje a lemují ji svislé silně členěné vápencové skály často podivuhodných tvarů (např. Lenské sloupy). Až k Jakutsku řeka protéká mírnou pahorkatinou. Na středním toku přijímá zprava Vitim, Velký Patom, Oljokmu s Čarou a Aldan a zleva Ňuju.

Dolní tok.

Za Jakutskem pod ústím Aldanu vtéká do Středojakutské nížiny. Dolina se opět rozšiřuje na 20 až 25 km a říční úval dosahuje šířky 7 až 15 km a obsahuje mnoho jezer a bažin. Koryto je rozvětvené a možnosti lodní dopravy nestálé. Hloubka řeky dosahuje 16 až 20 m. V části dolního toku u vesnice Bulun, kde řeka protéká mezi Charaulaskými horami a Čekanovského krjažem se dolina zužuje na 2 km a právě zde přijímá významný přítok Viljuj. Vlévá se u Tiksi do moře Laptěvů.

Delta.

Při ústí do moře Laptěvů vytváří rozsáhlou deltu o rozloze přibližně 30 000 km2, která je členěna na téměř 150 ramen. Hlavní rameno je Trofimovské, které do moře odvádí 70 % vody. Pro vodní dopravu je nejvýznamnější Bykovské rameno o délce 106 km, které spojuje řeku se zátokou Tiksi. Další významné je také Oleňocké rameno. Nachází se zde přírodní rezervace Delta Leny.

Přítoky.

Přítoky Leny jsou například řeky Kirenga, Aldan, Motorčuna, Džardžan nebo Viljuj.

Povodí.

Větší část povodí se nachází v oblastech všeobecného rozšíření věčně zmrzlé půdy a je pokryta tajgou. Menší část severně od 71. rovnoběžky se nachází v pásmu lesotundry a tundry. Horní tok a značná část pravých přítoků se nachází v horských oblastech Přibajkalí, Zabajkalí a Aldanské vysočiny. Levá část povodí se nachází ve Středosibiřské vysočině a nejníže položená je střední část povodí.

Vodní režim.

Hlavním zdrojem vody je tající sníh, který tvoří 50% a deště. Na podzemní vodu připadá 1 až 2% Charakteristické jsou vysoké změny vodního stavu, které činí na středním 10 až 15 m a na dolním toku až 18 m. V létě dochází k dešťovým povodním. V zimě je vodní stav nejnižší. Podle vodnosti zaujímá 2. místo mezi ruskými řekami po Jeniseji. Průměrný roční průtok v ústí činí 17 000 m3/s, největší 200 000 m3/s a nejmenší 366 m3/s. Nárůst průtoku směrem k ústí zachycuje tabulka:  Střední roční odtok do moře činí přibližně 540 km3, v čemž je obsaženo přibližně 12 Mt pevných částic a 41 Mt rozpuštěných látek. Kalnost nepřesahuje 50 až 60 g/m3. Mineralizace vody dosahuje 80 až 100 mg/l při vysokém stavu vody a 160 až 500 mg při nízkém stavu vody. Nejvyšší teploty dosahuje voda v červenci na horním toku 19 °С a na dolním toku 14 °С. Řeka je volná od ledu na jihu 5 až 6 měsíců v roce a na severu 4 až 5 měsíců. Zamrzá obvykle přibližně 10 dní po zamrznutí přítoků. Na horním toku zamrzá od konce října a na dolním někdy už od konce září. Rozmrzání se táhne do poloviny května na horním toku a do začátku června na dolním toku. Při jarním tání se tvoří ledové zátarasy a prudce se zvyšuje úroveň hladiny. Pro řeky v povodí Leny jsou typická náledí.

Využití.

Vodní doprava je možná od ústí do Usť-Kutu a dál do Žigalova pro lodě s malým ponorem. Do 20. století byla vodní doprava možná až do Kačugu, ale vzhledem ke klimatickým změnám výrazně poklesl průtok na jejím horním toku, osobní doprava tak začíná právě od Žigalova a nákladní až od Usť-Kutě, důležité křižovatky řeky s Bajkalsko-amurskou magistrálou. Provozuje se přibližně 160 dní v roce na horním toku a 120 dní v roce na dolním toku. Hlavní přístavy jsou Bulun, Žigansk, Jakutsk, Oljokminsk, Leněk, Vitim, Kirensk, Osetrovo (Usť-Kut) a Žigalovo. Dnes je největším centrem město Jakutsk, nacházející se zhruba uprostřed jejího toku. Z přítoků je vodní doprava možná na Kirenze, Viljuji, Vitimu, Oljokmě a Aldanu. V létě je na řece provozována pravidelná turistická doprava. Řeky v povodí Leny se vyznačují velkými zásobami vodní energie. Na Viljuji byla vybudována Viljujská vodní elektrárna a na Mamakanu Mamakanská vodní elektrárna. V povodí jsou naleziště zlata (Bodajbinské naleziště v povodí Vitimu a Aldanské naleziště), diamantů (v povodí Viljuje), uhlí (Lenské a Jihojakutské naleziště), zemního plynu, železné rudy, slídy, soli aj. Průmyslový rybolov je rozvinut na dolním toku a převážnou část úlovku tvoří síh muksun, coregonus sardinella, nelma obecná, síh omul, hlavatka sibiřská a mník jednovousý. Na horním toku se loví lenok sibiřský, lipan severní, jelec proudník, štika obecná, okoun říční.

Historie.

Poprvé se Rusové k Leně dostali koncem roku 1622 během legendární výpravy Děmida Pjandy. Rusové sice o řece věděli již dříve, od zajatých Evenků, ale až tehdy ji spatřili na vlastní oči. V roce 1632 bylo založeno Usť-kutské zimoviště a v roce 1632 Jakutský ostroh. V roce 1639 založil J. P. Chabarov v opevněné osadě Usť-Kut na dolním toku řeky solivar, později byl ale vyhnán dále na východ. Vědecký výzkum řeky a jejich přítoků byl zahájen účastníky 2. kamčatské expedice (1733-43). Další expedice se výzkumem oblasti zabývaly ve 20. letech 19. století (pod vedením P. F. Anžua), v letech 1873-75 (pod vedením A. L. Čekanovského) a v letech 1885-86 (pod vedením E. V. Tollja). V roce 1897 začaly pracovat vodní měřící stanice v Kirensku a Usť-Kuti a v roce 1899 v Jakutsku a Vitimu. V letech 1910 až 1915 prováděla Lenská část Správy vodních cest Amurského povodí kartografické práce. Z názvu řeky odvodil svůj pseudonym Vladimir Iljič Lenin, když jméno začal používat po potlačení stávky ve zlatých dolech ve městě Bodajbo v roce 1912. Expedice F. A. Matisena v letech 1919 až 1920 a N. I. Jevgenova v roce 1921 popsaly řeku od Jakutsku k ústí.

Lena (, nebo což znamená velká řeka) je řeka na východní Sibiři v Rusku (Irkutská oblast, Sacha). Délka řeky činí 4480 km. Odvodňuje území o rozloze 2,49 milionů km2. Patří mezi největší ruské veletoky a do první desítky nejdelších světových řek. Ruské jméno řeky vzniklo pravděpodobně zkomolením eveneckého názvu "Elu-ene", což doslova znamená "velká řeka".

The Lena (, ;, "Eljune";, "Ölüöne";, "Zülkhe";, "Zülge") is the easternmost of the three great Siberian rivers that flow into the Arctic Ocean (the other two being the Ob and the Yenisey). Permafrost underlies most of the catchment, 77% of which is continuous. It is long, and has a drainage basin of. The Lena is the eleventh-longest river in the world.


Hejtmanem z Kopníku.

Voigt se vyučil obuvníkem, ale více než řemeslu se věnoval drobným krádežím a podvodům, za které strávil ve věznicích více než čtvrt století. Po odpykání posledního trestu v únoru 1906 si našel práci v berlínské továrně na boty, ale jako recidivista nedostal povolení k pobytu v hlavním městě. Svoji bezvýchodnou existenční situaci se rozhodl vyřešit svérázně. Sehnal si v různých půjčovnách části důstojnické uniformy a 16. října 1906 v tomto převleku naverboval na berlínské ulici skupinu vojáků, kterým poručil, aby s ním odjeli vlakem do Köpenicku (česky "Kopník", tehdy samostatné městečko, dnes předměstí Berlína). Zde skupina obsadila místní radnici a Voigt přítomnému vedení města sdělil, že dostal pověření z nejvyšších kruhů, aby prošetřil podezření ze zpronevěry obecních peněz. Úředníci se neodvážili ozbrojencům odporovat, vydali falešnému důstojníkovi veškerou hotovost z městské pokladny a nechali se odvést eskortou. Voigt tak získal více než čtyři tisíce říšských marek, s nimiž bez překážek odjel zpátky do Berlína.  Hejtman z Kopníku byl zatčen teprve po deseti dnech. Když vyšlo najevo, jak oklamal kopnícké radní, vzbudil případ celosvětovou pozornost a byl uváděn jako příklad slepé poslušnosti vůči autoritám, charakteristické pro militaristické císařské Německo. Voigt byl odsouzen ke čtyřem letům vězení, ale v srpnu 1908 mu udělil císař Vilém II. Pruský milost. Po propuštění uspořádal Voigt řadu besed, na kterých za tučný honorář bavil publikum líčením své kopníkiády. S takto získaným majetkem se usídlil v roce 1909 v Lucembursku, ale v nejisté době po první světové válce o všechno přišel a zemřel v bídě a zapomnění ve věku 72 let.  Na motivy aféry vzniklo už bezprostředně po události několik divadelních her, hudebních šlágrů a událost byla i několikrát zfilmována. Zřejmě poprvé už v roce 1926. Nejslavnějším uměleckým zpracováním se však stala až divadelní hra Carla Zuckmayera "Hejtman z Kopníku" z roku 1931. Zuckmayerova verze příběhu byla i několikrát zfilmována. Poprvé už v roce 1931. Nejznámější verzí je však film z roku 1956 (režie Helmut Käutner, v hlavní roli Heinz Rühmann). V osmdesátých letech měl adaptaci této kry na repertoáru Činoherní klub, Voigta hrál Petr Nárožný.

Friedrich Wilhelm Voigt (13. února 1849, Tylže — 3. ledna 1922, Lucemburk) byl německý švec, který se proslavil jako "hejtman z Kopníku". Od celé události je také odvozen termín kopnikiáda.

Friedrich Wilhelm Voigt (13 February 1849 – 3 January 1922) was a German impostor who, in 1906, masqueraded as a Prussian military officer, rounded up a number of soldiers under his "command", and "confiscated" more than 4,000 marks from a municipal treasury. Although he served two years in prison, he became a folk hero as "The Captain of Köpenick" ("Der ") and was pardoned by Kaiser Wilhelm II.


Děj.

Jesse byl adoptován svými poručníky Glenem a Annie Greenwoodovými. Společně přišli na San Juan Island, odkud mají sledovat Willyho nový domov. Než opustí město, dozvědí se, že Jesseho biologická matka, která ho před osmi lety opustila, zemřela v New Yorku. Navíc musí Jesse čelit svému upovídanému a uličnickému bratrovi Elvisovi, jehož považuje za vetřelce. Elvis často lže a leze Jessemu na nervy. Elvis je pozván na jejich rodinný výlet, aby se oba bratři mohli poznat.  Na výletu se Jesse znovu setká se svým přítelem, indiánským šamanem Randolphem a rychle se zamiluje do jeho kmotřenky Nadine. Jesse jí pak pomůže se seznámit s Willym a jeho sourozenci Lunou a Flíčkem.  Během výletu v oblasti havaruje ropný tanker a ropná skvrna uvězní kosatky v malé zátoce. Když vyjde najevo, že kosatky jsou uvězněné a Luna umírá, prezident ropné společnosti Milner přijde s plánem na odchycení kosatek do zajetí, kde by se mohly zotavit ze svých zranění. Jeho skutečný plán ale je prodat zvířata do zábavního parku, kde by měla vystupovat.  Jesse, Nadine a Elvis pomocí člunu, jenž ukradnou Glenovi, dovedou kosatky do bezpečí, ale nejsou schopni zachránit sebe, když tanker exploduje a ropná skvrna začne hořet. Jejich člun narazí do skály a začne se potápět. Při záchraně vrtulníkem se Nadine a Elvis dostanou nahoru, ale Jesse spadne do vody. Vrtulník se pro něj nemůže vrátit, protože je tam příliš mnoho kouře. Pod vodou Jesse narazí na Willyho, a tak se ho chytne. Willy podplave hořící skvrnu a dopraví Jesseho k Randolphovu člunu. Potom nechce odplavat, ale po Jesseho a Randolphovu naléhání uplave. Na člun se později dostanou i Nadine a Elvis. Ten dá Jessemu fotku, kde je Jesse s matkou a řekne mu, že si nikdy neodpustila, že ho opustila. Elvis a Jesse tak k sobě konečně najdou cestu.

Zachraňte Willyho 2 (orig. "Free Willy 2: The Adventure Home") je americký rodinný film Dwighta H. Littlea z roku 1995, navazující na film "Zachraňte Willyho!" a předcházející snímku "Zachraňte Willyho 3". V hlavních rolích se opět objevili Jason James Richter a kosatka Keiko.

Free Willy 2: The Adventure Home is a 1995 American family film, directed by Dwight H. Little, and distributed by Warner Bros. under their Warner Bros. Family Entertainment label. It is a sequel to the 1993 film "Free Willy", also starring Jason James Richter and August Schellenberg. "", was subsequently released in 1997, making a trilogy. A fourth nonconsecutive film, "" was released on DVD in Spring 2010. Keiko the Orca does not actually appear in this film unlike the original film. Willy is played by a robotic double while the Free Willy Keiko Foundation devised a plan to bring him to the Oregon Coast Aquarium where he would be rehabilitated for poor health.


Historie.

Není přesně známo, kdy byl klášter založen. V dokumentech napsaných do 16. století nejsou o klášteru zmínky. V pozdějších dokumentech se data založení pohybují v rozmezí od 10. do 15. století. Podle jedné tradice byl klášter založen v 10. století řeckým mnichem Sergiem a jeho karelským společníkem Hermanem. Heikki Kirkinen se přiklání k domněnce, že klášter byl založen ve 12. století. Současní historici považují i tento údaj za příliš časný. Podle odborného konsenzu byl klášter založen až na konci 14. století. John H. Lind a Michael C. Paul kladou dobu založení kláštera mezi roky 1389 a 1393. Podložili to mnoha různými zdroji včetně „Příběhu Valaamského kláštera“, rukopisu ze 16. století, podle kterého byl klášter založen za dob úřadujícího arcibiskupa Ioanna II. Novgorodského.  Pravdou však zůstává, že Valaamský klášter byl severní základnou pravoslaví proti pohanům a později západní základnou proti katolíkům z Tavastie, Savonie a Švédské Karélie.  V dobách švédského tažení v 16. století byla ruská hranice posunuta východním směrem. Následkem toho byl klášter v roce 1578 napaden luteránskými Švédy a mnoho mnichů a noviců bylo zabito. Po dalším švédském útoku byl klášter mezi lety 1611 a 1715 opuštěný, budovy byly do základů spáleny a karelská hranice mezi Ruskem a Švédskem byla posunuta až k Ladožskému jezeru. V 18. století byl klášter velkoryse opraven a v roce 1812 přešel pod Finské velkoknížectví.  V roce 1917 byla vyhlášena finská nezávislost a finská pravoslavná církev se osamostatnila od konstantinopolského patriarchátu. Valaamský klášter se stal nejdůležitějším klášterem finské pravoslavné církve. Liturgický jazyk byl změněn ze slovanského na finský a liturgický kalendář z juliánského na gregoriánský. Tyto změny vedly k dlouhotrvajícím sporům uvnitř valaamské komunity.  O území okolo kláštera bojoval Sovětský svaz s Finskem během druhé světové války. Během zimní války v roce 1940 byl klášter evakuován a 150 mnichů bylo přesídleno do města Heinävesi. Jelikož evakuován byl i koněvský a pečenžský klášter, zůstal valaamský klášter jediným finským pravoslavným klášterem.  Při pokračovací válce v letech 1941 až 1944 došlo k pokusu o opravu klášterních budov na Valaamu, ale po obsazení Sovětským svazem r. 1944 sloužil klášter jako vojenská základna.

Navrácení církvi.

V roce 1989 byl klášter navrácen pravoslavné církvi, pod patronát patriarchy Alexeje II., který klášter v dětství navštěvoval (klášter je stavropigiální, podléhá přímo patriarchovi). Klášter, jehož budovy byly pečlivě opraveny, získal nad ostrovem značnou zákonnou moc, aby si udržel status duchovní instituce nezávislé na světské moci. Po neúspěšných soudních sporech s klášterem se mnoho obyvatel rozhodlo ostrov opustit.

Valaamský klášter, či Valaamský monastýr () je pravoslavný klášter nacházející se v Karélii na ostrově Valaam v Rusku, největším ostrově Ladožského jezera, největšího jezera v Evropě.

The Valaam Monastery, or "Valamo Monastery" is a stauropegic Orthodox monastery in Russian Karelia, located on Valaam, the largest island in Lake Ladoga, the largest lake in Europe.


Počátky politické činnosti.

B. Ulufa'alu založil odborové hnutí "Solomon Islands General Worker' Union", v době získání nezávislosti ostrovů r. 1978 byl vůdcem tohoto hnutí. R. 1975 založil Národně demokratickou stranu (NADEPA), která byla na odbory úzce navázána, a současně ji vedl.Již o rok později získala tato strana 8 křesel v zákonodárném sboru a Ulufa' alu se stal jeho poslancem za východní část Honiary. V následujících volbách r. 1980 tato strana ve volbách propadla, získala jen dva mandáty a přešla do opozice. Již roku 1981 se však Ulufa'alu stává ministrem financí ve vládě Solomona Mamaloniho. Když musel r. 1984 rezignovat, věnoval se obchodu a stál v čele Komerční komory Šalomounových ostrovů a Asociace farmářů. Po roztržce uvnitř strany r. 1988 založil Ulufa'alu Liberální stranu Šalomounových ostrovů.  V letech 1989–1990 byl členem parlamentní opozice, r. 1990 rezignoval na místo v parlamentu, když přijal nabídku premiéra Mamaloniho na dobře placené místo premiérova poradce. Členem parlamentu za okrsek Aoke/Langa Langa se stal opět roku 1997 a jako poslanec setrval do svého odchodu z politiky r. 2006. Roku 1997 vystřídal Solomona Mamaloniho v úřadě premiéra.

V úřadě premiéra.

Ve své funkci musel řešit zpočátku vleklé ekonomické potíže země. Bylo nutné přejít k reformním krokům a zároveň bojovat s rozšířenou korupcí. Ve druhé polovině své vlády čelil etnickému konfliktu, který se na ostrově Guadalcanal vystupňoval ke konci roku 1998, když militantní nacionalisté začali s výhrůžnou kampaní i násilnými akcemi proti přistěhovalcům z ostrova Malaita. Během následujících let mnoho Malaiťanů skutečně Honiaru opustilo a vrátilo se na svůj ostrov. R. 1999 na Guadalcanalu zformovali Malaiťané svoji milici ("Malaita Eagle"). Na situaci reagovala vláda B. Ulufa'alua ke konci roku vyhlášením čtyřměsíčního výjimečného stavu. Současně se bezvýsledně snažila situaci vyřešit smírem. Roku 2000 byl premiér unesen členy milice "Malaita Eagle" a donucen na úřad rezignovat. Jeho nástupcem se stal dosavadní ministr financí Manasseh Sogavare. Etnický konflikt pokračoval na Šalomounových ostrovech do roku 2003, kdy intervence australské armády nastolila klid a pořádek.

Poslední léta života.

Poslední léta byl ministrem financí ve vládě Manasseha Sogavara. Rezignoval v říjnu 2006 vzhledem ke zhoršujícímu se zdravotnímu stavu a krizi ve vztazích s Austrálií, načež přešel do opozice. Již několik let trpěl stále se zhoršujícím diabetem, zčásti oslepl a r. 2004 mu byla amputována noha. Na následky těžké cukrovky také 25. května 2007 zemřel.  Bart Ulufa'alu byl na ostrovech často označován jako národní hrdina a hodnocen jako osobnost s velkým rozhledem, odvahou a nápaditostí.

Bartholomew Ulufa'alu (25. prosince 1950 – 25. května 2007 Honiara) byl politik Šalomounových ostrovů a premiér od 27. srpna 1997 do 30. června 2000.

Bartholomew (Bart) Ulufa'alu (25 December 1950 – 25 May 2007) was the fifth Prime Minister of the Solomon Islands from 27 August 1997 to 30 June 2000.


Vznik.

Vznik lokomotivní řady E.626 byl výsledkem požadavku FS z roku 1926 na lokomotivu pro tehdy nový napájecí systém 3 kV ss použitý na trati Foggia - Benevento. Nová napájecí soustava měla nahradit poněkud komplikovaný třífázový systém 3,6 kV 16,7 Hz používaný od roku 1902 na valtellinské dráze a dalších navazujících tratích. Tento systém zavedl na italských drahách maďarský vynálezce Kálmán Kandó.  Konstrukci nové lokomotivy navrhla skupina Giuseppe Bianchiho, který je označován za zakladatele moderních italských železnic. Lokomotiva byla navržena jako šestinápravová se všemi nápravami hnacími, a to z důvodu dostatečné adheze na sklonově náročných tratích.  První zkoušky nové lokomotivy se uskutečnily v září 1927 na trati Foggia – Benevento. K dispozici byly zpočátku tři prototypy postavené v Saviglianu. Elektrickou část dodala firma Metropolitan-Vickers z Manchesteru. Postupně se počet lokomotiv prototypové série rozšířil na 14 – z toho 8 řady E.625 s pomalejším převodem pro nákladní dopravu. Lokomotivy byly uznány za výkonné a spolehlivé a v následujícím roce byly nasazeny do pravidelného provozu. Jedinou komplikací byly praskající příčné nosníky pro zavěšení tlapových trakčních motorů typu 32R. Proto byla maximální rychlost lokomotiv omezena na 95 km/h.

Popis.

Lokomotiva E.626 je skříňové konstrukce se dvěma stanovišti strojvedoucího. Před stanovišti jsou ještě na obou stranách nízké představky. Prostřední dvě dvojkolí jsou uložena v rámu lokomotivy, krajní dvojkolí jsou uložena v podvozcích, které nesou i čelníky s narážecím a spřahovacím ústrojím. Toto uspořádání, kdy prostřední dvojkolí mají jen jednostupňové vypružení, spolu s poměrně hlučnými převody působilo značně nepříznivě na obsluhu. V době vzniku lokomotivy to nepředstavovalo takový problém, avšak v posledních letech provozu nemohly tyto stroje ve srovnání s moderními lokomotivami obstát.  Lokomotiva je vybavena odporovou regulací. Motory jsou řazeny třemi způsoby:  Převod mezi motorem a dvojkolím byl 24/73 u řady E626 a 21/76 u E625, převody i výkon motorů byly u prototypových lokomotiv byly odlišné.  Na strojích inv. čísel 004, 007, 010, 012 a 013 bylo zkoušeno uspořádání pojezdu (1Ao)'Bo (Ao1)'

Provoz a rekonstrukce.

Lokomotivy řady E.626 (E.625) byly vyrobeny v počtu 448 kusů ve třech jen mírně odlišných sériích.  První série 85 lokomotiv byla dodána v letech 1930 – 1932. Druhá série v počtu 308 kusů byla vyráběna v letech 1934 – 1938. Na rozdíl od první série nebyl generátor proudu pro vlastní spotřebu poháněn od 4. nápravy, ale samostatným elektromotorem. Dodávky 41 lokomotiv třetí série s pomalejším převodem se uskutečnily v roce 1939, ale již v dalším roce bylo rozhodnuto o změně převodů na rychlejší variantu.  Již v následujícím roce vznikla nová řada E.636, na které byly zpočátku využity motory a část elektromechanických zařízení řady E.626.  Po 2. světové válce využily FS oprav poškozených lokomotiv k rekonstrukcím a sjednocení s III. sérií. Jelikož mezitím byly dodány nové řady lokomotiv vhodnější pro osobní dopravu (včetně dálkového řízení), byly řada E.626 prakticky celá přesunuta do dopravy nákladní. Vlivem válečných událostí bylo 17 lokomotiv zavlečeno do Jugoslávie a 4 do Československa. Jugoslávské lokomotivy byly oficiálně převedeny v roce 1949 a označeny řadou 361, tři československé lokomotivy byly přepojeny na napětí 1,5 kV, označeny řadou E 666.0 a využity pro dopravu na pražských spojkách. Čtvrtá byla využita na náhradní díly.  Během 70., 80. a 90. let bylo 12 lokomotiv FS prodáno soukromým dopravcům. V posledních letech provozu sílily protesty odborů proti pracovním podmínkám strojvedoucích na těchto strojích, zejména s ohledem na vibrace a rázy, kterým je strojvůdce vystaven. Jako poslední vyřadily FS stroj E 626.194. Přesto ještě dva stroje – E.626.223 a 311 provozuje společnost La Ferroviaria Italiana, Arezzo. Dnes je 7 lokomotiv zachováno v muzejních sbírkách a 11 (včetně prototypu E 626.001) slouží k vedení nostalgických vlaků.

Elektrické lokomotivy řad E.626 a E.625 zahájily na italských železnicích éru elektrického provozu s napájecí soustavou 3 kV ss. Byly zkonstruovány ve 20. letech 20. století a poslední byla vyřazena z pravidelného provozu v roce 1999. Tyto nepříliš pokrokové, avšak spolehlivé stroje se staly symbolem a oporou elektrifikace 3 kV stejnosměrnou soustavou, která se postupně rozšířila po celém Apeninském poloostrově.

The FS E.625 and E.626 are two classes of Italian electric locomotives produced for the Ferrovie dello Stato. They were introduced in the course of the 1920s and remained in service until the 1990s. The E.626 was the first locomotive fed by 3,000 V DC overhead line in Italy.


Osobní život.

Van Houten se narodila 5. září 1976 v Leiderdorp v Jižním Holandsku. Její matka je Margje Stasse a otec je Theodore van Houten, spisovatel a hlasatel. Má mladší sestru, Jelku van Houten, která je také herečka. Její babička z otcovy strany byla ze Skotska. Van Houten studovala na St. Bonifatius college v Utrechtu. Krátce studovala na Akademii dramatických umění, zde ale byla jen jeden rok a pak přešla na akademii umění v Amsterdamu.  Je blízkou přítelkyní populární nizozemské herečky Haliny Reijn. Znají se spolu již od roku 1994 a od té doby se spolu ukazují na veřejnosti. Spolu hrály i v několika filmech, konkrétně v snímcích "Valkýra" a "Černá kniha". V roce 2013 společně vydaly knihu "Anti Glamour". Ačkoliv se již několikrát políbily před kamerou, van Houten prohlásila, že se nejedná o skutečný vztah.  Od roku 2005 chodila se Sebastianem Kochem, tento vztah ale v březnu roku 2010 ukončila. O tři roky později chodila s Keesem van Nieuwkerkem, jejich vztah ale skončil v roce 2015. Od roku 2015 je jejím partnerem herec Guy Pearce. V srpnu 2016 se páru narodil syn Monte Pearce.  Již několikrát dostala nabídku na bydlení v Hollywoodu, tu ale odmítla s tvrzením, že je šťastná tam, kde je, a nehodlá se stěhovat.

Herecká kariéra.

Její první zkušenost s filmem přišla v roce 1998 a jednalo se o nizozemský TV film "Ivoren wachters", jednalo se ale pouze o krátkou scénku. Větší zkušenost získala v následujícím roce ve filmu "Suzzy Q.", za který získala ocenění Golden Calf. Další ocenění Golden Calf získala v roce 2006 za hlavní roli ve filmu "Černá kniha". Sám režisér filmu, Paul Verhoeven tvrdí, že ještě nikdy nepracoval s tak talentovanou osobou. Novinář Dick Schumer uvedl ve své recenzi filmu, že Carice van Houten je „nejen krásnější, ale také lepší herečka než Scarlett Johansson“. V té době již van Houtenová hrála i v divadle.  V prosinci 2006 si van Houten vzala od natáčení i hraní pauzu a podle divadelního mluvčího to bylo z důvodu pracovního vytížení. První anglicky mluvený film, ve kterém van Houten hrála, byl snímek francouzského režiséra Agnèse Merleta s názvem "Dorothy". V lednu 2008 byla Carice jmenována ženou roku v New York Magazine. Objevila se i v časopise Vanity Fair v březnu 2008.  V červenci 2011 byla obsazena jako kněžka Melisandra z Ašaje ve druhé sérii seriálu HBO "Hra o trůny", který je natáčen na motivy série knih od spisovatele George R. R. Martina.  V květnu 2015 dabovala v angličtině postavu Anniky Van Houten v seriálu "Simpsonovi".

Carice van Houten Anouk (* 5. září 1976, Leiderdorp) je nizozemská herečka a zpěvačka. Nejvíce se proslavila rolí v seriálu od HBO "Hra o trůny" ("Game of Thrones"). Zde ztvární postavu Rudé kněžky Melisandry z Ašaje. Mimo tento seriál ale hrála i ve filmech "Valkýra" nebo "Černá kniha".

Carice Anouk van Houten (; born 5 September 1976) is a Dutch actress and singer. Her first leading role in the television film "Suzy Q" (1999) won her the Golden Calf for Best Acting in a Television Drama; two years later, she won the Golden Calf for Best Actress for "Undercover Kitty" (2001).


Název ostrova.

Několikrát se měnil. V roce 1193, kdy papež Celestýn III. dal ostrov opatu Tavistockého kláštera, byl známý jako Ostrov sv. Mikuláše ("St. Nicholas's island"), v roce 1305 nesl název "Trescau" ("Farma bezových stromů"). Do roku 1540 se změnil v "Iniscaw" ("Ostrov bezových stromů"). V roce 1814 se uváděl pod jménem "Trescaw".

Dějiny.

V raných dějinách jednu skupinu ostrovů vlastnili poustevníci. Král Jindŕich I. ho dal Tavistockému opatství. V roce 1233 se převor Alan z Cornwallu stal v tomto klášteře opatem. Převorství bylo zrušeno spolu s dalšími kláštery v první polovině 16. století.

Popis ostrova.

Povrch ostrova je rozmanitý, nacházejí se tu členité žulové skály, na severním pobřeží vřesoviště a na východě a jihu pláže tvořené převážně vápenatými schránkami mořských živočichů. Různorodost krajiny a geomorfologie je částečně důsledkem působení ledovce během poslední doby ledové, který tam zanechal nánosy kamení.

Botanická zahrada Tresco Abbey Gardens.

Na jihu ostrova je subtropická botanická zahrada nazvaná Tresco Abbey Gardens s tisíci exotických rostlin z více než 80 zemí, z nichž mnohé by na pevnině nepřežily, ale subtropické podnebí ostrova Tresco jim víc než vyhovuje: pěstují tam například sukulenty, palmy, rostliny z rodu protea, strelície nebo pelargonie. Teplejší a sušší, výše položené terasy vyhovují rostlinám z jihu Afriky a z Austrálie; na níže položených se daří rostlinám z Nového Zélandu a Jižní Ameriky. Zahradu založil v 19. století britský politik Augustus Smith jako soukromou zahradu v sousedství benediktinského kláštera z roku 964. Návštěvníci zahrady mohou zhlédnout také sbírku ozdobných přídí lodí, které u ostrovů Scilly ztroskotaly v posledních více než dvou stech letech.

Divoká příroda a ekologie.

Ostrov Tresco mezi ostatními ostrovy Scilly vyniká různorodostí: jsou tu větrná vřesoviště, ale i závětrná místa s cibulovinami, mokřiny a jezera, písečné pláže s dunami. V letech 1971 a 1976 zde byla zřízena tři místa zvláštního vědeckého zájmu (SSSI): Castle Down kvůli vřesovišti, lišejníkům, hnízdišti rybáka obecného ("Sterna hirundo") a geologii. Great Pool má největší sladkovodní plochu na ostrovech, hnízdí tam ptáci a zastavují se tam ptáci tažní. Pentle Bay je význačný přechodem z písečné duny k vřesovišti bohatému na lišejníky.

Veverky.

V říjnu 2012 bylo na ostrov helikoptérou dopraveno šest veverek obecných (Sciurus vulgaris) (5 samců, 1 samice). Přežily jen dvě, ale v září 2013 jich bylo vypuštěno dvacet poblíž Abbey Gardens. Tresco je pro tento ohrožený druh pokládáno za bezpečné útočiště, protože tam nejsou dravci (například lišky) ani veverky šedé, které přenášejí virové onemocnění veverek.

Tažní ptáci.

K mnoha, kteří zde byli poprvé v Británii pozorováni, patří: lelek sokolí ("Chordeiles minor"), kukačka černozobá ("Coccyzus erythrophthalmus"), lesňáček lišejníkový ("Setophaga americana"), jespák aljašský ("Calidris mauri") či datel rudohrdlý ("Sphyrapicus varius").

Lidská sídla.

Lidé bydlí v centrální části ostrova ve vesnici Nový Grimsby a Starý Grimsby, kde mají obchod se smíšeným zbožím, který poskytuje i poštovní služby, galerii, síň, hospodu a dvě kavárny. Na sever od Nového Grimsby je Hrad krále Karla a Cromwellův hrad. Hrad krále Karla byl postaven v letech 1550–1554, okupován za občanské války a později částečně zbořen kvůli materiálu pro stavbu Cromwellova hradu, věže na pobřeží z let 1651–1652.

Anglikánský kostel.

Na ostrově se nachází farní kostel sv. Mikuláše, patrona námořníků, cestovatelů, dětí a obchodníků, postavený mezi 1878–1879.

Obyvatelstvo.

Toto jsou údaje pouze o obyvatelích, kteří na ostrově bydlí trvale.

Hospodářství.

Na rozdíl od ostatních ostrovů souostroví Scilly Tresco žije převážně z turistického ruchu a prakticky všechna pracovní místa s ním souvisí.

Doprava.

Na ostrově nejezdí auta. Pohybovat se lze pěšky po husté síti stezek a silnic nebo na kole, které si lze půjčit. Z heliportu a od přístavišť vozí návštěvníky traktory s přívěsem. Pro hendikepované jsou k dispozici golfové vozíky. Spojení s ostatními obydlenými ostrovy a případné okružní plavby zajišťují lodě.

Sport.

Od roku 2001 do 2009 na ostrově pořádali maraton na pomoc pacientům s cystickou fibrózou. Trať tvořilo 7 a půl kola kolem ostrova. Běh se vždy konal ve stejný den jako maraton v Londýně. Mezi vítěze patřili Dara O'Kearneyová a Bob Brown.  Maraton byl vystřídán triatlonem kategorie Sprint Triatlon. Je to každoročně největší sportovní událost na ostrově, která pomáhá Červenému kříži. Kombinuje se tu plavání, jízda na kole a běh.  Na ostrově se lze věnovat různým vodním sportům a rybaření.

Tresco neboli Enys Skaw (v kornštině "Ostrov bezů") je druhý největší ostrov souostroví Scilly, nejjižnější části Britských ostrovů. Scilly leží v Atlantském oceánu asi 45 km na jihozápad od mysu Land's End v anglickém ceremoniálním hrabství Cornwall, ke kterému historicky patří. Ve Spojeném království tvoří specifickou jednotku (unitary authority), spravovanou Radou ostrovů Scilly ("Council of the Isles of Scilly").

Tresco (, meaning "island of elder-trees") is the second-biggest island of the Isles of Scilly in Cornwall, England. It is in size, measuring about by.


Kariéra.

Mamedjarov pochází z rodiny, kde sice otec reprezentoval ve vzpírání, ale všechny děti se úspěšně věnovaly šachu. Ázerbájdžán reprezentují i jeho sestry Zeinab Mamedjarovová a Turkan Mamedjarovová, obě mají titul mezinárodních velmistryň podle ženských norem. Šachy hraje od osmi let.  Od mládí se stal spolu s Tejmurem Radžabovem tahounem silné generace ázerbájdžánských šachistů. Už v roce 2000 poprvé startoval na Šachové olympiádě. V roce 2002 získal titul mezinárodního velmistra, kterým se tak stal ve svých 17 letech, a vyhrál mistrovství Evropy mládeže do 18 let. O rok později vyhrál ve stejné kategorii světový titul a také se poprvé stal mistrem světa juniorů. Zlato z juniorského mistrovství světa získal podruhé v roce 2005, což se před ním nikomu nepodařilo. Díky tomu dostal i pozvánku na uzavřený Essent Chess Tournament v Hoogeveenu, kde v poli čtyř hráčů vyhrál před Judit Polgárovou a Veselinem Topalovem. Rok 2006 byl pro něj velmi úspěšný, když kromě Hoogeveenu zvítězil také v Dubaji, na Aeroflot Open v Moskvě, v Reykjavíku, Baku a druhý skončil v Bielu. Vítězství v Hoogeveenu o rok později zopakoval před Loekem van Welym.  Nadále úspěšně startoval v týmových soutěžích a snažil se prosadit ve velkých turnajích. V roce 2010 se mu to podařilo dělenými prvními místy na turnaji v Baku (na pomocné kritérium za Kramnikem, kterého ale ve vzájemné partii porazil) a na Talově memoriálu (na pomocná kritéria třetí za Karjakinem a Aronjanem). Výsledkem úspěchů byl jeho postup do turnaje kandidátů mistrovství světa hraného v Kazani v roce 2011. Ve čtvrtfinále tam sice změnou svého repertoáru zahájení zaskočil Borise Gelfanda, ten se ale s překvapením vypořádal a zápas a nakonec i celý turnaj vyhrál.  Druhým místem v seriálu Grand Prix FIDE 2012/13 se znovu kvalifikoval do turnaje kandidátů mistrovství světa. V Chanty-Mansijsku se v roce 2014 hrál turnaj kandidátů pro změnu systémem dvakrát každý s každým. Mamedjarov špatně začal, prohrál dvě partie z prvních tří kol, a až v závěru se vrátil na vyrovnanou bilanci 7 bodů ze 14 partií.  V roce 2013 se díky velkému finiši stal mistrem světa v rapid šachu, výsledkem 11,5 bodu z 15 partií, o půl bodu před Janem Něpomňaščím. V roce 2014 vyhrál znovu Talův memoriál, tentokrát hraný v bleskovém tempu.  Navzdory tomu, že dosáhl vysokého ELO (v srpnu 2013 až 2775), nedaří se mu udržet stabilitu a vyhrávat velké turnaje pravidelně.  Pravidelně se účastnil festivalů Czech Open v Pardubicích, kde býval ratingově nejvýše postaveným hráčem.

Herní styl.

Vyniká útočným stylem, ve kterém se ale nedokáže vyvarovat chyb. Vyhovuje mu rychlé tempo hry a týmové soutěže.

Vybrané partie.

Jevgenij Alexejev – Šachrijar Mamedjarov, MS juniorů 2005: 1. c4 Jf6 2. Jc3 g6 3. e4 d6 4. g3 Sg7 5. Sg2 O-O 6. Jge2 c5 7. d3 Jc6 8. O-O a6 9. h3 Vb8 10. a4 Sd7 11. Se3 Je8 12. d4 cxd4 13. Jxd4 Jc7 14. Kh2 Je6 15. Jde2 Ja5 16. b3 b5 17. cxb5 axb5 18. b4 Jc4 19. Ba7 bxa4! "oběť kvality za iniciativu a prostor pro rozehrání svých figur" 20. Sxb8 Dxb8 21. Jd5 Ve8 22. Va2 Jd8!? 23. Dc2 e6 24. Jdf4 Jb6 25. Vc1 Jc6 26. Jd3 Ja7 27. Dd2 Sb5 28. Jc3 Sc4 29. Jxa4 Sxa2 30. Dxa2 Jd7 31. Jab2 h5 32. h4? Jb5 33. Jc4 Jf6 34. Kg1 Vc8 35. Dd2 Jg4 36. Ja5 Sc3 37. Dd1 Vc7 38. Sf1 Da7 39. Da4 Jxf2 40. Jxf2 De3 41. Dd1 Sd4 42. Vc2 Dxg3+ 43. Sg2 Se3 44. Jb3 Vxc2 45. Dxc2 Sxf2+ 46. Dxf2 Dxb3 a bílý se vzdal. Šachrijar Mamedjarov – Samy Shoker, Světový pohár 2013: 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 b5 4. Sg5 Je4 5. h4 g6 6. Sf4 Sg7 7. c3 Sb7 8. h5 e6 9. dxe6 dxe6 10. Dxd8+ Kxd8 11. Jbd2 Jxd2 12. O-O-O Jc6 13. Jxd2 Ke7 14. Je4 Je5 15. Jxc5 Sd5 16. e4 Sc6 17. Se2 a5 18. Sg5 f6 19. Sf4 Jf7 20. Sg4 e5 21. Se3 Va7 22. h6 Sf8 23. Je6 Sh6 24. Sxh6 Jxh6 25. Vxh6 Sd7 26. Jf8! Sxg4 27. Jxg6+! Ke6 28. f3 a černý se vzdal.

Šachrijar Mamedjarov (, ; *12. dubna 1985 Sumqayıt) je ázerbájdžánský šachový velmistr, pocházející z Sovětského svazu. Je prvním hráčem, který vyhrál dvakrát mistrovství světa juniorů.

Shakhriyar Mamedyarov (; born 12 April 1985) is an Azerbaijani chess grandmaster. As of November 2019, he is ranked as No. 1 in Azerbaijan and No. 5 in the world. His personal best rating of 2820 makes him the sixth-highest-rated player of all time in chess history.


Klubová kariéra.

S Janovem podepsal tříletý kontrakt 27. srpna 2012. V roce 2014 se vrátil do nizozemského klubu AZ Alkmaar, kde již působil v letech 2008–2012. V květnu 2015 podepsal dvouletý kontrakt s PSV Eindhoven.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Simon Poulsen hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 19 let. S reprezentací do 21 let se v roce 2006 zúčastnil Mistrovství Evropy hráčů do 21 let, které se konalo v Portugalsku. Dánům se na turnaji příliš nevedlo, se dvěma body skončili po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 28. března 2007 pod trenérem Mortenem Olsenem v Duisburgu v přátelském utkání s domácím Německem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo soupeře 1:0, Poulsen nastoupil na hřiště v 77. minutě (za stavu 0:0).  Nastoupil i v kvalifikaci na MS 2014. Hrál např. v utkání s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013, kde Dánsko porazilo ČR 3:0. Hrál v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku.  Účast Simona Poulsena na vrcholových turnajích:

Mistrovství světa 2010.

Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se Dánsko utkalo v základní skupině E postupně s Nizozemskem (14. června, prohra 0:2), Kamerunem (19. června, výhra 2:1) a Japonskem (24. června, prohra 1:3). Odehrál všechna tři utkání v základní sestavě. Dánsko skončilo se třemi body na nepostupovém třetím místě tabulky a se světovým šampionátem se rozloučilo.

EURO 2012.

Poulsen hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0, dostal žlutou kartu), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Ke všem třem zápasům nastoupil v základní sestavě, Dánsko získalo 3 body a umístilo se na třetí příčce, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Simon Busk Poulsen (* 7. října 1984, Sønderborg, Dánsko) je dánský fotbalista, který od roku 2015 hraje na postu obránce v nizozemském klubu PSV Eindhoven. Mimo Dánska hrál v Itálii a Nizozemsku.

Simon Busk Poulsen (born 7 October 1984) is a retired Danish professional footballer who played as a left-back. He has played 31 games for the Denmark national football team. He is currently the assistant coach of SønderjyskE.


Život.

Dětství.

Evženie se narodila jako katolička a v této víře také vyrůstala v paláci Leuchtenberg na Ludwigstraße v Mnichově. Letní měsíce často trávila s rodiči na zámku Eugensberg, který nechal její otec postavit na Bodamském jezeře. Chování rodiny bylo po všech stránkách knížecí – francouzský vyslanec Coulomb v roce 1822 napsalː „Princ Evžen de Beauharnais žije ve větším luxusu, než [Napoleonův] dvůr.“ Jejich palác v Mnichově byl postaven známým bavorským architektem Leem von Klenzem za více než 2 miliony guldenů. Kromě paláce v Mnichově a zámku Eugensberg měla rodina také zámky v Eichstättu a Ismaningu. Po otcově smrti v roce 1824 zdědila Evženie zámek Eugensberg.

Sňatek.

V sedmnácti letech se Evženie 22. května 1826 v Eichstättu provdala za katolického knížete Konstantina Hohenzollernsko-Hechingenského. Evženie s sebou do Hechingenu přivedla Gustava von Billing jako svého finančního poradce; jménem její matky řídil její velké věno a jako poradce si získal podporu také Konstantina. Od roku 1833 žila Evženie s manželem na zámku Lindich u Hechingenu, sídelního města Hohenzollern-Hechingenů. Přesto trávili letní měsíce na zámku Eugensberg, kde Evženie udržovala kontakt se svou tetou Hortense a bratrancem Ludvíkem Napoleonem, který se později stal Napoleonem III.

Život v Hechingenu.

Evženie měla velkou touhu po životě a dokonce se v roce 1831 s manželem zúčastnila honu na jelena. Pár podnikal výlety do Mnichova, na zámek Eugensburg, na letní sídlo bavorských králů v Tegernsee a v roce 1833 podnikli manželé velkou cestu po Itálii, která trvala 18 měsíců.  Evženie pak prodala zámek Eugensburg za 32.000 guldenů Heinrichovi von Kiesow z Augsburgu. Výnos z prodeje využila na přestavbu vily Eugenia, kde se pár v roce 1834 usadil. Na jižním okraji parku u vily získala hostinec "Zur Silberburg", který v roce 1844 přestavěla na další vilu, aby zde mohla ubytovat své vznešené známé. Také zakoupila okolní zahrady a nechala je přepracovat na Anglický park.  Mezi známými návštěvníky páru byl její bratranec Napoleon III., skladatel Hector Berlioz a virtuos Ferenc Liszt. "Hofkapelle" měla dobrý pěvecký sbor a od roku 1843 se ve vile pořádaly nedělní koncerty.  Evženie zůstala bezdětná a útěchu hledala ve vzrůstající zbožnosti, zřizování domu pro seniory v Hechingenu a velkého "Kinderbewahranstalt (dětské centrum)" pro město. To bylo zřízeno pro děti, jejichž rodičům „často brání ve výchově malých dětí obchodní nebo domácí potíže, doma nebo na polích“.  Deset let navštěvovala svého tchána Fridricha, který byl smrtelně nemocný z válečných zranění a který zemřel v roce 1838 na zámku Lindich. Každý Zelený čtvrtek omývala Evženie s manželem nohy dvanácti starým a chudým místním lidem a pak je pozvali na "Apostelmahl (apoštolské jídlo)" nebo na Poslední večeři do Billardhäuschenu ve Fürstengartenu.  Evženie onemocněla tuberkulózou a v zimě 1846 se přestěhovala do takzvaného Hofküche přímo za vilou, protože tam se mohla lépe zahřát. Lékaři ji léčili zvláštním způsobem, například vdechováním kravského trusu a pálením moxových tyčinek na hrudi. Kvůli riziku šíření nemoci mohla svého manžela vidět jen zřídka, a to jen na dálku. V létě 1847 se vydala na léčbu do lázní Badenweiler, ale na zpáteční cestě 1. září 1847 zemřela v hotelu Post ve Freudenstadtu. Byla pohřbena v hrobce před hlavním oltářem Stiftskirche v Hechingenu. Na žádost její matky bylo její srdce přemístěno do urny v kapli paláci Leuchtenberg v Mnichově; od roku 1952 je uloženo ve výklenku vedle sborových schodů na pravé straně Stiftskirche. Ve své poslední vůli odkázala své jmění ve výši 273 000 guldenů charitě.

Evženie Leuchtenberská ("Evženie Hortenzie Augusta Napoléone;" 22. prosince 1808, Milán – 1. září 1847, Freudenstadt) byla francouzsko-německou princeznou. Byla dcerou Evžena de Beauharnais a princezny Augusty Bavorské. Sňatkem s Konstantinem Hohenzollernsko-Hechingenským se stala hohenzollernsko-hechingenskou kněžnou.

Eugénie Hortense Auguste Napoléone, known as Eugénie de Beauharnais, princess of Leuchtenberg (22 December 1808 – 1 September 1847) was a Franco-German princess. She was the second daughter of Eugène de Beauharnais and Princess Augusta of Bavaria, and a member of the House of Beauharnais. In 1826 she married Constantine, Prince of Hohenzollern-Hechingen.


Využití.

PEGylace spočívá v připojování řetězců PEG na molekuly, obvykle peptidy, bílkoviny a protilátky, za účelem vylepšení vlastností léčiv. Při tom může například dojít ke změně chemické struktury, elektrostatického působení mezi molekulami či hydrofobnosti látky. Tímto dochází ke změně schopnosti látky navázat se na buněčné receptory a tím ovlivnění absorpce a distribuce. Rovněž lze pomocí PEGylace upravit rozpustnost léčiva a prodloužit intervaly mezi jeho dávkováním, čímž se často sníží toxicita, aniž by došlo k oslabení účinku, také zvýšit stabilitu a odolnost vůči proteázám.

Ve výzkumu.

Ve výzkumu se PEGylace uplatňuje při přenosu bílkovin, buněčné transfekci a úpravách genomu.

Průběh.

Prvník krokem PEGylace bývá funkcionalizace PEG na jednom z konců molekuly. Pokud k ní dojde na obou koncích, tak může být vzniklý produkt „homobifunkční“ (pokud se navážou dvě stejné skupiny) nebo „heterobifunkční“ (při navázání dvou různých skupin). Chemicky aktivní a nebo aktivované deriváty se připravují navázáním PEG na požadovanou molekulu.  Výběr použité funkční skupiny se provádí podle druhu reaktivní skupiny na molekule, na kterou se má PEG navázat; u bílkovin to bývají reaktivní aminokyseliny jako například lysin, cystein, histidin, arginin, kyselina asparagová, kyselina glutamová, serin, threonin a tyrosin. Při konjugaci s aldehydovými polymery lze využít též aminovou skupinu na N-konci nebo karboxylovou skupinu na C-konci.  Deriváty první generace se připravují reakcí PEG se skupinou, která má reaktivní hydroxyly, například anhydridem, acylchloridem nebo chlormravenčanem. U druhé generace se využívají reakce s vhodnějšími skupinami, jako jsou aldehydy, estery a amidy.  Objevuje se vysoká poptávka po heterobifunkčních derivátech polyethylenglykolu; lze je totiž použít ke spojení dvou molekul tam, kde je potřeba hydrofilní, flexibilní a biokompatibilní molekuly. Nejčastěji používanými funkčními skupinami u heterobifunkčních derivátů jsou maleimid, vinylsulfony, pyridyldisulfid, aminy, karboxylové kyseliny a estery "N"-hydroxysukcinimidu.  PEGylační činidla třetí generace se používají, pokud je polymer rozvětvený do tvaru připomínajícího hřeben nebo Y, kde snižují viskozitu a zlepšují akumulaci v orgánech.

Omezení.

Nepředvídatelná rychlost odstraňování derivátů PEG z krevní plazmy může vést k hromadění sloučenin s vysokou molekulovou hmotností v játrech, u něhož však není známo, že by bylo toxikologicky významné. Změna délky řetězce může "in vivo" vést k nepředvídatelným změnám v odbourávání polymeru. Stabilitu PEGylovaných produktů mohou také ovlivňovat reakční podmínky, jako jsou pH, teplota, doba provádění reakce a poměr látkového množství peptidu a derivátu PEG. K překonání těchto omezení bylo vyvinuto několik postupů, například změna molekulové hmotnosti nebo polohy a druhu vazby PEG na peptid.

Jako PEGylace se označuje kovalentní i nekovalentní připojování polyethylenglykolu (PEG) na molekuly a makroskopické struktury, jako jsou léčiva nebo bílkoviny. Provádí se zahříváním reaktivního derivátu PEG s příslušnou látkou. Kovalentní navázání polyethylenglykolu na léčivo může toto léčivo z pohledu imunitního systému zakrýt a také pomocí něj lze rozpustit hydrofobní léčiva a bílkoviny.

PEGylation (often styled pegylation) is the process of both covalent and non-covalent attachment or amalgamation of polyethylene glycol (PEG, in pharmacy called macrogol) polymer chains to molecules and macrostructures, such as a drug, therapeutic protein or vesicle, which is then described as PEGylated (pegylated). PEGylation is routinely achieved by the incubation of a reactive derivative of PEG with the target molecule. The covalent attachment of PEG to a drug or therapeutic protein can "mask" the agent from the host's immune system (reducing immunogenicity and antigenicity), and increase its hydrodynamic size (size in solution), which prolongs its circulatory time by reducing renal clearance. PEGylation can also provide water solubility to hydrophobic drugs and proteins. Having proven its pharmacological advantages and acceptability, PEGylation technology is the foundation of a growing multibillion-dollar industry.


Život.

Marie se narodila jako třetí dítě (druhá dcera) krále Francouzů Ludvíka Filipa a jeho manželky Marie Amálie, dcery Ferdinanda I. Neapolsko-Sicilského. Na otcovo naléhání byla dobře vzdělaná a zabývala se sochařstvím a kreslením. V Palais des Tuileries měla svůj vlastní ateliér, ve kterém mohla pracovat. Byla popisována jako temperamentní žena s množstvím energie, zajímající se o společnost i politiku.  Na začátku roku 1834, kvůli konsolidaci Červencoé monarchie a lepšímu přijetí Ludvíka Filipa ostatními evropskými panovníky, dal Ferdinand II. Neapolsko-Sicilský souhlas ke sňatku princezny Marie Orleánské s jedním z jeho mladších bratrů. Leopold Neapolsko-Sicilský, hrabě ze Syrakůs, byl (stejně jako Ferdinand II.) synem druhé manželky Františka I. Neapolsko-Sicilského, Marie Isabely Španělské. Synovec Mariiny matky (královny Marie Amálie) byl také nevlastním bratrem vévodkyně z Berry, dcery Františka I. a jeho první manželky Marie Klementiny Habsbursko-Lotrinské. Vévodkyně z Berry byla matkou legitimistického pretendenta francouzského trůnu, vévody z Bordeaux.  Nicméně, v dubnu 1834 zasáhlo Francii povstání, neapolský dvůr proto požadoval, aby Marie okamžitě obdržela část majetku Orleánských. Ludvík Filip považoval tento požadavek za nepřiměřený a manželské řízení se tak ukončilo.  Marie byla 17. října 1837 provdána za Alexandra Württemberského, syna vévody Alexandra Württemberského a Antoinetty Sasko-Kobursko-Saalfeldské. Pocházel z vedlejší větve nepříliš prestižního německého rodu. Alexandr byl však synovcem Fridricha I. Württemberského a Leopolda I. Belgického. Byl také bratrancem britské královny Viktorie a jejího manžela prince Alberta, také portugalského krále Ferdinanda II., ruských carů Alexandra I., a Mikuláše I. Obřad se konal 18. října 1837 ve Velkém Trianonu ve Versailles. Občanský obřad řídil Étienne-Denis Pasquier, katolický obřad Louis-Marie-Edmond Blanquart de Bailleul, versailleský biskup a luteránský obřad pastor Cuvier.  Marie měla s Alexandrem jediné dítě, syna Filipa, který po otci zdědil vévodství a v roce 1865 se oženil s Marií Terezií Rakousko-Těšínskou. Jsou to předkové současných uchazečů o württemberský trůn.  V roce 1838 odešla tuberkulózou oslabená Marie do Pisy, kde doufala, že jí příznivější klima pomůže k vyléčení. Jejího bratra, vévodu z Nemours, rodiče vyslali, aby ji doprovázel, přijel za sestrou těsně před její smrtí 6. ledna 1839. 27. ledna byla pohřbena v královské kapli v Dreux.

Umělkyně.

Jako studentka Aryho Scheffera byla talentovanou sochařkou a kreslířkou. Mnoho jejích prací se dochovalo a jsou nyní v muzeu v Dordrechtu v Nizozemsku.  Konkrétně navrhla okna v kapli svatého Saturnina v zámku ve Fontainebleau, která byla vyrobena Émilem Wattierem.

Marie Orleánská (12. dubna 1813 - 6. ledna 1839) byla francouzskou princeznou a sňatkem württemberskou vévodkyní. Před svatbou měla titul "Mademoiselle de Valois".

Marie Christine Caroline Adélaïde Françoise Léopoldine d'Orléans (12 April 1813 in Palermo – 6 January 1839 in Pisa) was a French princess, artist, and, by her marriage, duchess of Württemberg (1837). Before her marriage she was styled "Mademoiselle de Valois".


Objev.

Amalgámy začal využívat již v roce 1826 francouzský zubař Auguste Taveau. Spravoval poškozené zuby slitinou stříbra a rtuti. Stříbro vytvořilo s kapalnou rtutí středně tuhou pastu, která dobře vyplnila zub, a pak v něm ztuhla do potřebného tvaru.

Amalgámy.

Amalgám zlata.

Vzniká například tzv. amalgamačním způsobu těžby zlata, kdy je rozemletá hornina kontaktována s kovovou rtutí. Vzniklý amalgám zlata je po oddělení horniny pyrolyzován a rtuť prostě odpařena. Přinejmenším část rtuti ovšem uniká do atmosféry, a proto se dnes tento postup příliš nepoužívá. Rtuť se z tohoto amalgámu odpařuje při teplotě přes 300 °C a zbývá ryzí zlato. Amalgám zlata je kapalný. Ve světě se ročně spotřebuje pro těžbu zlata asi 800 tun rtuti.

Dentální amalgámy.

Používají se jako velmi odolná výplň zubu po odstranění zubního kazu. Jde o slitinu rtuti se stříbrem, mědí a cínem v poměru 1 dílu rtuti ku 1 dílu ostatních kovů. Ve světě se ročně spotřebuje do zubních amalgámů kolem 270 tun rtuti, z toho asi 70 tun připadalo na 15 zemí EU před jejím rozšířením o nové členské státy.  Dentální amalgám musí splňovat řadu přísných kritérií:  V dnešní době se hodně diskutuje o náhradě zubních amalgámů, protože si vědci nejsou jisti, nakolik poškozují zdraví lidí. Proto se hledají náhrady jako například plastické polymery.  Velká část rtuti ze zubních amalgámů končí v životním prostředí. Podle expertů každý rok končí v Evropské unii asi 30 tun rtuti v půdě, 24 tun ve vodě a 23 tun v ovzduší.  V některých severských státech (Norsko, Švédsko, Dánsko) se kvůli předpokládané škodlivosti od amalgámových plomb upustilo. V zahraničí proti amalgámovým výplním vystupují uznávaní vědci jako: Dietrich Klinghardt, dr. Joachim Mutter, dr. Andy Cutler, Jutta Altmann–Brewe aj. V Česku se stále používají.  Od 1. července 2018 platí zákaz používání u dětí do 15 let a u těhotných a kojících žen.

Sodíkový amalgám.

Vzniká při elektrolýze roztoku se sodnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu sodného.

Draslíkový amalgám.

Podobně jako sodíkový vzniká při elektrolýze roztoku s draselnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu draselného nebo při přípravě fulminátu draselného a jinde.

Amalgámy jsou kapalné nebo pevné slitiny rtuti (případně gallia) s jedním nebo několika kovy, například se sodíkem, stříbrem, zlatem, zinkem, mědí, cínem, kadmiem či olovem. Lze je připravit většinou přímým stykem rtuti s kovem.

An amalgam is an alloy of mercury with another metal. It may be a liquid, a soft paste or a solid, depending upon the proportion of mercury. These alloys are formed through metallic bonding, with the electrostatic attractive force of the conduction electrons working to bind all the positively charged metal ions together into a crystal lattice structure. Almost all metals can form amalgams with mercury, the notable exceptions being iron, platinum, tungsten, and tantalum. Silver-mercury amalgams are important in dentistry, and gold-mercury amalgam is used in the extraction of gold from ore. Dentistry has used alloys of mercury with metals such as silver, copper, indium, tin and zinc.