Geografie.

Poloha.

Město Lubáň leží v severozápadní části Krkonošsko-jesenické subprovincie, která se v polštině a němčině označuje jako "Sudety", uprostřed kopcovité krajiny předhůří Jizerských hor. Toto krajina se rozkládá na východě od Jelenohorské kotliny ("Kotlina Jeleniogórska") a údolí řeky Bobru ("Dolina Bobru") na západě od údolí Lužické Nisy. Hlavní řekou regionu je Kwisa (něm. "Queis"), v jejímž údolí se Lubáň nachází. Město zaujímá plochu 1613 ha, z nichž tvoří asi 640 ha souvislá zástavba. Nejvyšším bodem je stráň na svahu bezejmenného 321 m vysokého kopce asi 1 km jihozápadně od lubáňské myslivny, tato ke kopci směřující trasa mezi obcemi Zaręba a Kościelnik má na hranicích katastru nadmořskou výšku ca. 282 m n. m. Nejnižším bodem (205 m n. m.) je místo, kde se do Kwisy vlévá potok Łazek, na severním okraji města.

Geologie.

Geologické podloží této části předhůří Jizerských hor je složeno z metamorfovaných hornin, zejména z fylitů vzniklých ze sedimentů v období ordoviku, tedy před 443–485 miliony let. V oblasti těchto hornin se vyskytují také některé mladší jílovité břidlice a kvarcity ze siluru (419–443 miliony let). Teprve relativně nedávno, před 15–20 miliony let, docházelo v této oblasti k sopečné činnosti, která vytvořila četné kuželovité kopce. Z vodní plochy, která se později utvořila v údolí, pocházejí usazené hlíny těžené ve středověku v cihelně Księginki ("Kerzdorf"). Z vulkanické činnosti se zachovaly zbytky sopečných komínů a široká čedičová vrstva v lese u Lubáně. Interiér sopky je dosud patrný v některých kamenolomech, například Kamienna Góra v obci Księginki nebo Harcerska Góra a Ostróżek (275 m n. m.). Štěrkové a pískové vrstvy v oblasti Lubáně pocházejí z více než 100 m silného ledovce, který za doby ledové překrýval údolí Kwisy.

Příroda.

Staletí lidské činnosti projevující se rozvojem sídel, těžbou čediče a regulací Kwisy změnila přírodní poměry v Lubáni a okolí. V okrajových oblastech města je dosud 55 ha smrkových, borovicových a smíšených lesů, jejichž společným znakem je nízký věk stromů. Zde rostou převážně kapradiny, ale také některé z části ohrožené rostliny například tři druhy orchidejí: vemeník dvoulistý, prstnatec májový a kruštík širolistý pravý. Z chráněných rostlin mimo jiné bledule jarní, osladič obecný a pravá zeměžluč okolíkatá. Na území města roste 61 stromů, které jsou chráněny jako přírodní památky. K nejstarším v Lubáni patří dva 250leté duby. Status přírodní památky má rovněž bývalý kamenolom Kamienna Góra. Zdejší fauna je zastoupena poměrně hojně, zahrnuje např. 37 druhů savců, z toho 7 druhů netopýrů. K chráněným druhům patří lasice hranostaj, lasice kolčava, veverka obecná, ježek západní, rejsek obecný, rejsek malý, rejsec vodní stejně jako netopýr velký, netopýr vodní, netopýr večerní a netopýr rezavý. Vedle srnčí zvěře se tu vyskytují četná zvířata z čeledi psovitých a lasicovitých. V městské oblasti hnízdí více než 75 druhů ptáků, např. ohrožený dravec luňák červený nebo krkavec velký, který v regionu vyhynul v 19. století a v sedmdesátých letech 20. století se opět usadil na východě Lužice. V bývalém čedičovém lomu potom žijí dva vzácné druhy: skřivan lesní a kulík říční.

Městské části.

Město Lubáň je samostatnou městskou gminou, která je od roku 1999 zároveň sídlem Lubáňského okresu ("Powiat lubański"). Uvnitř města nejsou žádné další samostatné správní obvody. Historické jádro se označuje jako Staré město ("Stare Miasto"), zbylou část centra ("Śródmieście") tvoří tři předměstí: Przedmieścia Brackie, Mikołajskie, Zgorzeleckie. Kolem těchto předměstí se rozkládají sídliště: Osiedle Piastów, Osiedle Waryńskiego, Osiedle Zodiak, Osiedle Fabryczna a Osiedle Kolejowa. Neoficiálními místními částmi jsou obce Księginki a Uniegoszcz.

Podnebí.

Vzhledem ke svému umístění v západní části Polska, kde jsou vlivy Atlantiku zřetelné, patří podnebí v Lubáni mezi nejmírnější v zemi. Pouze v nížinách, ve kterých leží Lehnice, Vratislav nebo Štětín, je ještě tepleji. Průměrná roční teplota vzduchu zde činí asi 7,5 °C, vegetační období 222 dní v roce. V kombinaci s relativně vysokými hodnotami srážek (800 mm/rok) to vytváří příznivé podmínky pro využití zemědělské půdy. Městské mikroklima je diferencované. V údolí Kwisy je tepleji jak vzhledem k nižší poloze, tak k okolním kopcům, které chrání před západním větrem. Po severních svazích pak proudí nárazy teplého suchého větru, který je v Lubáni citelný.

Historie.

Založení města.

V oblasti dnešní Lubáně pravděpodobně existovalo slovanské osídlení. Připomíná je samotný název „Lubáň“, který má stejný základ jako "Lubij" (Löbau), "Lubata" (Löbauer Wasser) a celá řada dalších místních názvů např. Lublin, Lublaň nebo osobní jméno Lubomír, jež jsou odvozeny od praslovanského slovesa "ljubiti", které vychází z praindoevropského kořene "lewbh-". Toto osídlení se patrně nacházelo v místě dříve nazývaném "Alt Lauban" mezi Kwisou a Starolubáňským potokem ("Alt Laubanbach / Potok Starolubański"), kde jsou dnes ulice Łużycka a Starolubańska. Vedle onoho sídliště vzniklo kolem roku 1220 město s převažujícím německým obyvatelstvem, které v první polovině 13. století obdrželo městská práva, snad na základě práva magdeburského. V té době již měla Lubáň městskou radu a purkmistra, pro rozvoj obchodu pak byla důležitá příznivá poloha při Via regia. Území města patřilo s celou pozdější Horní Lužicí již od 1076 jako říšské léno českému království. Roku 1231 je však Václav I. daroval jako věno svému zeti Otovi III. Braniborskému. Ten před svou smrtí mezi své dědice rozdělil zemi na Budyšínsko a Zhořelecko podle přírodní hranice, kterou tvoří říčka Lubata (Löbauer Wasser). V dochovaném textu této závěti z roku 1268 je poprvé zmíněno „město Lubáň“, respektive: "ciuitatem Luban". V roce 1273 zde byl založen klášter minoritů. Brzy po té, co v roce 1319 zemřel bez mužských potomků braniborský markrabě Waldemar, vznesl na toto území nárok český král Jan Lucemburský.

Lubáň pod českou vládou.

Uchazečů o toto dědictví však bylo více, proto Jan přistoupil 22. září 1319 k dohodě a ponechal Zhořelecko na doživotí knížeti Jindřichu I. Javorskému. Jindřich v Lubáni roku 1320 založil klášter magdalenitek, za jeho správy vznikla díky jedné bohaté vdově nemocnice sv. Jakuba. Konečně roku 1344 propůjčil městu znak se dvěma klíči za to, že stálo při něm ve sporu s tzv. falešným Waldemarem. Ačkoliv Jindřich musel již v roce 1329 postoupit město Zhořelec českému králi, Lubáň a okolí Kwisy přešly jako uprázdněné léno na Jana Lucemburského teprve po Jindřichově smrti v roce 1346. V témže roce vstoupila Lubáň do Hornolužického šestiměstí. V roce 1347 pak Karel IV. potvrdil městu všechna privilegia. Z této doby pochází nejstarší zachovaný městský kostel Panny Marie ("Frauenkirche / Kościół ewangelicki Maryi Panny"). Výhody členství v městském svazu se v Lubáni již ve 14. století projevily hospodářskou stabilizací, rozvíjela se výroba sukna, pivovarnictví a obchod. Roku 1402 si měšťané koupili lubáňské fojtství, které založil Jindřich I. Javorský. V roce 1415 město upadlo do církevní klatby, když se jeden kněz v kostele zmocnil části stříbrné monstrance a městská rada ho za to nechala oběsit. Trest za svatokrádež totiž spadal do pravomoci církevního soudu, proto byl na Lubáň uvržen tříletý církevní interdikt a celá záležitost se řešila i na kostnickém koncilu. V roce 1420 propůjčil Zikmund Lucemburský městu právo svobodných voleb.  Obyvatelé Horní Lužice byli odpůrci husitství, což souvisí mimo jiné s tím, že jejich země byla za husitských válek opakovaně vystavena vojenským střetům. Zvlášť těžce byla postižena Lubáň, která byla dobyta hned dvakrát. Při prvním nájezdu v květnu 1427, kterému velel Prokop Holý a Velek Koudelník, se během obléhání pokoušel purkmistr Konrad Zeidler klást organizovaný odpor. 16. května se však husité dostali poškozenou hradbou do města a podle zprávy zhořelecké městské rady z června 1427 začali vraždit obyvatele Lubáně včetně kněží, mnichů, jeptišek, žen a dětí. O život přišli také uprchlí stoupenci pražské univerzity a kapituly sv. Víta, kteří zde našli útočiště. Město bylo obklíčeno, lidé se za zpěvu Salve Regina snažili zachránit v kostele. Počet zabitých mužů se při tehdejších pěti tisících obyvatel odhaduje na 1000. Vypálen byl klášter magdalenitek. Po dobytí, vyplenění a vypálení Lubáně se husité vydali dále do slezského vnitrozemí. V květnu 1431 se potom situace opakovala. Za oběť bojům padl mimo jiné lubáňský klášter minoritů i jeho obyvatelé. Po těchto útocích se město dostalo do finačních problémů, císař Zikmund je ale na 15 let osvobodil od všech plateb. V 15. století byla Lubáň vystavena četným epidemiím a požárům. V letech 1497–1498 zemřelo na mor až 3000 obyvatel. Od začátku 16. století zavládl v Lubáni čilý stavební ruch, město se proměnilo v malou pevnost, vznikla solnice i nová radnice. Za vlády Matyáše Korvína a za Jagellonců vzrostlo pozemkové vlastnictví, přibyly vesnice Geibsdorf (1489), Tschirne (1501), Sächsisch Haugsdorf (1503), Lipschau-Dohms (1507) a část vesnice Gersdorf a/Queis (1518–1519 a 1543). V prvních letech vlády Ferdinanda I. Habsburského Lubánští získali ještě Waldau (1531) a Siegesdorf (1542). Od Vladislava Jagellonského dostalo město důležitá práva například povolení k velkému osmidennímu trhu („Johann-Jahrmarkt“), Ferdinand I. Habsburský zase Lubáni umožnil používání červeného pečetního vosku (1541). Již na přelomu 15. a 16. století se těšilo výborné pověsti lubáňské pivo a to nejen v Horní Lužici, ale také daleko za hranicemi markrabství. V roce 1500 se ve Svídnické pivnici ve Vratislavi podávalo pivo z Lubáně jako „obzvláště oblíbený nápoj“. Když přijel lubáňský právník a spisovatel Joachim Hosemann (1506–1668) do Wittenberka, vzal s sebou Lutherovi a Melanchthonovi soudek lubáňského piva, které si oba velmi cenili. V roce 1525 začal ve městě v luterském duchu kázat zhořelecký duchovní Georg Heu. Po tomto relativně pozdním přechodu k reformaci však ve městě nadále fungoval obnovený klášter magdalenitek a od 20. let 16. století až do třicetileté války se ve zdejším kostele Nejsvětější Trojice konaly jak protestantské, tak katolické bohoslužby.  Po trestu za nedostatečnou podporu císaře za šmalkaldské války (tzv. "Pönfall") v roce 1547 přišla Lubáň jako ostatní členové Šestiměstí o svá privilegia a celý pozemkový majetek. Většinu vesnic, které město vlastnilo v období svého rozkvětu, se již nepodařilo získat zpět. Pouze obce Geibsdorf a Laubaner Hohwald mohly zůstat v majetku města po několik století. Finanční situaci Lubáně nezhoršila jen tato opatření, ale také povodně (1550, 1556), mor a městský požár (1554). K hospodářskému oživení došlo až ve druhé polovině 16. století. V 70. letech se ustavila obchodní komora výrobců plátna, jejíž stanovy byly potvrzeny městskou radou v roce 1577. Na přelomu 16. a 17. století se navzdory své okrajové poloze stala Lubáň krátce důležitým kulturním centrem Horní Lužice. Pozitivní vývoj ale přerušila třicetiletá válka a několikeré plenění města. Ve 20. až 30. letech 17. století v Lubáni několikrát přenocoval Albrecht z Valdštejna. V posledních letech války městská populace trpěla zejména pod útoky švédské armády. Jedním z následků války potom bylo předání markrabství Horní Lužice do správy saského kurfiřta Jana Jiřího I. po té, co byl uzavřen tzv. Pražský mír (1635).

Lubáň pod saskou vládou.

Nedlouho po skončení války, postihly město rozsáhlé požáry (1659, 1670 a 1696). K postupné obnově města přispěli i protestantští tkalci z Čech, kteří tu nalezli útočiště před náboženským pronásledováním. Nevytvořili zde však významnou komunitu, jako v Žitavě nebo v Budyšíně. Teprve na konci 17. století přišly dobré časy pro zdejší plátenictví a soukenictví. V dobách sasko-polské unie (1697–1763) profitovala Lubáň také z obchodu s hovězím dobytkem, který se dovážel z Polska. Na přelomu 17. a 18. století vznikly mimo jiné stavby jako kostel sv. Kříže a Dům "Pod Lodí". V srpnu 1707 ve městě několik dní pobýval švédský král Karel XII. se svým vojskem, u nedalekého Henrykowa Lubańského ("Katholisch Hennersdorf") pak byla svedena jedna z důležitých bitev slezských válek (1745). Za sedmileté války v roce 1757 město obléhala Pruská armáda. Bylo vypočítáno, že válečné ztráty města tehdy činily 422 000 tolarů, neboť Prusové od obyvatel Lubáně několikrát požadovali vysokou válečnou daň. Velkou zátěží byly rovněž náklady za průchod a ubytování vojska během napoleonských válek. V dubnu a květnu 1813 ve městě dvakrát přenocoval ruský car Alexandr I. Noc z 20. na 21. srpna téhož roku tu strávil Napoleon Bonaparte se svou armádou. Po vídeňském kongresu v roce 1815 připadla Lubáň po 180 letech v Saském státě Prusku a byla přiřazena k provincii Slezsko.

Lubáň jako součást Pruska.

V roce 1832 bylo v Lubáni zavedeno pruské městské uspořádání. O rok později si shromáždění místních reprezentantů zvolilo městské zastupitelstvo, které se skládalo ze starosty, syndika, pokladního a osmi radních. Po této reorganizaci mohlo město vést samostatnou hospodářskou politiku. V první polovině 19. století ovšem měšťané ztratili mnohá ze svých privilegií, která měla často původ ještě ve středověku. Na jaře roku 1848 došlo i zde ke společenským nepokojům. Ve 2. polovině 19. století začala pro město éra industrializace, což bylo umožněno zvláště se zavedením železnice. V letech 1865–1866 získala Lubáň spojení s Kohlfurtem (Węgliniec), Zhořelcem a Hirschbergem (Jelenia Góra). Ještě v roce 1896 byla vybudována trať do města Marklissa (Leśna). Roku 1854 založil zednický mistr Albert Augustin keramický podnik, který používal hlínu z nalezišť u obce Holzkirch (Kościelnik). Tato firma se specializovala na výrobu vysoce ceněných červených fasádových cihel stejně jako architektonických detailů z terakoty. V průběhu 2. poloviny 19. století byla zbořena větší část hradeb včetně věží a bran. Vodní příkopy byly zasypány a místo nich vznikly pěší zóny. Některé ulice, jež byly v rámci opevnění slepé, byly prodlouženy. Mnohé další byly rozšířeny a nově vydlážděny. V roce 1863 byla vybudována městská plynárna, z níž bylo v 90. letech zásobováno přes 200 pouličních lamp. V roce 1894 začala instalce elektrického pouličního osvětlení. Po roce 1867 vznikla nová vodovodní síť a kanalizace (1870). Rozvoj průmyslu, především v oblasti textilní výroby, potravinářství, keramické a kovodělné produkce, vedl k nárůstu počtu obyvatel. Roku 1801 mělo město 5 000 obyvatel, v roce 1817 – 4363, 1828 – 5435, 1843 – 5832, 1861 – 6603, 1875 – 10 087, 1885 – 11 336, 1895 – 12 235.

1900–1945.

Specializovanou oblastí lubáňské textilní produkce byla výroba kapesníků. Kolem roku 1928 jich zde bylo za týden vyrobeno 3 miliony kusů, což celkově představovalo 95% německé produkce. Tehdejší reklamní slogan bez velkého přehánění tvrdil, že „Lubáň čistí světu nos“. Z celé řady textilních továren lze jmenovat firmy: "J.G. Weiner & Söhne", "J.G. Queisser", "August Lassmann" a "Gustav Winkler Werke" s nimiž spolupracovaly mnozí menší výrobci a dodavatelé. Na počátku 20. století se ve městě rozvíjelo odborné školství, např. známá cihlářská odborná škola, která se však po první světové válce přestěhovala do Frankfurtu nad Odrou.  Během první světové války byl v Lubáni zajatecký tábor pro ruské vojáky zajaté po bitvě u Tannenbergu. Za druhé světové války zde vzniklo několik táborů nucených prací. K největším patřil tábor „Wohnheimlager Gema” založený roku 1943. V něm držené Rusky a Polky vykonávaly nucené práce v podniku „Gema”. Další ženský tábor nazývaný „Lager Rübezahl” stál tam, kde je dnes hypermarket Lidl. V nynější ulici Robotnicza (tehdy Weidenstrasse) se nacházely dva pracovní tábory: "Umsiedlungslager 108" pro přesídlence z Ukrajiny a Maďarska a další ženský pracovní tábor. V dnešních ulicích Włókiennicza a Słowackiego dále vznikly dva tábory pro zajatce ze Sovětského svazu. Zvláštní úlohu v obou světových válkách plnila Lubáň jako posádkové město. Již v letech 1897–1898 zde byl na přání pruského generálního štábu vystavěn na ploše 4 ha v ulici Courbierstraße (dnes ulice Wojska Polskiego) areál kasáren pro 2. batalión 19. pěšího regimentu „von Courbière“. Náklady ve výši 900 000 marek zaplatilo město. Po prohrané válce byl na základě Versailleské smlouvy snížen početní stav vojska a kasárny byly v roce 1919 zrušeny. Po nástupu Hitlera se potom v roce 1935 Lubáň stala sídlem 3. bataliónu 30. pěšího regimentu. 1. října 1938 se tato jednotka účastnila obsazení Československa. 1. září 1939 se batalión podílel na útoku proti Polsku, 27. září 1939 na dobytí Varšavy. Po taženích na východní frontě bojovali tito vojáci v rámci nově zformované divize v Berlíně až do posledních dnů Třetí říše.

Boj o Lubáň.

12. ledna 1945 zahájil 1. ukrajinský front Rudé armády ofenzívu na západ od sandoměřského předmostí. Již 19. ledna překročila sovětská vojska bývalou německo-polskou hranici, aby tak zahájila boje o Slezsko. Mezitím se v Lubáni konaly přípravy na ruský útok: na předpolí města vznikly příkopy, bariéry, minová pole a kulometné pozice, na důležitých silnicích a mostech byly nataženy ostnaté dráty. Velitel města Major Tschuschke měl k dispozici 900 mužů, převážně rekonvalescentů a mladých rekrutů. Výzbroj byla nedostačující. 10. února vznikl druhý prapor lubáňského Volkssturmu, čímž se počet obránců zvýšil na 1100 mužů. 13. února nastal čas pro evakuaci okolních vesnic, 17. února v 8 hodin z města odjel poslední evakuační vlak ve směru Görlitz. Přes příkaz město opustit zůstala velká část civilního obyvatelstva v Lubáni. 16. února obsadila 54. a 55. tanková armáda pod vedením Ivana Čugunova a Davida Dragunského místní část Bertelsdorf (Uniegoszcz). Tam se rozmístilo dělostřelectvo, které od rána 17. února ostřelovalo centrum Lubáně. Mnoho známých budov a památek bylo již v tento den více či méně zničeno. Když se Rusové přiblížili ke Kwise, byly mosty vyhozeny do povětří. Po 17. únoru se však přemístila také 8. tanková divize Wehrmachtu pod velením plukovníka Haxe. 24. února probíhaly urputné boje na lubáňském předměstí. Když už se situace Němců zdála beznadějná, rozhodl generální štáb přemístit k Lubáni 17. tankovou divizi a 6. pěší divizi. Obtížná pozice sovětských tankových armád pak přiměla maršála Koněva k jejich stažení. 6. března opustila Lubáň poslední sovětská vojska. Jednotky Wehrmachtu však krátce po osvobození města ztratily iniciativu. To byl vhodný okamžik pro nacistickou propagandu: 8. března přijel do Lubáně ministr propagandy Goebbels, aby v obklopení novinářů pronesl před vojáky svou řeč. Krátce před dalším příchodem vojsk Rudé armády vydal Hitler 19. března rozkaz, aby bylo zničeno veškeré vybavení a zařízení, které by Rusové mohli použít. 9. května 1945 Lubáň obsadila Rudá armáda. Výsledkem týdnů bojů bylo to, že podstatná část města ležela v troskách. Zničeno bylo asi 60% veškeré zástavby, konkrétně 1850 domů. Nejvíce ze všeho utrpělo historické centrum, zejména oblast mezi hlavním náměstím a kostelem Nejsvětější Trojice.

Lubáň jako polské město.

V květnu 1945 zbylo v Lubáni pouze asi 3000 z původních 17 353 obyvatel. Podle ustanovení Postupimské dohody již bylo brzy zřejmé, že toto území bude zařazeno mezi tzv. "Ziemie Odzyskane" (tj. znovunabytá území) a že tudíž připadne Polské republice. Ještě za sovětské správy Lubáně zde vznikl úřad kanceláře zplnomocněnce polské vlády. Mezi 86 osobami, které zde pracovaly, bylo i 26 Němců. Prvním polským starostou se stal Antoni Stawiarski. 15. září 1945 odjeli poslední rudoarmějci. V počátcích tu docházelo k četným krádežím na majetku původních obyvatel, což vedlo 22. listopadu 1945 k zvláštnímu výnosu Ministerstva pro znovunabytá území ("Ministerstwo Ziem Odzyskanych"). Návratovou vlnu polské populace z Německa a Západní Evropy organizoval Státní repatriační úřad ("Państwowy Urząd Repatriacyjny"). S příchodem nových polských obyvatel pak úzce souvisela otázka vysídlení Němců. 30. března 1946 žilo ve městě 4869 Poláků a 1617 Němců. V prosinci 1946 počet Němců klesl na 869 a do prosince 1948 asi na 200. Nejdéle zde zůstali průmysloví specialisté, na něž se odsun nevztahoval. Polští občané, kteří se usadili ve městě, přišli z různých zemí a pocházeli z různých etnických, kulturních a společenských skupin. 54,6% z nich tvořili tzv. „repatrianti“, jak byli oficiálně nazýváni vystěhovalci z bývalého východního Polska, které obsadil Sovětský svaz. V lubáňském okrese to byli v roce 1947 zejména ti z vojvodství Tarnopol (4263), Wilno (3707), Lwów (3421), Stanisławów (1996), Wołyń (1795) a Nowogródek (1374). Po druhé světové válce bylo nezbytné znovu vybudovat celou průmyslovou infrastrukturu, což se týkalo obzvláště železnice a textilních továren. V období komunistického režimu vznikl mimo jiné podnik "Lubańskie Zakłady Przemysłu Bawełnianego" (LZPB). Významným lubáňským výrobcem je již od roku 1945 AGROMET ZEHS, což je závod na výrobu sestav pro hydraulické systémy např. hydraulické motory užívané v zemědělství či stavebnictví. Z oblasti kultury lze jmenovat osobnosti místního divadelního života, jako byl Włodzimierz Boruński (1906–1988) nebo Adam Krotochwila (1879–1957). Ve městě se rozvinulo školství, které v rámci okresu dodnes poskytuje střední vzdělání například v oblasti ekonomie. Bylo zde založeno muzeum, obnovila se také tradice posádkového města, neboť v Lubáni sídlila vojenská pohraniční brigáda "Wojska Ochrony Pogranicza" (WOP). V padesátých letech žilo ve městě a okolí asi 300 Makedonců a Řeků. V roce 2008 se Miss Polska stala Angelika Jakubowska z Lubáně.

Obyvatelstvo.

U současné polské populace města Lubáň je konstatováno stárnutí. V roce 2006 byl přirozený přírůstek -54. Dospělé obyvatelstvo ve věku 18–39 let zaujímá 23,8%, věková skupina od 50 do 59 let 33,3%, nejpočetnější jsou občané od 60 let a výše, kterých je 42,9%. Nelze se divit, že také prognóza dalšího vývoje nevyznívá příliš optimisticky. Na období let 2013–2020 se předpovídá pokles -4,48%, počet obyvatel Lubáně tedy v roce 2020 klesne na 20 940. V letech 2020–2035 ubude -4,48% obyvatel, kterých roku 2035 bude podle této prognózy 17 804.

Politika.

Městská rada.

Městská rada je řídícím a kontrolním orgánem, který určuje veřejné záležitosti místního významu, pokud nejsou zákonem vyhrazeny pro jiné subjekty. Konkrétní kompetence předepisuje "Zákon o městské samosprávě" ("Ustawa o samorządzie gminnym, Rozdział 3., Art. 18."). Rada Lubáně má 21 členů, kteří zastupují příslušné volební okrsky. Součástí lubáňské městské rady je 6 komisí pro rozpočet; bytové hospodářství; vzdělávání, kulturu, sport a rekreaci; zdravotnictví a sociální služby; bydlení; audit.

Starosta.

Hlavním představitelem gminy je starosta ("burmistrz"). Od roku 2010 je starostou Arkadiusz Słowiński, kterého ve druhém kole voleb zvolilo 58% lubáňských občanů. V roce 2013 byla kritizována výše jeho platu, která byla srovnatelná s platem primátora Vratislavi (ca. 638 000 obyvatel).

Znak.

Městský znak je vedle vlajky a pečeti jedním ze tří symbolů města. Rozlišuje se znak historický a zjednodušený. Historický znak Lubáně tvoří velký štít s hradbou a bránou a dvěma špičatými obrannými věžemi na čtverovém půdoryse. Hradba i věže jsou zakončeny cimbuřím. Ve věžích jsou zamřížovaná okna, částečně spuštěná mříž je i v bráně uprostřed hradby. Mezi věžemi je nejstarší část znaku: štít rozdělený na červené a zlaté pole, na jejichž středu jsou dva zkřížené stříbrné klíče. Štít je završen zlatou přilbou s trojitou korunou a černým a červeným křídlem. Mezi křídly je stříbrný dvouocasý český lev se zlatou korunou. Zjednodušený znak pak tvoří dva zkřížené stříbrné (bílé) klíče v červeno-černém poli. Jádro znaku se zkříženými klíči pochází z roku 1344, kdy se před Lubání utábořil tzv. falešný Waldemar, uzurpátor, který se vydával za zemřelého braniborského markraběte. Loajální občané okamžitě uvědomili svého pána Jindřicha I. Javorského. Když přijel do města, vyšli mu radní a měšťané vstříc a předali mu klíče od městské brány. V kostele Nejsvětější Trojice tuto událost připomínal nápis: "Illustris Princeps Henricus respice quondam / Ob fidei meritum Clavia Insigna donat". ("Osvícený kníže Jindřich, ohlédni se, kdysi daroval za věrné zásluhy klíče jako erb").

Kultura.

Sport.

Ve městě existuje 13 sportovních klubů, které se věnují lehké atletice, fotbalu, basketbalu nebo bojovým sportům. K dispozici jsou četná sportoviště např. Hala sportowa MOSiR, Stadion Kartingi a Stadion sportowy. Sportovní aktivity zaštiťuje Městské sportovní a rekreační středisko ("Miejski Ośrodek Sportu i Rekreacji").

Ekonomika a infrastruktura.

Jako správní město je Lubáň střediskem služeb a zásobování pro lubáňský okres. Největší počet hospodářských subjektů se soustřeďuje ve zvláštní ekonomické zóně Kamienna Góra ("Kamiennogórska Specjalna Strefa Ekonomiczna") o rozloze 15,24 ha. Dalším významným zaměstnavatelem je státní správa a městem provozované společnosti, jako je Středisko pro školení pohraniční stráže, Lužické lékařské centrum, Městský a Okresní úřad, policie, hasičský záchranný sbor, vzdělávací instituce a městské servisní společnosti. Díky rozvinutému školství má Lubáň dostatek studentů a absolventů. Podíl firem však činil v roce 2013 pouze 30 právnických osob na 1000 obyvatel, což je jednou z příčin nezaměstnanosti, která roku 2016 v lubáňském okrese dosahovala 11,3%. Ekonomický potenciál města je do jisté míry blokován malou plochou pozemků, které by byly vhodné pro velké průmyslové investice a jejich nízkou dopravní dostupností a atraktivitou.

Doprava.

Železniční doprava spojuje Lubáň s městy Jelenia Góra, Leśna, Węgliniec a Zgorzelec. Železniční trať 279 zajišťuje dopravu mezi stanicemi Węgliniec–Lubań, trať 247 pro trasu Jelenia Góra–Lubań–Zgorzelec byla v roce 2011 reaktivována pro osobní dopravu, trať mezi městy Lubań–Leśna funguje od roku 1991 jen pro nákladní dopravu.  Lubáň se nachází v dosahu 11 km vzdálené polské dálnice A4, respektive evropské silnice E40 (vjezd z vojvodské silnice 296). Trasa Zgorzelec–Lubań–Gryfów Sląski–Jelenia Góra vede po krajské silnici 30, která se částečně překrývá s evropskou silnicí E65. Města Kożuchów, Żagań, Iłowa, Ruszów a Węgliniec jsou z Lubáně dostupná po vojvodské silnici 296. Silnice 357 vede do měst Sulików, Nowogrodziec a Osiecznica. Po silnici 397 je dostupná města Kościelnik a Leśna.  První plány na zavedení poválečné veřejné dopravy byly vytvořeny v sedmdesátých letech, první autobusy se však dostaly do městských ulic v červnu 1989. Jednalo se o běžné autobusy PKS, které nejsou vhodné pro provoz ve městě. Společnost PKS Voyager, která převzala městskou dopravu v Lubáni po úpadku Pekaes Lubań, plánuje zavedení vozidel vhodnějších pro městskou dopravu. Od roku 2011 jsou v provozu čtyři linky veřejné autobusové dopravy. Dálkovou autobusovou dopravu zajišťují společnosti PKS Voyager a Bieleccy.

Vzdělání.

Ve městě jsou 3 státní a 2 soukromé mateřské školy, 5 základních škol, z nichž 1 je soukromá, a 3 školy střední. Vedle nich zde působí ještě Hudební škola Oskara Kolberga. Vzhledem ke klesajícímu počtu žáků se od roku 2016 uvažuje o reformě, která má vést mimo jiné k sloučení některých stávajících škol do osmiletých gymnázií. Nezbytná je také modernizace tělocvičen a výukových laboratoří.

Lubáň (,, ) je polské město v Dolnoslezském vojvodství. Se svými přibližně 21 000 obyvateli tvoří samostatnou městskou gminu a zároveň je sídlem správy okresu Lubań. Město se nachází v údolí řeky Kwisy na pomezí dvou historických zemí: Horní Lužice a Dolního Slezska. Jako nejvýchodnější člen Hornolužického šestiměstí zažila Lubáň svůj rozkvět v 16. století, počátkem 20. století proslula mimo jiné výrobou kapesníků, která představovala 95% německé produkce. Na konci druhé světové války bylo město ze dvou třetin zničeno. Po stanovení nové hranice se stalo součástí Polska, původní německé obyvatelstvo bylo vysídleno. Ve druhé polovině 20. století byla obnovena infrastruktura, město bylo dostavěno a z části rekonstruováno. Mezi nejvýznamnější pamětihodnosti patří renesanční radnice, pozůstatky gotického opevnění, solnice nebo kostel Panny Marie.

Lubań (; ) is a town in the Lower Silesian Voivodeship in southwest Poland. It is the administrative seat of Lubań County and also of the smaller Gmina Lubań (although it is not part of the territory of the latter, as the town is a separate urban gmina in its own right).


Zbraň proti letadlové lodi.

Letadlové lodě v současnosti představují jednu z nejúčinnějších zbraní vůbec. Vyznačují se vysokou mobilitou, která jim umožňuje zasahovat globálně na všech mořích a oceánech. Jejich letecká skupina může provádět koncentrované útoky na velkou vzdálenost, stejně jako napadat jednotlivé cíle, od sebe i velmi vzdálené. Dokáže bojovat proti pozemním i námořním objektům, letadlům, ponorkám nebo řízeným střelám s plochou dráhou letu. Konstrukce letadlové lodě je ale složitá a její stavba nesmírně nákladná, proto SSSR zařadil do výzbroje námořnictva letadlové lodě až relativně pozdě, kdy mu to umožnil pokrok v technologii a současně i ekonomické podmínky. Musel se ale nějak vypořádat s hrozbou představovanou letadlovými loděmi USA, Velké Británie a Francie, které běžně křižovaly ve Středozemním moři a na všech oceánech, obklopujících území SSSR – s výjimkou Severního ledového.  Na počátku 60. let 20. století byl hlavní sovětskou zbraní proti letadlovým lodím osvědčený proudový bombardér Tupolev Tu-16 verze KS, nesoucí střely Raduga KS-1 s doletem 90 km. Právě v této době přišly do výzbroje US Navy famózní stíhací letouny McDonnell F-4 „Phantom II“, vyznačující se mimo jiné i neobvykle velkým doletem, který umožnil rozšířit pásmo činnosti protivzdušné stíhací ochrany svazů letadlových lodí na vzdálenost 320 km. „Phantom“ byl pro bombardér Tu-16 nebezpečným protivníkem. Možnost úspěšného napadení lodí střelou KS-1 se stala čistě hypotetickou. Náhrada v podobě letounů Tupolev Tu-22 byla kvůli hromadícím se konstrukčním potížím v nedohlednu. Navíc, Tu-22 byl sice schopen dosáhnout rychlosti M=1,5 (1 640 km/h) v „čisté“ konfiguraci a jeho střely Raduga Ch-22 měly mít dolet až 550 km, ale i tento letoun byl oprávněně považován za příliš zranitelný protiakcí stíhací ochrany napadené lodě.  Řešením se měl stát nový stroj, schopný zaútočit natolik vysokou rychlostí, aby protivník už neměl čas na hrozbu zareagovat. Podmínkou byla i schopnost úderu na takovou vzdálenost, kdy ke zničení nepřátelských letadlových lodí dojde ještě před vzletem jejich útočné skupiny. Do konkurzu se přihlásily konstrukční kanceláře Tupolev s projektem „135“, Jakovlevův typ Jak-33 a Suchoj T-4. Vítězem byl vyhlášen projekt Pavla Suchoje.

Vývoj.

Šéfkonstruktérem nového typu byl na podzim 1962 jmenován N. S. Čerňakov, který měl zkušenosti s používáním titanu na třímachových řízených střelách. Mnoho problémů zvláště v oblasti metalurgie a obrábění bylo již vyřešeno v souvislosti s vývojem letounu MiG-25, proto byla zvolena obdobná skořepinová konstrukce svařovaná z niklové oceli a titanových slitin. Ne vše vyvinuté pro dvacetitunový letoun schopný pouze krátkých výletů za hranici M=3 lze beze zbytku aplikovat na takřka čtyřikrát těžší stroj, který se měl pohybovat rychlostí 3 000 km/h celé hodiny. Tak se například v SSSR nenašel vhodný materiál pro zasklení kabiny, který by odolal aerodynamickému ohřevu (Ostatně, i čelní sklo MiGu-25 se za letu rychlostmi M=3,2 navzdory chlazení ofukováním studeným vzduchem natavovalo.), proto měl T-4 sklopnou příď, podobně jako britský Fairey Delta 2 nebo dopravní „Concorde“ a Tu-144. Za letu byla příď ve zdvižené poloze. Do rychlosti 600 km/h mohl pilot využívat alespoň omezený výhled periskopem instalovaným ve stropě kabiny, pak se zasouval i ten a let probíhal výhradně podle přístrojů. Při vzletu a přistání se příď i s vestavěným radiolokátorem sklopila dolů a odkryla výhled rozměrným čelním oknem. Pro Suchoj T-4 bylo vyvinuto analogové elektrohydraulické řízení, předchůdce současného digitálního systému „řízení po drátě“ – "FBW" (fly-by-wire, v SSSR označované "EDSU"), bez mechanické vazby mezi řídící pákou a kormidly. Nicméně, mechanický systém byl ponechán jako záložní a konstruktéři pro jistotu navrhli letoun s malou zásobou vrozené stability. Ovládání pomocí záložního systému sice vyžadovalo více síly a stroj byl současně velice citlivý na hrubé zásahy, nicméně i po vysazení EDSU pilot mohl dovést svůj letoun zpět na základnu. Potíže trvale působil i vývoj astronavigačního systému a také zaměřovačů využívajících radiolokátor dalekého dosahu, který měl být schopen odlišit letadlovou loď od ostatních plavidel svazu.  Stavba prototypu byla zahájena v prosinci 1965, pojížděcí zkoušky začaly 20. dubna 1972. První vzlet prototypu se uskutečnil 22. srpna 1972 s osádkou Vladimir Iljušin a N. A. Alferov.

Zkoušky prototypu.

Už první let prokázal, že Suchoj T-4 má se systémem EDSU dobré letové vlastnosti, je snadno řiditelný a za letu stabilní. Rychlost zvuku byla poprvé překonána 6. srpna 1973 (M=1,28), do konce zkoušek se podařilo dosáhnout M=2,8. Prototyp nalétal celkem 10 hodin 20 minut při deseti zkušebních letech. Již tehdy bylo jasné, že ani SSSR si nemůže dovolit pořízení tak nákladného jednoúčelového letounu. (Ačkoli se uvažovalo také o průzkumné variantě, vybavené optickými nebo infračervenými čidly a radarem s bočním vyzařováním.) Posledním hřebíčkem do rakve nadějného stroje byla zákulisní jednání mezi velením sovětského letectva a konstrukční kanceláří Tupolev, která chtěla uplatnit svůj typ Tu-22M a připravit cestu pro nově připravovaný Tu-160 (kód NATO: „Blackjack“).  Veškeré práce na projektu Suchoj T-4 skončily 28. ledna 1976. Dva rozestavěné prototypy byly sešrotovány, první exemplář z letových zkoušek předán do Muzea letecké techniky v Moninu.  V úloze stroje pro ničení letadlových lodí byl T-4 nahrazen podstatně méně výkonným letounem Tupolev Tu-22M, který přišel do výzbroje sovětského letectva od roku 1978. Protože i jeho možnosti útoku na bráněné letadlové lodě jsou silně limitované, už v 80. letech začaly být „dvaadvacítky“ považované jen za podpůrný prostředek a hlavní tíha případného boje s letadlovými loděmi přešla na jaderné ponorky třídy Antěj (kód NATO: „Oscar II“ ), vyzbrojené střelami s plochou dráhou letu P-700 „Granit“ (kód NATO: SS-N-19 „Shipwreck“).

Popis a technická data letounu.

Suchoj T-4 „Sotka“ ( člunek tkalcovského stavu ) je čtyřmotorový letoun určený k ničení letadlových lodí pomocí dvojice řízených střel Ch-45, případně v dalších verzích k průzkumu při vysokých rychlostech.  Konstrukce letounu je poloskořepina, svařená z niklové oceli a titanových slitin.  Trup má v přední části prostor určený k instalaci radiolokátoru dalekého dosahu. Celá příď se během vzletu a přistání sklápí pomocí hydromotorů, za letu se napřímí a pilot může kromě malých bočních oken využívat do rychlosti 600 km/h periskop ve stropě kabiny. Další let probíhá výhradně podle přístrojů. Následuje přetlaková kabina osádky, která je kvůli možnosti přežití v případě dehermetizace letounu oblečena do výškových skafandrů. Díky vysokému stupni automatizace systémů a velmi specifickému způsobu předpokládaného nasazení stačí k ovládání tak velkého stroje pouze dva letci, pilot a navigátor / operátor zbraňových systémů. Vstup do kabiny je zleva, dozadu odklápěnými kryty. Oba členové osádky sedí na vystřelovacích sedadlech K-36, mírně vlevo od podélné osy letounu. Za kabinou je úsek palubní elektroniky, vybavený klimatizací. Zbytek trupu vyplňují palivové nádrže. Letoun má bezocasou koncepci s malými destabilizátory v přední části trupu.  Křídlo je třídílné ve tvaru písmene delta, umístěné pod trupem letounu. Ovládání zajišťují řídící plochy (tzv. elevony) na odtokové hraně, spojující funkci křidélek i vztlakových klapek. Přední část centroplánu slouží jako další palivová nádrž. Protože u delta – křídla se při nadzvukových rychlostech projevuje posun centra vztlaku směrem vzad, automatický systém aktivně vyvažuje letoun přečerpáváním paliva z předních do zadních nádrží (Při zpomalení se palivo vrací zpět). Ocasní plochy tvoří pouze dvojdílná směrovka s výrazně šípovým kýlem.  Pohon letounu obstarávají čtyři dvouproudové motory Kolesov RD-36-41 s přídavným spalováním, umístěné pod společným krytem pod křídlem. Regulovatelné vstupy jsou vybaveny generátory rázové vlny a slouží vždy pro dvojici motorů současně. Výstupní trysky lze nastavit v závislosti na rychlosti a výšce letu. Speciální palivo je odolné vůči vysokým teplotám. Údaje o statickém tahu motoru RD-36-41 se v pramenech liší, nejčastěji uváděná hodnota činí 135 kN ( 61 kN s přídavným spalováním).  Pilot ovládá letoun řídící pákou prostřednictvím elektrohydraulického systému EDSU s umělou stabilitou, v nouzi mechanicky. Na T-4 se uplatnil vysoký stupeň automatizace, mimo jiné u nastavování režimu práce motorů. Hydraulická kapalina je schopná odolávat vysokým teplotám. Do potrubí jsou vřazeny dilatační členy, kompenzující teplotní roztažnost materiálů při aerodynamickém ohřevu letounu. Prototyp nebyl vybaven radiolokátorem ani jinými detekčními, zaměřovacími nebo průzkumnými systémy.  Letoun měl nést pod trupem dvojici řízených střel Ch-45 s raketovým motorem na TPH (tuhé pohonné hmoty), předpokládaným doletem 600 km a rychlostí 3 000 – 3 600 km/h. Předpokládala se jaderná hlavice nebo konvenční trhavě-kumulativní nálož o hmotnosti 600 kg ( někdy je uváděno 500 kg). Pro T-4 byl připravován i speciální podtrupový kontejner pro pumy nebo palivo, podobný, jaký nesl americký bombardér Convair B-58 „Hustler“.  Dojezd letounu zkracovala čtveřice brzdících padáků, vypouštěná z kužele zakončujícího trup. Ve spojení s účinnými brzdami na kolech hlavního podvozku dokázaly zkrátit doběh po přistání na 800 – 900 m.  Suchoj T-4 byl vybaven systémem nouzového vypouštění paliva, hasicími systémy hydrauliky, motorů, rozvodů paliva i samotných nádrží, plněných inertním dusíkem z tlakových lahví.

Suchoj T-4 „Sotka“ byl prototyp sovětského letounu, speciálně určeného k boji proti letadlovým lodím. Vývoj probíhal na přelomu 60. a 70. let 20. století. Stroj měl dosahovat rychlostí řádu M=3, předpokládala se výzbroj tvořená dvojicí protilodních střel dalekého dosahu s konvenční nebo jadernou hlavicí. Letoun zůstal pouze ve stadiu prototypu. V literatuře je také někdy označován jako „Izdělije 100“ (výrobek 100).

The Sukhoi T-4, or "Aircraft 100", or "Project 100", or "Sotka" was a Soviet high-speed reconnaissance, anti-ship and strategic bomber aircraft that did not proceed beyond the prototype stage. It is sometimes called the Su-100.


Dějiny.

Antika.

Nejstarší zaznamenané použití termínu makrobiotika je v Hippokratově spisu "O vzduchu, vodách a místech", jenž pojednává o vlivu prostředí a výživy na lidské zdraví.

Christoph Wilhelm Hufeland.

Slovo „makrobiotika“ použil v roce 1796 německý lékař Christoph Wilhelm Hufeland (1762–1836) ve své knize "Makrobiotika, neboli umění, jak prodloužit lidský život". Hufeland byl profesorem lékařství v Jeně a později prvním děkanem medicíny na univerzitě v Berlíně. Hufeland postuluje „životní sílu“, která se podle něj nachází nejen v živých organismech, ale v menší míře i v ostatních látkách; tuto sílu mohou posilovat nebo oslabovat vlivy prostředí. Podle Hufelandova názoru lze nemocem zabránit především správnou výživou a životosprávou.

Sagen Išizuka.

Japonský vojenský lékař Sagen Išizuka (1850–1909) během své profesní kariéry došel k názoru, že tradiční japonské lékařství je účinnější než západní medicína. Jeho dietní doporučení odpovídají tradiční japonské stravě (rozumí se před „pozápadněním“ Japonska, k němuž došlo kolem roku 1870). Podle Išizuky závisejí zdraví a dlouhověkost na rovnováze mezi sodíkem a draslíkem a kyselinami a zásadami. Jídlo je určujícím faktorem této rovnováhy. Vliv mají i další faktory, jako jsou přírodní podmínky a podnebí, fyzická aktivita nebo psychický stres.

George Ohsawa.

Išizukův následovník, filosof George Ohsawa (1893–1966) se narodil v chudé rodině samuraje a neměl prostředky na vyšší vzdělání. Kolem roku 1913 se setkal s Manabu Nišibatou (přímým žákem Išizuky) a studoval s ním v Tokiu. Později cestoval do Evropy, zejména do Paříže, kde začal šířit svou filosofii (tehdy prý přijal pseudonym „Ohsawa“ podle francouzského „oh, ça va“, což je obvyklá odpověď na otázku „Jak se máš?“). Po několika letech se vrátil do Japonska. Za druhé světové války byl za své pacifistické ideály vězněn a jen těsně unikl trestu smrti.

20. století - současnost.

Na šíření makrobiotiky na Západě se podíleli Ohsawovi žáci, k nimž patří například Mičio Kuši a Tomio Kikuči.  V Čechách je průkopnicí tohoto životního stylu Ing. Jarmila Průchová (*1928).

Kritika.

Dle klubu Sisyfos je makrobiotická dieta „jednostranná, nevyvážená a proto nevhodná a riziková. Makrobiotická výživa neobsahuje dostatek výživných látek a může dojít k těžké podvýživě“..  Zajištění dostatečného množství vápníku (1 až 1,5 g) z rostlinných zdrojů je problematické. Rovněž vstřebávání železa je rostlinnou stravou tlumeno (vznik nerozpustných sloučenin) – přitom je v populaci ČR poměrně častý nedostatek železa.

Makrobiotika (z řeckého "makrós" – velký, dlouhý a "bios" – život) je životní styl a dietní režim, který je založen na taoistickém učení jin a jang.

A macrobiotic diet (or macrobiotics) is a fad diet based on ideas about types of food drawn from Zen Buddhism. The diet attempts to balance the supposed yin and yang elements of food and cookware. Major principles of macrobiotic diets are to reduce animal products, eat locally grown foods that are in season, and consume meals in moderation.


Morfologie, biologie a vývoj.

Podkožní střečci.

Dospělí jedinci jsou mohutné mouchy o velikosti mezi 11–16 mm. Tělo mají pokryté hustými chloupky. Jednotlivé druhy se liší odlišným zbarvením chloupků na hrudi a zadečku a dále velikostí. Rovněž nohy jsou silně ochlupené. Na zadečku mají samičky teleskopicky vysunovatelné kladélko.  Dospělé a oplozené samičky střečků "Hypoderma bovis" nalétávají na pasoucí se zvířata za teplých a slunných dnů od května do srpna. Samičky si sedají na srst zvířat a kladou vajíčka 400–800 na spodní části těla (břicho, nohy a slabiny). Skot je vysoce citlivý na vysokou frekvenci zvuku "H. bovis", plaší se a prchá, mluvíme o tzv. střečkování. Přitom střečci zpravidla trvale pronásledují plašící se kusy. Z vajíček lpějících pevně na srsti se během 3–5 dnů líhnou larvy I. instaru. Pomocí ústních háčků a enzymů pronikají larvy pod kůži a postupně migrují podkožím dorsálním směrem (k páteři). Migrace larev I. instaru trvá 5–7 měsíců. Mohou vnikat i do páteřního kanálu, kde se usazují přes zimu. Koncem zimy a začátkem jara se larvy dostávají z páteřního kanálu do podkoží v oblasti hřbetu a bederní krajiny, kde dozrávají a vytvářejí typické tzv. střečkové boule. Larvy se zde dvakrát svlékají až do larev III. instaru, které dosahují velikosti až 30 mm. Vyzrálé larvy III. instaru pomocí enzymů narušují kůži, aktivně opouštějí hostitele a vypadávají na zem, kde ihned kuklí na půdě. Po 40–60 dnech se z kukel na půdě líhnou dospělé mouchy, které mají zakrnělé ústní ústrojí, ale stále mohou sát tekutiny, spíše však tráví zásoby získané během larválního vývoje. Ihned se v teplých dnech shromažďují a páří se. Celý vývoj trvá tedy jeden rok. U druhu "H.lineatum" přečkávají larvy zimu v jícnu hostitele. "H. diana" a "H. acteon" migrují do páteře zcela výjimečně. Larvy jsou v podkoží na hřbetu.

Nosní a hltanoví střečci.

Dospělé mouchy jsou zavalitého těla o velikosti 10–17 mm a jsou pokryté jemnými hustými chloupky, které jim dávají podobu čmeláků. Jednoduché a složené oči jsou vyvinuty. Kladélko samiček je krátké a nevysunovatelné. Samičky nekladou vajíčka nýbrž již živé larvy. Všechna stádia larev mají ústní háčky a navíc na zadních článcích mají trny, které slouží k pevné fixaci na sliznici a brání jejich vyfrkání hostitelem. Oplozené samičky nalétávají na ovce či zvěř za teplých, slunných dnů na vyvýšených místech od května do června. Samičky se přiblíží k nozdrám hostitele a za letu vystřikuje kladélkem shluky larev (30–40 larev) v kapce do nozder nebo do okolí. Larvy I. instaru (velikost 1 mm) se ihned pomocí háčků a trnů migrují do nosních dutin hostitele, kde se usazují a přečkávají zimu. Koncem zimy a začátkem jara se postupně přeměňují na larvy II. a III. instaru a zvětšují svou velikost. Larvy se mohou dostat do bočních nosních dutin, hltanu a hlavových dutin a poškodit i obaly mozkové. Larvy se živí hlenem, který je produkován podrážděnou sliznicí. Na jaře jsou zralé larvy III. instaru vyfrkovány a vykašlány ven, kde se ihned kuklí na půdě. Po 3 týdnech až 2 měsících se líhnou dospělé mouchy.  - všechny druhy rodu "Gasterophilus" parazitují u koňovitých

Střečkovití (lidově střečci) jsou čeledí dvoukřídlého hmyzu, jehož larvy žijí parazitickým způsobem života. Jde o velké mouchy podobnė včele. Jejich larvy prodělávají vývoj v podkoží, nosních dutinách a hltanu přežvýkavců, případně koní, hlodavců a zajícovců nebo v trávicím ústrojí lichokopytníků. Zatímco larvy střečků vyvolávají onemocnění zvířat (střečkovitost), dospělé mouchy jsou neškodné, mají zakrnělé ústní ústrojí, které jim dovoluje jen sání rostlinných šťáv; brzy hynou.

Botflies, also known as warble flies, heel flies, and gadflies, are a family of flies technically known as the Oestridae. Their larvae are internal parasites of mammals, some species growing in the host's flesh and others within the gut. "Dermatobia hominis" is the only species of botfly known to parasitize humans routinely, though other species of flies cause myiasis in humans.


Ingredience k pečení.

Ingrediencí, kterých se k pečení využívá, je obrovské množství – lze použít prakticky všechny.

Dělení.

Existuje několik druhů dělení, jak je možno pečivo členit. Mezi nejčastější patří na:  Někdy je za tmavé pečivo považován také chléb (zpravidla s vyšším obsahem žitné mouky, která způsobuje tmavší zbarvení těsta). Častěji se však výraz tmavé pečivo používá jako synonymum pro pečivo celozrnné.

Druhy pečiva.

Pečivo lze kategorizovat podle několika kritérií: Tyto rozdíly jsou dány surovinami, přísadami jako např. kořením, použitím oleje, kvasnic/kvásku, vody nebo mléka (i kyselého), způsobem tepelné úpravy, tedy délkou pečení a teplotou, dalšími úpravami po dopečení i způsobem konzumace.  Ačkoli se u pečiva už podle názvu předpokládá pečení v uzavřené peci, za pečivo lze považovat lívance (rychle připravené na pánvi a na otevřeném vzduchu) i knedlíky (vařené ve vodě) nebo langoše (smažené pod hladinou oleje).  Společnými body pro definici pečiva jsou a) tepelná úprava a b) těsto s velkým podílem obilné mouky. Například za pečivo ještě lze považovat bramborové placky, tedy obilné těsto s dodatkem brambor, ale už ne bramboráky, brambory zahuštěné moukou.

Historie.

První doklady o obilí pro účely stravování jsou doloženy od samého počátku zemědělství, ba ještě do dob sběračů. Ovšem co bylo nalezeno jako obilí, by nám dnes připadalo jen jako tráva: a) šlo o širou směs zrn, b) obilí, jak je známe dnes, prošlo značnou šlechtitelskou proměnou.  Podstatným milníkem v historii pečiva byl přechod od pečení na kameni k vynálezu pece: Ta se svou tepelně akumulační schopností přinesla vyšší teploty, rovnoměrnější pečení ze všech stran, trvalejší teplo s možností pečení různých pečiv jak teplota po vyhřátí a ometení uhlíků zvolna klesá, méně proměnlivé prostředí a v neposlední řadě také vyšší účinnost a úspory energie, paliva.  Za hlavní evropské obiloviny pro potraviny lze označit žito a pšenici. S postupem doby je vidět nárůst podílu využívání pšenice na úkor žita: Podíl světlého pšeničného pečiva se dlouhodobě zvyšuje. S módou racionální výživy v západním světě lze pozorovat znovuobjevování tmavého pečiva, tedy žitné mouky a dalších alternativ.

Pečivo je druh jídla, který se připravuje pečením případně smažením (např. koblihy, lívance, palačinky). Vyrábí se z různých druhů těsta s obsahem obilné mouky v závislosti na druhu, který se připravuje.

Pastry is a dough of flour, water and shortening (solid fats, including butter) that may be savoury or sweetened. Sweetened pastries are often described as "bakers' confectionery". The word "pastries" suggests many kinds of baked products made from ingredients such as flour, sugar, milk, butter, shortening, baking powder, and eggs. Small tarts and other sweet baked products are called pastries. Common pastry dishes include pies, tarts, quiches, croissants, and pasties.


Technika prořezávek.

Před vlastním prováděním prořezávek je vhodné porosty prostorově rozčlenit a stanovit pomocí přibližovacích a zpřístupňovacích linek (1,5-4 m širokých průseků), navazujících na stálé lesní cesty, kostru budoucího dopravně zpřístupňovacího systému. Vlastní zásah může být prováděn ve vzniklých pracovních polích individuální selekcí v tzv. "bioskupinách". Jednodušší a méně odborně i časově náročný je schematický zásah (například odstraňováním určených řad nebo každého x-tého jedince). Případně se oba způsoby kombinují (např. se odstraní každá 4. řada a na zbylé ploše se provede individuální výběr). Dle průměru kmínků se (kromě ručního nářadí) používají buď výkonné křovinořezy nebo lehké motorové pily. Pro tvorbu linek nebo schematické zásahy v rozsáhlých porostech mohou být použity rotační sekačky nesené traktory nebo štěpkovací hlavice na lehkých harvestorech. Při zásahu jsou odstraňovány nežádoucí dřeviny pokud škodí dřevinám cílovým, provádí se zdravotní výběr (odstraňují se nemocní nebo nepřirůstaví jedinci), reguluje se zápoj s cílem zlepšit stabilitu (zbylí jedinci využívají větší životní prostor zvýšením tloušťkového přírůstu) a konečně je porost redukován záporným výběrem - likvidací nekvalitních jedinců (košatí obrostlíci, dvojáky atp.) z horní a střední vrstvy. Pěstitel volí odpovídající intenzitu a interval zásahů s ohledem na stav porostu a zajištění jeho odolnosti. Platí že vyšší intenzita umožňuje prodloužit interval zásahu. Intenzivnější zásahy podporují stabilitu porostů na úkor budoucí kvality dříví (širší zápoj vytvořený silnými zásahy znamená logicky i více rozměrnějších suků, protože spodní větvě při něm usychají později). Úkolem lesního hospodáře je sladit v konkrétních přírodních a ekonomických podmínkách protichůdné požadavky na stabilitu a současně kvalitu porostu.

Prořezávka je výchovný zásah v mlazinách, kterým se při pěstování lesa v určitém vývojovém stádiu upravuje počet jedinců ve vznikajícím lesním porostu. Někteří autoři používají pro tento výchovný zásah též. termín pročistka. Výška porostů se v době provádění prořezávek pohybuje mezi 2 - 8 metry (jde tedy již o zajištěné mlaziny). Prořezávky jsou významným článkem v souboru výchovných zásahů a v rozhodující míře ovlivňují druhovou skladbu, zdravotní stav, kvalitu a odolnost porostu na dlouhá desetiletí.

Selection cutting, also known as selection system, is the silvicultural practice of harvesting trees in a way that moves a forest stand towards an uneven-aged or all-aged condition, or'structure'. Using stocking models derived from the study of old growth forests, '"Selection cutting"', also known as'selection system', or'selection silviculture', manages the establishment, continued growth and final harvest of multiple age classes (usually three, but 5 or even 10 are possible) of trees within a stand. A closely related approach to forest management is Continuous Cover Forestry (CCF), which makes use of selection systems to achieve a permanently irregular stand structure.


Život.

Za vlády císaře Diokleciána byl jednou z obětí jeho zásahů prostřednictvím čtyř protikřesťanských ediktů z let 303 a 304. Dnešní území Rakouska do té doby patřilo římské provincii Noricum a císař Dioklecián tuto provincii připojil k Panonii. V okolí dnešního Lince, v městě "Lauriacum" (neboli Lorch) u soutoku Enže s Dunajem, dal jeho místodržitel Aquilinus pozavírat a usmrtit mnoho zdejších křesťanů. Když se to Florian dozvěděl, spěchal křesťanům na pomoc. Nebyl však dostatečně opatrný a po několika dnech byl zatčen a pod neustálým týráním měl zapřít Krista. Protože se nechtěl za žádnou cenu víry zříci a soud nevzal ohledy na jeho zásluhy v armádě a jeho bezúhonný život, vydal ho do rukou katů. Ti mu dne 4. května roku 304 přivázali na krk mlýnský kámen a hodili ho do řeky Enže poblíž římské osady Lauriacum (dnes Lorch, část obce Enns v Rakousku). Pohřeb byl nedaleko Lince, v místech, kde dnes leží městys Sankt Florian, a nad jeho hrobem byl už v 6. století vystavěn augustiniánský klášter.  Floriánovo tělo nalezla vdova Valérie. Nad jeho hrobem byl časem vystavěn kostel a benediktinský klášter, později klášter lateránských kanovníků podle řádu sv. Augustina, který nese název tohoto mučedníka "St. Florian".

Florián jako kult.

V samotné církvi nebyl nikdy předmětem rozsáhlého kultu, jeho uctívání mělo spíš profánní charakter a bylo rozšířeno zejména mezi venkovským lidem. Stal se typickou postavou štítových výklenků vesnických chalup, lidových maleb na skle, svatých obrázků a rustikálních, hlavně pozdně barokních plastik, jako jsou např. světcovy sochy v Lipnici nad Sázavou či ve Slavonicích. Často se objevoval i na morových sloupech ve společnosti morových patronů, jak je tomu třeba v Poličce, Hostivicích nebo Velvarech. Jeho obraz najdeme ve velehradské bazilice, jeho socha zdobí hlavní oltář kostela v Borovanech.

Floriánovy ostatky a relikvie.

Ostatky sv. Floriána byly v 11. století rozděleny, část z nich byla převezena do Říma, část do Krakova (stal se jedním z polských patronů) a z Polska byla za Karla IV. malá část jeho relikvií převezena do chrámu sv. Víta v Praze. Další část relikvií je umístěna v katedrále sv. Václava v Olomouci, a v kostelích na Kladně, v Jaroměři, v Havlíčkově Brodě, v Horní Rovni a jinde. Tyto maličké kousky Floriánových ostatků měly ve středověku chránit města před požáry, poněvadž Florián, umučený ve vodě, se stal patronem hasičů.  Obraz sv. Floriána se objevoval na obecních pečetidlech, městských branách, kostelních věžích, na zvoničkách a jeho sochy se stavěly na návsích a náměstích. K zajímavostem patří i jeden z bočních oltářů ve staroměstském kostele sv. Jakuba. Jako jeden z mála v Praze je zasvěcen sv. Floriánovi.

Patron.

Svatý Florián je považován za patrona profesí, které souvisejí s ohněm – hasičů, hutníků, kominíků, hrnčířů či pekařů. V ikonografii je obvykle znázorňován v oblečení římského důstojníka s nádobou na hašení, případně přímo hasící požár. Jeho kult byl značně rozšířen i v českých zemích a jeho sochy se budovaly na ochranu proti požáru.  Katolická církev si jeho památku připomíná 4. května.  O jedné z posledních tradic je zmínka z Hané, kde ještě na začátku první poloviny století hlásil ponocný:

Frazeologie.

V němčině existuje tzv. Princip svatého Floriána ("Sankt-Florian-Prinzip"), který vyjadřuje úsloví ": „O heiliger St. Florian, verschon mein Haus, zünd andre an.“ (Ó svatý Floriáne, ušetři můj dům, zapal jiný.)". Pro podobný koncept viz NIMBY ("Not in my backyard").

Svatý Florián z Lorchu ("Florian von Lorch") (250, Zeiselmauer-Wolfpassing – 4. květen 304, Lorch) je katolický světec, mučedník. První rakouský mučedník a svatý.

Saint Florian (; 250 – 304 AD) was a Christian holy man, and the patron saint of Linz, Austria; chimney sweeps; soapmakers, and firefighters. His feast day is 4 May. St. Florian is also the patron of Upper Austria, jointly with Saint Leopold.


Příklady švýcarských pokrmů.

Fondue.

Fondue je jedním z nejznámějších pokrmů ze švýcarské kuchyně. Pokrm je připravován ve speciálním hrnci z kameniny (tzv. "caquelon"), ve kterém se nachází v bílém víně rozpuštěný sýr, ochucený pepřem, česnekem a muškátem, malým množstvím třešňové pálenky, vše dle potřeby zahuštěno (bramborovým) škrobem. Během stolování se kameninová nádoba s touto masou nachází uprostřed stolu nad malým lihovým hořákem. Do rozpuštěného sýra se poté speciální vidličkou namáčejí kousky chleba nebo bagety. Na fondue se používá více druhů sýra, mezi nejpopulárnější patří ementál, gruyère nebo appenzeller.  Fondue se ze Švýcarska rozšířilo do mnoha částí světa, kde vznikly další verze tohoto pokrmu, například fondue z čokolády.

Sýry.

Švýcarské sýry mají dlouhou tradici. Ve Švýcarsku se připravuje přes 450 druhů sýra, obvykle z kravského mléka. Mezi nejznámější švýcarské sýry patří:

Čokoláda.

Čokoláda se ve Švýcarsku vyrábí už od 19. století, jedna z nejznámějších švýcarských firem vyrábějících čokoládu je Nestlé. Ve Švýcarsku se připravuje mnoho druhů velmi kvalitní čokolády. Švýcarskou je mj. také zemí, kde byla vynalezena bílá čokoláda. Z čokolády se připravuje populární švýcarský nápoj zvaný Ovomaltina.

Dorty.

Mezi tradiční švýcarské dorty patří:

Další švýcarské pokrmy.

Další švýcarské pokrmy:

Švýcarské nápoje.

Mezi populární švýcarské nápoje patří Rivella, šumivá limonáda z mléčné syrovátky, nebo ovomaltina, mléčný nápoj s kakaovou příchutí.  Z alkoholických nápojů stojí za zmínku absint, který vznikl právě ve Švýcarsku. Jedná se o silný nápoj z pelyňku. V menší míře je rozšířeno též vinařství (především v kantonech Valais, Vaud, Ticino a Curych), mezi nejpopulárnější odrůdy vína patří Müller-Thurgau, Chrupka bílá, Rulandské modré nebo Merlot. Populární je též pivo a různé likéry.

Švýcarská kuchyně vychází z tradic Švýcarska, byla ale ovlivněna také francouzskou, německou a italskou kuchyní. Používá obvykle suroviny, které byly dostupné švýcarským farmářům, tedy hlavně různé sýry a brambory. Používá se také maso nebo ryby (pstruzi, sivenové). Po světě je švýcarská kuchyně známá především kvůli švýcarské čokoládě, müsli a kvůli fondue.

Swiss cuisine bears witness to many regional influences, including from French, German and Italian cuisines and also features many dishes specific to Switzerland. Switzerland was historically a country of farmers, so traditional Swiss dishes tend not to be plain despite being made from basic ingredients, such as potatoes and cheese.


Historie.

V roce 1687 císař Leopold I. připojil Panonskou pánev do své říše. Od roku 1693 zde mezi ortodoxními křesťany působily jezuitské misie. Jejich snahy vedly k tomu, že v roce 1698 metropolita Atanasie v Sedmihradsku přijal unii s Římem a v roce 1700 ji potvrdila synoda biskupů. Území nejprve bylo pod správou Ostřihomského arcibiskupství. Teprve papež Pius IX. ustanovil v roce 1853 vlastní církevní provincii pro rumunskou řeckokatolickou církev s metropolitním biskupstvím a třemi podřízenými biskupstvími.  Po první světové válce připadlo Sedmihradsko roku 1920 Rumunsku a v roce 1940 měla církev pět diecézí s 1500 kněžími a 1,5 miliónem věřících. Když v roce 1948 začal v Rumunsku vládnout komunismus, byla unie s Římem ještě téhož roku formálně zrušena a církev byla sjednocena s Rumunskou pravoslavnou církví. Biskupové a další představitelé, kteří se tomuto rozhodnutí nepodřídili, byli zatčeni.  Po pádu komunismu v roce 1989 byla v následujících soudních procesech řeckokatolická církev obnovena a 14. března 1990 jmenoval papež Jan Pavel II. pět nových biskupů. 16. prosince 2005 byla církev povýšena z metropolitní na vyšší/vrchní arcibiskupskou. Vrchní acibiskup (1994-2005 metropolita) Lucian Muresan byl 18.2.2012 jmenován kardinálem.

Přehled diecézí.

V Rumunsku má církev metropolitní archieparchii (arcibiskupství) "Alba Iulia și Făgăraș" se sídlem v Blaji (v čele je vrchní arcibiskup celé církve) a pět eparchií (diecézí) :Oradea Mare, Kluž (Cluj-Gherla, Lugoj, Maramureș, / 5.eparchie-sv.Basila Velikého v Bukurešti vznikla teprve loni, 29. května 2014 /. Kromě Rumunska má církev 6.eparchii ve Spojených státech (E.sv.Jiří, Canton, stát Ohio-je též pro Kanadu). 2015- 6 biskupů, v 1.229 farnostech působilo 825 diecézních a 46 řeholních kněží (871 celkem), 65 řeholníků a 284 řeholnic. V seminářích studovalo 213 seminaristů. Církev nemá stálé jáhny. (Viz www.cnewa.org).

Rumunská řeckokatolická církev (rumunsky "Biserica Română Unită cu Roma, Greco-Catolică") je jedna z východních katolických církví, která používá byzantský ritus a uznává papeže v Římě. Je ve společenství s Římskokatolickou církví. Liturgickým jazykem církve je rumunština. V jejím čele stojí vrchní arcibiskup v Blaji. Na celém světě (vč.eparchie-diecéze pro USA a Kanadu) má 512.720 věřících (2015, počet mírně klesá:2013-535.170, 2014-512.950.

The Romanian Greek Catholic Church or Romanian Church United with Rome, Greek-Catholic () is a sui iuris Eastern Catholic Church, in full union with the Roman Catholic Church. It has the rank of a Major Archiepiscopal Church and it uses the Byzantine liturgical rite in the Romanian language. It is part of the Major Archiepiscopal Churches of the Catholic Church that are not distinguished with a patriarchal title.


Vodní režim.

Největší přítok je řeka Sarca na severu a z jezera vytéká řeka Mincio (levý přítok řeky Pád) na jihu. Jezero je spojeno vodním tunelem s řekou Adiže.

Známá místa.

Největší města na břehu jsou Desenzano del Garda, Riva del Garda a Salò. Podél dvou pobřežních silnic okolo jezera, "Gardesana Occidentale" (západní břeh) a "Gardesana Orientale" (východní břeh), se nachází mnoho malířských míst s historickým pozadím. Známá místa jsou: Riva del Garda, Gargnano, Brencone, Bogliaco, Gardone Riviera, Salò, Desenzano del Garda, Sirmione, Peschiera del Garda, Lazise, Bardolino, Garda, Torri del Benaco, Limone sul Garda, Malcesine a Torbole. Severní část jezera patřila do roku 1918 Rakouska-Uherska.

Fauna a flora.

Klima Mimořádná mnohotvárnost krajiny a klimatických oblastí v okolí jezera Garda ovlivňuje nesmírné bohatství druhů živočišného a rostlinného světa. Klima je díky poloze zcela středomořské. Díky teplému větru, tzv. "Ora", je skoro každé odpoledne na jezeře čerstvý vítr. Po hladině a nad ní se však prohání na 50 pojmenovaných větrů, které se zde dělí na nebezpečné, noční, ranní a denní větry. Tyto větry vanou z různých směrů jak směrem do jezera (většina), tak směrem z jezera (Ander). Mezi nejvýznamnější gardské větry patří: "Ora, Sóver, Vinessa, Pelér či Balinot". Flora Středozemský ráz klimatu je typický pro celé zdejší předhůří a přispěl k tomu, že se zde vytvořila uzavřená vegetační společenstva, v nichž se vyskytuje převážně vřes, zimostráz vždyzelený, janovec metlatý a dub cesmínovitý. Na skalnatém povrchu rostou rozmarýn, routa vonná, oleandr a baldrián. Substředomořská oblast je zvláště bohatá na orchideje, zatímco ve vyšších polohách – především v masivu Monte Baldo najdeme spíše narcisy, protěž, barevné pivoňky a druhy lilií. Na protilehlém břehu se nachází krásné Valvestino, které stejně jako vrcholy Tombea a Monte Caplone, poskytuje botanikům řadu překvapení – např. lomikámen a jiné, pouze zde se vyskytující endemické druhy, které přečkaly různé doby ledové. Okolo jezera rostou stromy charakteristické pro středomoří, jako cypřiše, cedry, olivovníky a řídce se objevují také palmy. V prakticky celém okolí Lago di Garda jsou pěstovány rozdílné plodiny, na severu jsou vinice na východě a jihu olivy a citrony. Fauna Mírné klima a geografická poloha jsou příznivé také pro alpskou a středomořskou ptačí říši (zimoviště pro tažné ptáky). Na ploše několika kilometrů se zde vyskytují tak rozdílné druhy, jakými jsou potápky nebo orli skalní. Mezi Tignale a Limone se nachází kolonie racků středomořských. Jezero je domovem endemického, kriticky ohroženého pstruha italského.

Doprava.

Na jezeře je rozvinutá vodní doprava. Přístavy pro okružní výletní lodi jsou v Riva del Garda, Torbole, Malcesine, Campione, Gargnano, Castelletto, Bogliacco, Moniga del Garda, Desenzano, Peschiera del Garda, Lazise.

Okolí.

Horstvo.

Zatímco ze západního břehu se zvedají nízké, osamělé skupiny hor přírodního parku Parco Alto Garda Bresciana, východní břeh je ve stínu jednolitého až 60 km dlouhého řetězce hor Monte Baldo (Cima Valdritta, 2218 m), jenž převyšuje Gardské jezero o více jak 2000 metrů. Severozápadně od jezera se nachází nejvyšší skupina Gardských hor – Monte Cadria (2254 m).

Pěstitelství.

Gardské jezero je "Denominazione di origine controllata" (zkr. "DOC") oblast pro bílé, růžové a červené víno. Oblast zahrnuje 25 obcí provincie Brescia, 6 obcí provincie Mantova a 40 obcí provincie Verona. Pěstované odrůdy jsou Barbera, Cabernet Franc, Cabernet Sauvignon, Chardonnay, Cortese, Merlot, Pinot Blanc, Pinot Noir, Pinot Gris a Riesling. Jednotlivé zóny "DOC" jsou Riviera del Garda Bresciano, Lugana, San Martino della Battaglia und Bardolino.

Turismus.

Hladina jezera je díky teplému větru Ora takřka ideální plochou pro provozování windsurfingu. V nedávné době byla kolem jezera dostavěna nová cyklostezka, která střídá roviny kolem vinohradů či jablečných sadů s horskými stezkami mířícími do těch nejvyšších pater okolních masivů a míjí několik středověkých hradů. Trasy jsou vhodné pro všechny typy cyklistů od nenáročných vyjížděk po náročný biking. V okolí jezera je také mnoho kilometrů kvalitního asfaltu pro in-line bruslaře.  Hustá síť značených turistických cest předurčuje hory v okolí jako výborný cíl mnohých turistů. Opět jsou zde možnosti turistiky od lehkých procházek po rozkvetlých loukách několik set metrů nad jezerem přes vysokohorskou turistiku po náročné horolezectví ve vápencových stěnách místních masivů. Velmi oblíbené jsou zde zajištěné cesty typu "via ferrata", kterých podél celého jezera nalezneme stovky.

Gardské jezero ( nebo ) je největší italské jezero, které se nachází na severu země mezi Alpami a Pádskou nížinou v regionech Tridentsko – Horní Adiže, Veneto a Lombardie, do nichž náleží také ze správního hlediska. Jezero bylo vytvořeno po poslední době ledové Adižským ledovcem (), jehož stopy se ještě dnes velmi výrazně zachovaly. Severní úzká a dlouhá část jezera připomíná fjord, který obklopují hřbety až 2000 m vysoké. Jižní širší část je tvořena morénovými zbytky. Jezero má rozlohu 369,98 km2. Je dlouhé 51,6 km a široké 17,2 km. Délka jeho břehu je 158,4 km. Průměrnou hloubku má 136 m a maximální hloubku 346 m. Leží v nadmořské výšce 65 m.

Lake Garda ( or ; ; ; ) is the largest lake in Italy. It is a popular holiday location in northern Italy, about halfway between Brescia and Verona, and between Venice and Milan on the edge of the Dolomites. Glaciers formed this alpine region at the end of the last Ice Age. The lake and its shoreline are divided between the provinces of Verona (to the south-east), Brescia (south-west), and Trento (north). The name Garda, which the lake has been seen referred to in documents dating to the eighth century, comes from the town of the same name. It is the evolution of the Germanic word "warda", meaning "place of guard" or "place of observation".


Shrnutí.

Tank byl 10,9 metru dlouhý, 3,76 široký a 3,66 vysoký a vážil cca 188,8 tun (pro srovnání nejpoužívanější ruský tank T-34 vážil 30,9 tun). Maus byl vyzbrojen 128mm dělem s koaxiálním 75mm kanónem a jedním 7,92 mm kulometem. Měla ho obsluhovat posádka 5–6 mužů. Pancíř tanku se pohyboval v rozsahu mezi 60–240 mm. Ke konci války bylo ve výrobě osm tanků, z toho byly hotové dva prototypy z toho jeden se závažím místo věže. Plán počítal s výrobou první série o počtu 150–200 vozidel.  Z důvodů velké hmotnosti a objemu bylo prakticky nemožné, aby Maus přejížděl po mostech (Maus byl vybaven šnorchlem, aby se mohl dostat přes řeku) nebo byl převážen vlakem, avšak s touto hmotností pro Mause nebylo takřka nic překážkou. Ani za použití nejsilnějších dostupných motorů nebyl tank schopen dosáhnout plánované rychlosti 20 km/h a mohl se pohybovat jen rychlostí 13 km/h.  Maus, podobně jako většina tanků konstruovaných firmou Porsche, používal elektrický přenos výkonu. Porsche si na tomto zakládal a se stejným systémem se již dříve účastnil i soutěže na těžký tank Tiger, ve které ale zvítězila firma Henschel & Sohn a Porscheho přebytečné podvozky byly použity pro stíhače tanků Ferdinand. Výhoda kulometu mu dávala silnou obranu proti pěchotě což u mnohých německých tanků chybělo nebo bylo nedostatečné.

Vývoj.

Původní plán počítal s dokončením prvního prototypu v létě 1943 a poté s další dodávkou o rychlosti 5ks za měsíc. Tato výroba byla svěřena továrnám Krupp, zodpovědným za konstrukci podvozku, těla a věže a továrně Alkett, zodpovědné za montáž.  V květnu 1943 byla Hitlerovi předvedena dřevěná maketa, ten poté schválil k výrobě prvních 150 kusů. Vývoj Mause pokračoval, ale v říjnu 1943 Hitler zrušil objednávku 150 kusů. Toto nařízení bylo následováno v listopadu úplným zastavením vývoje. První prototypy však měly být dokončeny na Hitlerův rozkaz.  První prototyp, bez věže, Alkett dokončil v prosinci 1943. Věž zastoupila nefunkční kopie stejné hmotnosti.  Kromě problémů s rychlostí Maus nebyl schopný přejíždět po mostech. Z toho důvodu byl Maus předělán na obojživelný tank. Toky do hloubky 3 metrů byl Maus schopen překročit bez problémů, ale v hlubších vodách musel být Maus napojen na druhý tank, aby mohl přejet na dně toku. Toto bylo zajištěno dlouhým elektrickým kabelem a šnorchlem, které umožňovaly přejet v hloubkách až do 13 metrů. Když první Maus překročil, mohl napájet druhý z opačného břehu.  V březnu 1944 byl dokončen druhý prototyp. Tento model byl v mnohém odlišný od prvního. V polovině roku 1944 byla druhá verze vybavená elektrárenskou jednotkou a první funkční Maus věží, vybavenou všemi schválenými zbraněmi. Původně se měla i první verze doplnit funkční věží, to se však nikdy nestalo.  Krupp začal v červnu 1944 s produkcí dalších 4 strojů, avšak výroba byla zastavena a základy rozmontovány a zničeny, aby výroba nepadla do rukou nepřátel. Veškerá práce u Kruppa přestala v srpnu 1944. Mezitím se začalo se zkouškami na druhém prototypu, který byl rovněž vybaven dieselovým motorem Daimler-Benz MB 517, novým elektrickým řídícím systémem a novým převodovým systémem vyrobeným v dílnách Škoda.  Z důvodů téměř nemožné přepravy vlakem byl pro Mause vytvořen speciální přepravní vagón.

Bojové nasazení.

Dokončené a plně použitelné prototypy zůstaly v Kummersdorfu a ve výrobním areálu v Böblingenu. V posledních týdnech války Rudá armáda zabrala první verzi v okolí Kummersdorfu u těžkých artilerií. Němci tento model sabotovali těsně před opuštěním. Verze 2 s funkčním dělem měla sehrát roli v obraně Berlína, model se však poškodil při přepravě a byl zničen jeho posádkou, aby nepadl do rukou nepřátel. Ani jeden z Mausů jedinkrát nevystřelil na nepřítele.  Rusové později namontovali na první verzi věž z druhé verze tak, aby získali funkční tank. V roce 1946 byl Maus otestován v Sovětském svazu a později vystaven v Kubinském tankovém muzeu, kde je dodnes.

Panzerkampfwagen VIII Maus (: "Tank VIII Myš"; Sd.Kfz 205) byl německý supertěžký tank, který ovšem nebyl nikdy nasazen v boji. Maus je také nejtěžší zkonstruovaný tank vůbec. Návrhy tohoto tanku byly předány Adolfu Hitlerovi Ferdinandem Porschem v červnu roku 1942 a vzápětí schváleny. Práce na výrobě byly velice usilovné a rychlé, první prototyp, vyroben v roce 1943, byl původně označen názvem "Mammut" („Mamut“). Později však byl přejmenován na "Mäuschen" („Myška“) a poté na konečné "Maus" („Myš“).

Panzerkampfwagen VIII Maus ("Mouse") was a German World War II super-heavy tank completed in late 1944. It is the heaviest fully enclosed armoured fighting vehicle ever built. Five were ordered, but only two hulls and one turret were completed, the turret being attached, before the testing grounds were captured by advancing Soviet military forces.


Historie.

Salvarsan poprvé syntetizoval německý chemik Alfred Bertheim v roce 1907 v laboratoři Paula Ehrlicha ve Frankfurtu nad Mohanem. Antisyfilitickou (antiluetickou) aktivitu této sloučeniny objevil roku 1909 Ehrlichův asistent, japonský bakteriolog Sahačiro Hata při průzkumu stovek nově syntetizovaných organických arzenických sloučenin. Ehrlich předpokládal, že zkoumáním mnoha sloučenin lze objevit léčivo, které by mělo antimikrobiální aktivitu, ale nezabilo by lidského pacienta. Jeho tým začal takovou „kouzelnou sloučeninu“ hledat mezi chemickými deriváty nebezpečně jedovaté kyseliny arsanilové (atoxyl). Tento projekt byl první organizovanou týmovou snahou o optimalizaci biologické aktivity látky prostřednictvím cílevědomých chemických změn, což je základ téměř veškerého moderního farmaceutického výzkumu.  Salvarsan se používal k léčbě pohlavně přenosné nemoci syfilis, protože je jedovatý pro jejího původce, spirochétu "Treponema pallidum".  Původní označení Salvarsanu znělo „606“, protože to byla šestá látka v šesté skupině sloučenin syntetizovaných pro testování. Pod obchodním názvem „Salvarsan“ jej začala v roce 1910 prodávat společnost Hoechst. Salvarsan byl prvním organickým antiluetikem a znamenal velký pokrok oproti dříve používaným anorganickým sloučeninám rtuti. Dodával se jako na vzduchu velmi nestabilní žlutý krystalický hygroskopický prášek, což významně komplikovalo jeho podávání. Léčivo totiž muselo být rozpuštěno v několika stech mililitrech sterilní destilované vody za minimálního působení vzduchu, aby se vytvořil roztok vhodný pro injekce. Některé z nežádoucích vedlejších účinků způsobených Salvarsanem, včetně vyrážek, poškození jater a rizik pro život či končetiny, byly považovány za důsledky nesprávné manipulace a podávání. To vedlo Ehrlicha, který usilovně pracoval na standardizaci postupů, k výroku, že „krok z laboratoře k lůžku pacienta... je mimořádně náročný a plný nebezpečí“.  Ehrlichova laboratoř proto vyvinula rozpustnější (ale o něco méně účinnou) arzenickou sloučeninu Neosalvarsan (neoarsfenamin), která se snáze připravovala. Do prodeje přišla v roce 1912. Léčbu však stále často provázely méně závažné vedlejší účinky jako nevolnost a zvracení. Další problém spočíval v tom, že Salvarsan i Neosalvarsan se musely skladovat v uzavřených lahvičkách naplněných dusíkem, aby se zabránilo jejich oxidaci. Až ve 40. létech 20. století nahradil tyto arzénové sloučeniny při léčbě příjice penicilin.  Po odchodu z Ehrlichovy laboratoře pokračoval Sahačiro Hata v paralelním zkoumání nových léků v Japonsku.

Struktura.

Již dlouho se předpokládalo, že salvarsan má dvojnou vazbu As=As podobnou vazbě N=N v azobenzenu. V roce 2005 se však v rozsáhlé hmotnostně spektrometrické analýze vedené profesorem Brianem Nicholsonem z Univerzity Waikato v novozélandském Hamiltonu ukázalo, že vazby arsen–arsen v Salvarsanu jsou spíše jednoduché než dvojné, kdy více atomů arsenu tvoří cyklus. Ač se předpokládalo, že Salvarsan tvoří molekuly RAs=AsR, tedy (RAs), podle nového zjištění ve skutečnosti obsahuje směs cyklo-(RAs) a cyklo-(RAs) druhů, kde R je skupina 3-amino-4-hydroxyfenyl. Podle profesora Nicholsona tyto cyklické druhy pomalu uvolňují oxidovanou RAs(OH), která je zřejmě odpovědná za antiluetické vlastnosti Salvarsanu.

Salvarsan, známý také jako arsfenamin nebo sloučenina 606, je lék, který byl představen počátkem roku 1910 jako první účinná léčba syfilis. Používal se rovněž k léčbě spavé nemoci. Tato organická sloučenina arsenu byla prvním moderním antimikrobiálním chemoterapeutickým činidlem.

Arsphenamine, also known as Salvarsan or compound 606, is a drug that was introduced at the beginning of the 1910s as the first effective treatment for syphilis, and was also used to treat African trypanosomiasis. This organoarsenic compound was the first modern antimicrobial agent.


Součásti assessment centra.

Různá assessment centra se mezi mohou výrazně lišit náplní. Jiné assessment centrum je zvoleno pro výběr obchodních zástupců, kde je cílem vybrat také jiné typy lidí, než je tomu například u assessment center pro výběr manažerů. Nicméně existují určitá typická cvičení a testy, se kterými se setkáme velmi často :  V Česku se většina těchto metod využívá již od devadesátých let, kdy byly přebrány ze západní Evropy a USA. Novým trendem, který je patrný v českém prostředí, je využití online psychodiagnostiky a celková elektronizace různých částí assessment center.

Výhody assessment centra.

Mezi výhody assessment centra patří jeho komplexnost a zaměření na praktickou ukázku schopností uchazeče, což se běžným pohovorem hodnotí jen obtížně. Dále assessment centrum šetří náklady a čas. Po prvotní selekci na základě životopisů je obvykle vybráno několik uchazečů, kteří mají nejvíce deklarovaných zkušeností s problematikou dané pracovní pozice. Samotné assessment centrum pak trvá několik hodin až celý den. Díky tomu, že je celý proces skupinový, trvá kratší dobu, než kdyby byly modelové situace řešeny individuálně a navíc umožňuje sledovat skupinovou dynamiku a jak ke skupinové práci přistupují jednotliví uchazeči. Samotný pohovor jednotlivých uchazečů s hodnotiteli pak může být řádově kratší a může se zaměřovat jen na nejasnosti, které během programu vznikly. Právě možnost pozorovat účastníky v reálných skupinových situacích je přidanou hodnotou, kterou jiný typ výběru zaměstnanců zatím neumožňuje.  O assessment centrech lze také obecně říci, že jsou velmi validní a objektivní metodou výběru, což je důsledkem simulace reálných pracovních situací a několika na sobě ideálně nezávislých hodnotitelů.

Limitace assessment center.

Assessment centra jsou jednou z nejnáročnějších metod výběru zaměstnanců. To může mít negativní vliv na určité skupiny potenciálních zaměstnanců a vést k diskriminaci. Assessment center se typicky obávají hlavně starší lidé. Dále jsou assessment centra poměrně finančně náročná. Cena se u externích dodavatelů pohybuje v řádech desítek tisíc v závislosti na typu pozice a počtu uchazečů. Obecně platí, že čím vyšší pozice a větší počet uchazečů, tím vyšší cena assessment centra. Někdy bývají assessment centrům taktéž vyčítány některé jejich „umělé“ aspekty, jako je např. psychodiagnostika. Tato kritika se opírá o to, že podstatou assessment centra je co nejlépe simulovat reálný pracovní den, kam vyplňování psychodiagnostiky většinou nepatří. Dalším problémem této metody je také nižší validita a prozkoušenost v případě některých speciálních pozic jako může být např. výběr vysokého manažera do specializované firmy, kde je třeba vytvořit unikátní kompetenční model, který není možné předem vyzkoušet.

Externí vs. interní hodnotitelé.

Při organizaci assessment centra je mimo jiné důležité zvážit výhody a nevýhody, které přinášejí externí a interní hodnotitelé do celého procesu. Interní pozorovatelé znají firemní kulturu a mohou lépe posoudit, zda se jedinec hodí do pracovního kolektivu, nicméně mohou být zaujatí, což je zvláště problematické v případě, kdy je v rámci assessment centra vybíráno ze stávajících zaměstnanců firmy, kteří mohou mít nějaké vazby na interní hodnotitele.  Externí hodnotitelé bývají z firem, které se organizací assessment center zabývají. Jejich výhodou je obvykle rozsáhlá zkušenost s podobnými programy a schopnost je kvalitně zorganizovat. Dále jsou nezaujatí a zajišťují vysokou objektivitu při hodnocení. Tato objektivita je narůstá s větším počtem hodnotitelů. Obvyklé jsou kombinované skupiny hodnotitelů interních i externích, kteří se v závěru programu spolu dohodnou a vyberou nejvhodnějšího kandidáta.

Nové trendy v assessment centrech.

Ačkoli jsou assessment centra v českých podmínkách relativně novou výběrovou metodou používanou až od 90. let 20. století, tak i tato metoda je neustále vyvíjena a zdokonalována. Konkurenční prostředí nutí firmy svoje metody kontinuálně vyvíjet a specializovat se. Metody se tak stávají propracovanějšími, specializovanějšími vzhledem k jednotlivým pozicím a na hodnotitele jsou kladeny vyšší nároky. Celý proces je také veden spíše koučovacím stylem, kdy se pracuje s motivací a sebenáhledem a má tak méně charakter zkoušky.  Relativně novým a negativním trendem v rámci assessment center je omezení individuálních zpětných vazeb pro neúspěšné kandidáty. Dříve bylo standardem, že všichni kandidáti dostali nezávisle na svém úspěchu v assessment centrech zpětnou vazbu. V současnosti dostávají personalizovanou „face to face“ zpětnou vazbu s konzultantem pouze interní kandidáti či ti úspěšní externí.

Kompetenční modely.

Další velkou změnou v rámci assessment center bylo vytvoření kompetenčních modelů pro jednotlivé pozice, což je metodika výběru datující se už od práce McClelanda v 70. letech 20. století., který kritizoval v tehdejší době hojně využívané obecné testy inteligence s tím argumentem, že pokud budeme chtít vědět, jak někdo umí řídit, posadíme ho za volant a nebudeme mu dávat test. Podobný princip platí u všech pozic. V případě assessment center se vývoj posunul od „dojmologie“, kdy leckdy ad hoc vybraní hodnotitelé hodnotili uchazeče podle toho, jak se jim líbili či jaký z nich měli pocit, po podrobné a konkrétní kompetenční modely šité na míru pro danou pozici. Tím je dosaženo podstatně objektivnějšího hodnocení.

Online diagnostika.

Dalším novým a výrazným trendem je široké využívání online psychodiagnostiky v rámci assessment center. Výhody těchto moderních metod spočívají především v rychlosti a minimalizaci nákladů. Online diagnostiku mohou respondentni vyplnit takřka kdekoli, kde je internet, což usnadňuje nábor na delší vzdálenosti. Ihned po vyplnění má respondent a/nebo personalista k dispozici výstupní zprávu. Náklady jsou nižší díky tomu, že již není nutno platit zaměstnance (nejčastěji drahého psychologa), který musí testy administrovat, vyhodnocovat a interpretovat. Na trhu je celá řada komerčních subjektů, které se věnují vývoji online psychodiagnostických metod. Jejich porovnáním se ve své diplomové práci zabývá Dana Pařízková.

Assessment centrum (z angl. „to assess“ – „měřit“) je specifická forma výběrového řízení na různé pozice. Jedná se většinou o celodenní komplexní diagnostický program, který zahrnuje kromě klasických ústních pohovorů známých z většiny firem také různé modelové situace, ukázky práce v týmu a čím dál častěji i psychodiagnostické testy. Všechna tato cvičení si kladou za cíl zmapovat uchazečovu schopnost zvládnout různé aspekty dané pozice jako je například týmová práce, komunikační schopnosti či schopnost efektivně nakládat s časem (time management) a delegovat úkoly.

An assessment center is a process where candidates are examined to determine their suitability for specific types of employment, especially management or military command. The candidates' personality and aptitudes are determined by techniques including interviews, group exercises, presentations, examinations and psychometric testing.


Vznik a vývoj.

Název čtvrti znamená česky "obrana" a odvozuje se od pomníku "La Défense de Paris", který zde byl vztyčen na paměť vojáků, kteří bránili Paříž během prusko-francouzské války. Bronzová socha byla odhalena v roce 1883. Během počáteční výstavby čtvrti byla odstraněna a po dokončení prací zase vrácena na původní místo.  Vrcholek, na kterém se dnes tyčí La Grande Arche, se nazýval "Chantecoq" neboli "Kohoutí zpěv". Již za vlády Ludvíka XV. byla pomyslná osa od Louvru přes dnešní Avenue des Champs-Élysées prodloužena až sem jako alej. Na vrcholku se až do 19. století nacházel větrný mlýn.  Oficiálně vznikla obchodní čtvrť založením společnosti "Etablissement Public d'Aménagement de La Défense" (Veřejný podnik pro výstavbu La Défense). V roce 1958 pak byl ze soukromých zdrojů postaven jako pilotní projekt výstavní palác CNIT neboli "Centre des nouvelles Industries et Technologies" (Centrum moderního průmyslu a technologií) a poté i další moderní budovy, tzv. První generace. Žádná z nich však po dokončení neměřila více než 100 m. První moderní kancelářskou stavbou zde byla až v roce 1966 "Tour Nobel" (nyní "Tour Initiale"). Na začátku 70. let zde začaly vznikat nové mrakodrapy, mrakodrapy druhé generace. Rychlý rozlet výstavby ale zastavila ropná krize v roce 1973. Třetí generace mrakodrapů se objevila o dalších deset let později. K výročí 200 let Velké francouzské revoluce roku 1989 byla otevřena La Grande Arche – Velký oblouk (též Archa), jež stojí v ose Avenue des Champs-Élysées. Po výstavbě Tour Montparnasse s výškou 210 m přímo v historické městské zástavbě v roce 1973 mohly být nové mrakodrapy v Paříži nadále stavěny už pouze zde. Tuto restrikci však v roce 2010 zrušilo nové nastavení stavebních výškových limitů umožňujících komerčním budovám dosahovat výšky až 180 m.  Středem La Défense prochází protáhlé náměstí – "Esplanade de La Défense", pod nímž vede tunelem dálnice a metro z centra města. Pod Grande Arche se nachází od roku 1992 přestupní stanice mezi linkami metra, RER a tramvaje.

Statistika.

La Défense se rozkládá na ploše 160 ha a je rozdělena do 12 sektorů. Celkem se zde nachází na 3 milióny m obchodních ploch a 600 000 m obytných ploch. V podzemí je 25 000 parkovacích míst pro 150 000 zaměstnanců a 20 000 stálých obyvatel. Ve čtvrti je přes 10.000 bytů a zhruba 2600 hotelových pokojů. Mezi zdejšími 1600 zaměstnavateli je zastoupeno 14 z 20 největších francouzských firem a 13 z 50 největších koncernů světa.

La Défense je název obchodní čtvrtě, která je charakteristická supemoderními stavbami a mrakodrapy. Leží na předměstí Paříže severozápadně od centra, s nímž je dopravně propojena linkou 1 a RER A. Administrativně patří do měst Courbevoie, Nanterre a Puteaux.

La Défense () is a major business district located three kilometres west of the city limits of Paris. It is part of the Paris metropolitan area in the Île-de-France region, located in the department of Hauts-de-Seine in the communes of Courbevoie, La Garenne-Colombes, Nanterre, and Puteaux.


Erupce v roce 934.

Záznamy napovídají, že mezi lety 934 až 940 došlo v oblasti Laki k erupci sopky Eldgjá, která se nachází ve stejné oblasti jako Laki. Tehdejší prasklina se táhla do vzdálenosti 75 km a láva se zde dostávala na povrch na několika místech. Došlo k pokrytí oblasti o velikosti 781 km2, celkem se na povrch dostalo okolo 19,5 km3 lávy.

Erupce v roce 1783.

Začátek sopečné erupce nepřišel bez varování. Na jaře 1783 se nad částí jižního Islandu rozprostřel oblak namodralého kouře, jehož zdroj nebyl odhalen. Začátkem května posádka dánské plachetnice plavící se okolo jižního pobřeží Islandu tvrdila, že spatřila v horách několik ohnivých sloupů stoupajících k nebi. O několik týdnů později se nečekaně rozvodnila řeka Skaftá protékající v blízkosti vesnice Kirkjubæjarklaustur. Špinavá a nepříjemně zapáchající voda zaplavila pastviny lemující břehy.  Již několik dní před samotnou erupcí postihla oblast série zemětřesení, která napovídala, že se magmatický krb pod povrchem plní magmatem. Dne 8. června 1783 došlo k otevření trhliny freatickou erupcí, vystupující žhavé magma se dostalo do kontaktu s vodou, čímž došlo k nárůstu tlaku a řadě silných hlasitých explozí. Ty utvořily až 130 kráterů, ze kterých začalo unikat bazaltické magma. Otevřelo se postupně deset menších paralelních trhlin, jež měly délku 2 až 5 km, čímž vznikla v podstatě jednotlivá sopečná erupce dlouhá přes 25 km. Dnes se odhaduje, že došlo k deseti různým sopečným erupcím, každá nová erupce se více posunula směrem na sever. Během několika dní došlo ke změně typu erupce, exploze začaly postupně ustávat a sopka se dostala přes Strombolský typ erupce až po výlevný havajský styl, kdy láva bez explozí vytékala ve velkém množství a velkou rychlostí na povrch. Dle indexu sopečné aktivity dosáhla tehdejší erupce šestého stupně, ale současně během erupce došlo k extrémnímu uvolnění sopečných plynů, převážně v podobě sloučenin síry, které zapříčinily jednu z největších klimatických událostí minulého tisíciletí. Odhaduje se, že během několika prvních týdnů erupce bylo denně do atmosféry uvolňováno okolo 1,7 megatuny oxidu siřičitého (SO).  Během samotné erupce se na povrch dostalo množství bazaltické lávy odpovídající 14 km a 0,91 km tefry. Odhaduje se, že láva zaplavila až 600 km (jiný zdroj uvádí 565 km), odpovídající přibližně 0,5 % povrchu Islandu. Čtyři nebo pět lávových fontán chrlilo lávu do výšky mezi 800 až 1450 m, následkem čehož se dostalo do atmosféry obrovské množství pevného materiálu, který byl pomocí jetstreamů transportován po celé planetě. Například v létě 1783 nastalo ve Velké Británii léto, známé jako „písečné léto“ pro množství spadu v podobě sopečného prachu. Americký diplomat a vědec Benjamin Franklin v témže roce popsal atmosférický efekt, který popsal jako „suchou mlhu“. Tuto mlhu později spojil s následujícími chladnými zimami a navrhl, že za tím vším stojí právě erupce Laki. Odhaduje se, že vlivem konvekce sopečný mrak nad místem erupcí vystoupal do výšky 12 až 15 kilometrů (některé modely naznačují, že se materiál dostal až do stratosféry) a aerosoly uniklé do atmosféry v průběhu následujících let způsobily znatelné ochlazení atmosféry severní polokoule Země. Ochlazení se projevilo extrémní zimou téhož roku a v následujících letech chladným létem s nepředvídatelným počasím, které způsobilo neúrodu po celé Evropě. Léto v roce 1783 bylo dokonce nejchladnější léto za posledních 500 let na spoustě míst. Erupce Laki se často spojuje s Francouzskou buržoazní revolucí v roce 1789, která byla vyvolána částečně i nedostatkem potravy pro populaci a její následnou chudobou, což způsobila změna počasí vyvolaná erupcí.  Erupce pokračovaly až do 7. února 1784, ale většina lávy byla na povrch transportována během prvních několika měsíců. Současně s erupcí Laki došlo k erupci i další sopky – Grímsvötn, ze které pás prasklin a erupcí vycházel. Grímsvötn ukončil sopečnou aktivitu až v roce 1785. Odhaduje se, že se do atmosféry uvolnilo až 8 miliónů tun fluorovodíku, přes 120 miliónů tun oxidu siřičitého, přes 90 miliónů tun kyseliny sírové, což v celé Evropě způsobilo mlžný opar pozorovaný až v Sýrii, severní Africe a na západní Sibiři. Během erupce došlo také ke třetímu nejdelšímu lávovému výlevu na světě zvanému Eldhraun od dob poslední doby ledové.

Následky na Islandu.

Důsledky erupce pro Island byly zcela katastrofální. Odhaduje se, že zemřelo 20 až 25 % tehdejší populace Islandu, což odpovídá přibližně 9000 až 9500 lidem. Současně zemřelo okolo 80 % ovcí, 50 % skotu a 50 % koní na následky zubní a kostní fluorózy, kdy se zvířata otrávila pozřením fluorinu napadaného na trávu. Následky erupce byly natolik zničující, že dánská vláda spravující Island dokonce zvažovala přesídlení celého zbytku (40 000 lidí) populace ostrova mimo Island. Erupce způsobila hladomor jak v roce 1783, kdy na Islandu v podstatě nebylo léto, tak i v roce 1786.  Lávové proudy začaly 8. června unikat, v jihozápadní části praskliny se snadno rozlévaly po rovinatém terénu a začaly zaplavovat okolní farmy. Láva zcela zničila 20 farem a dalších 30 silně poničila. Například výše zmíněná řeka Skaftá, která se ještě před erupcí rozvodnila, postupně vyschla. Přitom korytem se obvykle valilo tolik vody, že pro její překonání museli koně přeplavat přibližně 120 metrů široký úsek. 11. června pokryl krajinu sníh. Na pastvinách vznikla tvrdá ledová krusta bránící zvířatům v přístupu k pastvě. 12.června se vyschlé koryto řeky Skaftá opětovně naplnilo. Jenže se do koryta nevrátila voda, ale rychle se pohybující a do ruda rozpálená láva, která při kontaktu s vodou explodovala. V okolí lávového proudu se proto ozýval neustálý hluk praskajícího kamení. Dvanáct dní po erupci (20. června) se lávový proud zastavil poblíž vesnice Kirkjubæjarklaustur. Následně se erupce přenesly do severovýchodní části. Od 29. června až do října se pak láva valila oblastí, kudy protékala řeka Hverfisfljót. Některé lávové proudy dosáhly délky až 35 km od místa erupce.

Následky v Evropě.

Dva dny po erupci dosáhl sopečný mrak Faerské ostrovy, Norsko a Skotsko. V polovině června již sopečný popel dosáhl střední Evropy, kde způsobil neúrodu a rozšíření nemocí. Do 24. června se mračno rozkládalo již nad celou Evropou a zasahovalo až do Finska a na Balkán. Dobový tisk popisoval slunce při východu a při západu jako krvavě červený disk a bylo možné jej i v poledne pozorovat nechráněným okem.  Vlivem aktuálního rozložení tlakových útvarů v atmosféře se oblak začal po Evropě pohybovat ve spirále. Nad kontinentem se proto dokázal držet po několik dlouhých týdnů. Oblak pálil v očích i v ústech. Pole, louky a lesy, které se obvykle v tuto roční dobu zelenaly, začaly hnědnout a ze stromů opadávalo listí. Oblak navíc doprovázely extrémně vysoké teploty a silné přívalové deště, léto 1783 se proto stalo nesnesitelným. Vedle Islandu nejsilněji dopadly následky erupce na severské země. V západní Evropě a na Britských ostrovech kyselé deště silně poškodily lesy a zničily menší rostliny, což způsobilo všeobecnou neúrodu.  Po letních vlnách veder roku 1783 přišla do Evropy tuhá zima, která byla jedna z nejhorších za posledních 250 let. Lidé po celém kontinentu umrzali na ulicích měst. V okolí Holandska zamrzlo Severní moře tak, že dvojice bruslařů byla schopna urazit 25 kilometrů podél pobřeží. Ve Stockholmu naměřili v březnu teplotu -33,7 °C, nejnižší teplotu, která tam byla kdy v tuto roční dobu naměřena. Labe a Dunaj zcela zamrzly. V horách se nahromadily obrovské zásoby sněhu.  Na jaře 1784 postihly rozsáhlé oblasti Evropy devastující povodně. Dotkly se i Prahy. Hladina Vltavy se za 12 hodin zvedla o čtyři metry. Vzedmutí hladiny společně s plovoucími krami ledu zapříčinilo poničení Karlova mostu.

Následky v Asii.

V červenci 1783 se sopečný mrak rozkládal už i na území Ruska, Sibiře a později i nad Čínou. Předpokládá se spojitost mezi erupcí Laki a neúrodou rýže v Japonsku.

Následky v Africe.

Nedávná vědecká studie spojuje se sopečnou erupcí Laki hladomor v Egyptě na konci 18. století. Vlivem erupce nejspíše došlo k delšímu období sucha v severní Africe, které zmenšilo průtok Nilu, hlavní zásobárny vody v oblasti. Nedostatek vody se projevil v tom, že velká část každoročně zaplavovaných polí nebyla zaplavena, takže nemohlo dojít k jejich osetí. Podobný problém nastal i následující rok. Doboví pamětníci uvádějí, že následkem hladu zemřelo stejné množství lidí jako při předchozích morových epidemiích. Podle jiných zdrojů až šestina obyvatel Egypta zemřela nebo dočasně odešla ze země (asi 500 tisíc lidí).

Následky v Severní Americe.

V Severní Americe se zima roku 1784 stala nejdelší a nejstudenější zimou, která byla kdy lidmi zaznamenána. V oblasti Nové Anglie se teplota pohybovala pod bodem mrazu nejdéle v historii, v New Jersey se potýkali s obrovskými přívaly sněhu. V oblasti přístavu Charleston v Jižní Karolíně bylo možné bruslit na zamrzlé hladině. Řeka Mississippi zamrzla v New Orleans a ve vodách Mexického zálivu se vyskytovaly ledové kry.

Následky na celé severní polokouli.

Oxid siřičitý se společně s vodou v atmosféře může během několika týdnů přeměnit v kapičky kyseliny sírové. Tyto kapičky se následně přemění v sulfátové aerosolové částice, které jsou důležitým činitelem ve změnách klimatu. Dokážou totiž měnit teplotu v atmosféře. A to buď jejím ohříváním, nebo ochlazováním. Velké množství těchto aerosolů zůstalo nad celou severní polokoulí ve stratosféře po několik let. Zatímco v Evropě způsobily tyto aerosoly nesnesitelná horka a ničivé letní bouřky, celkově jejich přítomnost ve vyšších částech atmosféry způsobila ochlazení na celé planetě. Odhaduje se, že vlivem exploze Laki poklesly průměrné teploty na severní polokouli o 1,3 °C a nižší teploty vydržely po několik let.

Geopolitické následky.

Nepředvídatelné počasí se zmíněným poklesem průměrných teplot zapříčinily opakovanou neúrodu a s tím spojené strádání obyvatelstva. Hladové bouře se proháněly severní polokouli a strhávaly státy do revolučního vření. To například v roce 1789 v tehdejší monarchistické Francii vyústilo v útok na Bastilu a zažehnutí Velké francouzské revoluce, během ní byla monarchie nahrazena demokracii. Dnes se proto část vědců kloní k názoru, že mezi revolučními událostmi na konci 18. století a islandskou sopkou Laki existuje zřejmá souvislost. Je proto možné, že za jednu z největších změn v politickém uspořádání Evropy (a následně i světa) vděčíme této islandské sopce.

Laki je sopka v oblasti jižního Islandu, která dala jméno 25 kilometrů dlouhé řadě sopek Lakagígar, jež způsobily jednu z největších sopečných katastrof ve zdokumentované historii lidstva. K ničivé erupci došlo roku 1783, kdy sopka byla aktivní po osm měsíců, během kterých se uvolnilo až 15 km lávy a 400 až 500 miliónů tun sopečných plynů (jiný zdroj uvádí, že do atmosféry bylo uvolněno 90 až 270 megatun aerosolu kyseliny sírové). Následně došlo k masivnímu úhynu zvířat a úmrtí přibližně pětiny obyvatel tehdejší populace Islandu. Velká část severní polokoule zažila během následujících několika let znatelné ochlazení, což vedlo k neúrodě a propuknutí hladomoru nejen na Islandu, ale také ve velké části Evropy, a dokonce i v Egyptě. Geologové považují erupci z roku 1783 za nejbližší známý ekvivalent výlevných bazaltů, které se odehrávaly v lidské historii.

Laki or Lakagígar ("Craters of Laki") is a volcanic fissure in the western part of Vatnajökull National Park, Iceland, not far from the volcanic fissure of Eldgjá and the small village of Kirkjubæjarklaustur. The fissure is properly referred to as Lakagígar, while Laki is a mountain that the fissure bisects. Lakagígar is part of a volcanic system centered on the volcano Grímsvötn and including the volcano Thordarhyrna. It lies between the glaciers of Mýrdalsjökull and Vatnajökull, in an area of fissures that run in a southwest to northeast direction.