Algoritmus.

Předpokládejme, že je dán skrytý Markovův model (HMM) se stavovým prostorem formula_1, pravděpodobnostmi formula_2 začátku ve stavu formula_3 (počáteční pravděpodobnosti), pravděpodobnostmi formula_4 pro přechod ze stavu formula_3 do stavu formula_6 (přechodové pravděpodobnosti). Pokud pozorujeme výstupní posloupnost formula_7, pak nejpravděpodobnější posloupnost stavů formula_8, která produkuje pozorovaný výstup, je dána rekurentními vztahy:  kde formula_10 je pravděpodobnost nejpravděpodobnější posloupnosti stavů odpovědné za prvních formula_11 pozorování, jejíž koncový stav je formula_12. Pro získání Viterbiho cesty lze používat zpětné ukazatele, které zachycují, jaký stav formula_13 byl použit ve druhé rovnici. Nechť formula_14 je funkce, která vrací hodnotu formula_13 použitou pro výpočet formula_10 pokud formula_17, nebo formula_12 pokud formula_19. Pak:  (používáme standardní definici arg max).  Složitost tohoto algoritmu je formula_21.

Pseudokód.

Pokud je dán prostor pozorování formula_22, stavový prostor formula_23, posloupnost pozorování formula_24, matice přechodů formula_25 velikosti formula_26 tak, že formula_27 obsahuje přechodovou pravděpodobnost přechodu ze stavu formula_28 do stavu formula_29, výstupní matice formula_30 velikosti formula_31 taková, že formula_32 obsahuje pravděpodobnosti pozorování formula_33 ze stavu formula_28, pole počátečních pravděpodobností formula_35 velikosti formula_36 takové, že formula_2 obsahuje pravděpodobnost, že formula_38. Nechť posloupnost formula_39 je cestou, která generuje pozorování formula_24.  V tomto problému dynamického programování vytváříme dvě dvourozměrné tabulky formula_41 velikosti formula_42. Každý prvek formula_43, formula_44, obsahuje pravděpodobnost zatím nejpravděpodobnější cesty formula_45 s formula_46, která generuje formula_47. Každý prvek formula_48, formula_49, obsahuje formula_50 zatím nejpravděpodobnější cesty formula_51 pro každé formula_52  Naplníme položky dvou tabulek formula_53 rostoucí posloupností formula_54.

Příklad.

Představte si lékaře, který má pečovat o ženu císaře trpící neustále se vracející nemocí. Projevy nemoci lze léčit; tato léčba je nepříjemná, ale nemocné uleví. Problém je, že lékař císařovnu nemůže sám vyšetřit, dostává pouze každý třetí den lísteček s informací, jak se císařovna cítí (výborně, slabě, na umření). Na základě těchto informací má lékař posoudit, zda je císařovna zdravá nebo nemocná a má být podrobena léčbě.  Lékař se domnívá, že zdravotní stav císařovny se chová jako diskrétní Markovův řetězec. Situaci, kdy lékař nemůže přímo zkoumat zdravotní stav císařovny, lze popsat jako skrytý Markovův model (HMM).  Lékař ví, jaká je pravděpodobnost nemoci císařovny a jak pravděpodobně se cítí, když je zdravá nebo nemocná. Jinak řečeno parametry HMM jsou známé. Mohou být reprezentovány následujícím programem v jazyce Python:  states = ('Zdravá', 'Nemocná') observations = ('výborně','slabě', 'na umření') transition_probability = { emission_probability = {  V tomto kusu kódu codice_1 reprezentuje lékařovo přesvědčení, v jakém stavu je HMM, když dostal první zprávu o tom, jak se císařovna cítí (jediné, co ví, je, že je častěji zdravá). Zde použité rozložení pravděpodobnosti není vyvážené; podle přechodové pravděpodobnosti by bylo přibližně codice_2. codice_3 reprezentuje změnu zdravotního stavu ve skrytém Markovově řetězci. V tomto příkladě je jenom 30% pravděpodobnost, že za tři dny bude císařovna nemocná, když je dnes zdravá. codice_4 reprezentuje pravděpodobnosti jednotlivých informací. Pokud je císařovna zdravá, je 50% pravděpodobnost, že se cítí výborně; pokud je nemocná, je 60% pravděpodobnost, že se cítí na umření.  Na obrázcích jsou použity názvy z původního anglického příkladu (skryté zdravotní stavy jsou Healthy = Zdravá, Fever = Nemocná; oznámené pocity jsou Dizzy = na umření, Cold = slabě, Normal = výborně)  Lékař dostal s postupně tři zprávy o tom, jak se císařovna cítí, první zpráva byla výborně, druhá slabě, třetí na umření a chce zjistit, jaká je nejpravděpodobnější posloupnost zdravotních stavů císařovny, která by vysvětlila tato pozorování? Odpověď poskytne Viterbiho algoritmus: def print_dptable(V):  def viterbi(obs, states, start_p, trans_p, emit_p):  Argumenty funkce codice_5 jsou: codice_6 je posloupnost pozorování, např. codice_7; codice_8 je množina skrytých stavů; codice_9 je start pravděpodobnost; codice_10 jsou přechodové pravděpodobnosti; a codice_11 jsou výstupní pravděpodobnosti. Pro jednoduchost kódu předpokládáme, že posloupnost pozorování codice_6 je neprázdná a že codice_13 a codice_14 jsou definované pro všechny stavy i,j.  V našem příkladě se dopředný Viterbiho algoritmus používá takto: def example(): print example() To ukazuje, že pozorování codice_7 byla s největší pravděpodobností generována posloupností stavů codice_16. Jinými slovy, na základě pozorovaných dat byla císařovna s největší pravděpodobností při odeslání první a druhé zprávy zdravá (poprvé se cítila výborně, podruhé slabě), a při odeslání třetí byla nemocná.  Funkci Viterbiho algoritmu lze vizualizovat pomocí trellis diagramu. Viterbiho cesta je v zásadě nejkratší cesta tímto trellisem. Trellis pro příklad s císařovnou je níže; odpovídající Viterbiho cesta je tučně: Při implementaci Viterbiho algoritmu je nutné zmínit, že mnoho jazyků používá aritmetiku s pohyblivou řádovou čárkou – pokud jsou hodnoty pravděpodobností malé, může dojít k podtečení výsledku. Obvyklá technika, jak se tomu vyhnout, je používat během celého výpočtu logaritmus pravděpodobnosti, tatáž technika použitá v Logarithmic Number System. Po skončení algoritmu lze získat správnou hodnotu pomocí exponenciální funkce.

Rozšíření.

Zobecnění Viterbiho algoritmu nazývané "max-sum algoritmus" (nebo "max-product algoritmus") lze použít pro nalezení nejpravděpodobnějšího přiřazení všech nebo určitých podmnožinách skrytých proměnných ve velkém množství grafických modelů, např. Bayesovské sítě, Markov náhodná pole a podmíněná náhodná pole. Skryté proměnné musí být obecně propojeny nějakým způsobem na HMM, s omezeným počtem spojení mezi proměnnými a určitým typem lineární struktury mezi proměnnými. Obecný algoritmus využívá mechanismus "předávání zpráv" a v zásadě se podobá algoritmu belief propagation (který je zobecněním forward-backward algoritmu).  Pomocí algoritmu nazývaného iterativní Viterbiho dekódování lze najít podposloupnost pozorování, která vyhovuje nejlépe (v průměru) dané HMM. Tento algoritmus navrhl Qi Wang, etc. pro zpracování turbo kódů. Iterativní Viterbi dekódování pracuje iterativně vyvoláním modifikovaného Viterbiho algoritmu, znovu odhadnutím skóre pro výplňku při konvergenci.  Nedávno byl navržen alternativní algoritmus, líný Viterbiho algoritmus. Pro mnoho kódů používaných v praxi, při rozumném šumu, je dekodér používající líný Viterbiho algoritmus mnohem rychlejší než tradiční Viterbiho dekodér. Líný Viterbiho algoritmus neexpanduje uzly, dokud to není opravdu nutné, a obvykle vyžaduje mnohem méně výpočtů, aby došel ke stejnému výsledku jako normální Viterbiho algoritmus – není ho však snadné hardwarově paralelizovat.  Existuje rozšíření Viterbiho algoritmu, aby pracoval s deterministickým konečným automatem pro zlepšení rychlosti při stochastické konverzi písmen na fonémy.

Viterbiho algoritmus je algoritmus dynamického programování pro hledání/nalezení nejpravděpodobnější posloupnosti skrytých stavů – nazývané Viterbiho cesta – jehož výsledkem je posloupnost pozorovaných událostí, především v kontextu Markovových informačních zdrojů a skrytých Markovových modelů.

The Viterbi algorithm is a dynamic programming algorithm for finding the most likely sequence of hidden states—called the Viterbi path—that results in a sequence of observed events, especially in the context of Markov information sources and hidden Markov models (HMM).


Literární předloha a vznik opery.

Podkladem pro libreto byla francouzská tragédie od Andrého Obeyeho "Le Viol de Lucrèce" napsaná podle staré legendy o znásilnění Lukrécie, která v historii zaujala mnoho spisovatelů, včetně Livia, Ovidia, Machiavelliho, Chaucera a Shakespeara; ale i skladatelů, včetně Respighiho a Händela; a umělců jako jsou Rembrandt, Botticelli, Cranach, Dürer a Tizian. Podle římského historika Livia byl posledním římským králem Tarquinius Superbus, který vládl mezi roky 535 a 510 před naším letopočtem. Měl syna jménem nezdolný Tarquini. Ten po mnoha neúspěšných pokusech o svádění nakonec Lukrécii znásilnil. Pak se Lukrécie spojila se svou rodinou, řekla jim, co se stalo, a spáchala sebevraždu. Její příbuzný Luci Juni Brut pak vyzval lid v Římě, aby se vzbouřil. Dynastie Tarquinů byla nucena uprchnout do Etrurie a monarchie, které dosud vládli, byla nahrazena Římskou republikou.  Není známo, zda je to mýtus, nebo historický fakt. Římský historik Titus Livius to popsal jako skutečný příběh v jeho "Ab Urbe Condita" (Od založení města). Nicméně, Livius napsal svůj příběh asi 500 let po historických událostech a zdá se, že se mýty a pravdy v průběhu času spojily hluboko do sebe. Pro Livia byla osobní tragédie Lukrécie důležitá jako katalyzátor větších politických a historických událostí. Pro Římany bylo porušení vnímáno jako zločin nikoliv proti ženě, ale proti cti manžela a rodiny a v tomto případě proti samotné římské společnosti. Ve stejnou dobu byli Římané už nešťastní pod tarquinistickými králi, které považovali za tyrany a jakákoli zvěrstva mohla sloužit jako záminka pro revoluci. Historické dědictví Lukrécie se nachází všude, v četných hrách, operách, básních, malbách, politických komentářích, dokonce i v samurajském filmu.  Brittenova opera přidává další vrstvu: křesťanskou interpretaci události, která se konala půl tisíciletí před narozením Krista. V jeho opeře se prolínají tři základní roviny vyprávění příběhu. Epická, představovaná vyprávěči, kteří zůstávají v rolích komentátorů na jevišti po celé trvání opery a průběžně se vyjadřují k dění ze specificky křesťanských pozic. Dále rovina lyrická, která vystihuje atmosféru situací i charakteristiku a pocity postav (večerní idyla u přeslice, popis Lukréciiných půvabů a naopak divoká noční Tarquiniova jízda). Třetím způsobem vyjadřování je vlastní dramatický děj.  Brittenovo dílo mělo premiéru na anglickém operním festivalu zvaném "Glyndebourne" (plným názvem "Glyndebourne Festival Opera"), konaném na prostranství venkovského sídla, dne 12. července 1946.  Ve Spojených státech měla premiéru na Broadwayi v divadle Ziegfeld (Ziegfeld Theatre) v produkci pořádané společností Agnes de Milla 29. prosince 1948.  Velkého úspěchu dosáhla v newyorské Metropolitní opeře v roce 1949.  V Česku zůstala dlouho neznámá. V roce 1965 byla sice nahrána v brněnském rozhlase, v roce 1977 s touto inscenací hostovala v rámci Pražského jara antverpská Královská opera, ale na první scénické české provedení musela počkat až do roku 1983, kdy ji uvedla plzeňská opera. Od 16. února 2017 je uváděna v divadle Antonína Dvořáka v Ostravě (Národní divadlo Moravskoslezské).

Hudba.

Brittenova hudba je koncipována pro osm sólistů a třináct nástrojů: flétnu, hoboj (anglický roh), klarinet, fagot, roh, perkuse, harfa, klavír a smyčcový kvintet. Sbor je tvořený pouze mužem a ženou a recitativy jsou doprovázeny klavírem. Mistrovskou instrumentací malého komorního orchestru a jednoduchými prostředky dosáhl skladatel pozoruhodného emocionálního kouzla.  Britten složil tuto komorní operu tak, aby se přizpůsobil malé společnosti nazvané English Opera Company, kterou založil Rudolf Bing, pozdější umělecký ředitel Metropolitní opery v New Yorku. Z této skupiny se pak vytvořila English Opera Group (Anglická operní skupina), pro kterou Britten složil většinu svých dalších oper.

Děj opery.

Příběh se odehrává v Římě a v jeho okolí roku 500 před naším letopočtem.  Délka představení: Asi dvě hodiny.

První dějství.

1. obraz.

Vyprávěči líčí krutovládu Etruska Tarquinia v Římě. Ve stanu polního ležení nedaleko Říma princ Tarquinius a jeho generálové Collatinus a Junius hovoří o věrnosti žen. Přitom se ukázalo, že v celém Římě je ctnostná a počestná jedině Collatinova manželka, krásná Lukrécie. Vychloubačný Collatinus a závistivý Junius vyprovokují Tarquinia a ten se rozhodne tajně odjet do Říma, aby Lukrécii pokořil.

2. obraz.

Pozdě večer Lukrécie šije a její služebné předou. Přijíždí Tarquinius a prosí o pohostinnost. Lukrécie jej přijímá do domu.

Druhé dějství.

1. obraz.

Všichni v domě už spí. Tarquinius se připlíží do Lukréciiny ložnice a žádá, aby mu byla po vůli. Lukrécie mu marně připomíná svůj vznešený stav. Tarquinius ji pod pohrůžkou smrti a hanby znásilní.

2. obraz.

Je ráno a chůva i služka opěvují krásný den. Lukrécie se jim temně zpovídá z noční události a nechává poslat pro Collatina. Toho neblahé tušení stejně hnalo domů. Smutečně oblečená Lukrécie mu oznámí své zneuctění a probodne se. Junius využije Tarquiniova zločinu a vyvolá povstání proti tyranovi.  Vyprávěči uzavírají operu komentářem: ukřižování znamená odpuštění všech lidských hříchů.

Zneuctění Lukrécie (v anglickém originále "The Rape of Lucretia") je komorní opera o dvou dějstvích od Benjamina Brittena. Libreto napsal Ronald Duncan podle francouzské hry Andrého Obeyeho "Le Viol de Lucrèce."

The Rape of Lucretia (Op. 37) is an opera in two acts by Benjamin Britten, written for Kathleen Ferrier, who performed the title role. Ronald Duncan based his English libretto on André Obey's play "".


Historie.

První reakce na premiéru Fiat 130 byly na Ženevském autosalonu 1969 rozpačité. Vypadal jako zvětšený model 125, jeho barokní, chromem přetékající verze Special. Jen toho chromu bylo ještě víc. Připomínal americké automobily, mezi nimi ale velikostí patřil ke kompaktním typům. Interiér byl standardní Fiat verzí Speciál, plastický hmoty a koženkové čalounění. Udávané výkony nebyly nejslibnější a zkušební jízdy je potvrzovaly. Jízdní vlastnosti byly sice vynikající, ale motor o 142 koních si ve spojení se standardně montovanou automatickou (manuální byla na objednávku) převodovkou ZF s poměrně těžkým vozem nedovedl příliš poradit. Podvozek s nezávislým zavěšením všech kol, pérování vpředu torzními tyčemi a vzadu vinutými pružinami, nastavitelnost světlé výšky přední nápravy, kotoučové brzdy na všech kolech nebo řízení standardně doplněné posilovačem ZF, příliš zvětšily hmotnost automobilu. I volant byl výškově a podélně stavitelný, klimatizace se dodávala sice za příplatek, ale v předváděcích vozech této třídy samozřejmě nesměla chybět. Prostornost kabiny Fiat 130 byla ale obrovská, stejně jako velikost zavazadlového prostoru, byl prý na mrtvoly.  Koncem roku 1969 došlo v Itálii, rok po Pařížských nepokojích, také k mohutným studentským protestům. Následně při bombovém útoku v Miláně zahynulo 17 osob. Celková bezpečnostní situace v Itálii se počátkem sedmdesátých letech, oproti Francii, radikálně změnila. Podobně prodej luxusních automobilů.  Odbytu prvních Fiat 130 sice napomohla obnova vozových parků italských institucí, které dlouho neměly na výběr novější nabídku ostatních tuzemských výrobců stejné třídy (i Fiat půl roku před 130 nabízel jako vrcholný model pouze typ 125 Special). Automobilka ale pracovala na zlepšení modelu 130. Rok po premiéře zvýšila především kompresní poměr motoru, tím jeho výkon na 162 koní, spotřeba však stále připomínala americké osmiválce.  Dva roky po premiéře sedanu se v Ženevě objevilo dvoudveřové kupé Fiat 130 Coupé, které na rozdíl od sedanu vzbudilo mimořádný ohlas. Jeho zcela nová karoserie nepřipomínala sedan ničím. Byla dílem studia Pininfarina. Chromu se použilo decentně. Interiér byl luxusnější. Motor převrtáním narostl na objem 3,235 litru, výkon se mírně zvýšil na 167 koní, ale především se zlepšil průběh točivého momentu. Nemusel se tolik vytáčet, čímž mírně klesla spotřeba. Převodovka byla manuální, na objednávku automatická. Kupé Fiat 130 přitom nemělo nejdříve vůbec vzniknout. Jeho produkcí se ale zvýšila celková výroba a náklady na vývoj typu se alespoň z části navrátily. Kupé zvýšilo i prodejnost sedanu díky pohlednějším reklamním fotografiím obou verzí pospolu. Dárcovské akce papamobilu nebo výhercům sledovaných sportovních soutěží byly další činností marketingového oddělení. Motor kupé a částečně i jeho luxusnější interiér získal ještě roku 1971 také modernizovaný sedan Fiat 130 B. Manuální převodovku měl i nadále na přání, teď se na ni ale muselo ještě déle čekat.  Ateliér Pininfarina postavil i z kupé vycházející prototypy třídveřového kombi 130 Maremma v roce roku 1974 a roku 1975 čtyřdveřový sedan 130 Opera. Ani jeden se do sériové výroby nedostal. Proběhl ropný šok a Fiat nadále experimentovat v nabídce luxusních vozidel honosících se jménem výrobce lidových automobilů nechtěl. Stal se majitelem tradičně majestátní značky Lancia a opustil plány na luxusní automobily v její prospěch.  Model 130 skončil pro Fiat prodejním neúspěchem. Na nezájem veřejnosti reagoval přesunem pozornosti k menším vozům a typ 130 již nástupce neměl. Byl posledním zástupcem Fiat v luxusní třídě.  Studio Pininfarina se však prací na čtyřdveřové verzi odvozené z kupé Fiat 130 určitě inspirovalo při návrzích karoserií Peugeot 604 a Rolls-Royce Camargue.

Širší historie.

Fiat 130 vznikl jako nástupce Fiatu 2300 z let 1961–1969, oproti kterému byl sice skoro o třídu výš, ale západní poválečná Evropa se zmáhala a Fiat, který slavil úspěch zejména s malými modely, zaznamenával zvyšující se prodej svých větších modelů. Jak šestiválcový sedan 2300 stárnul, pracovalo se na jeho nástupci. V prosinci 1963 byla interně představena první maketa modelu s označením 130, v zásadě zvětšená verze 2300. S hospodářským rozmachem na začátku šedesátých let přibylo italským automobilkám nové trápení: na italských silnicích začalo jezdit stále více zahraničních aut, velkých sedanů a kupé, často německé provenience (v šedesátých letech byly nejprodávanějšími šestiválci na evropském trhu modely německé značky Opel, tzv. zlatá trojice KAD (typy Kapitän, Admiral a Diplomat), patřící tehdy americkému koncernu GM. Fiat 2300 nikdy úplně nebyl na úrovni svých severnějších konkurentů, jak výkonem, tak konstrukcí. Nedostatek, který byl samozřejmě hodně v rozporu s italským smyslem pro styl a potřebou reprezentovat vlastní zemi. Roku 1965, kdy byl Fiat druhým největším evropským výrobcem automobilů po VW a poprvé vyrobil přes milion vozidel, proto zahájil projekt X1/3, který měl vytvořit novou vlajkovou loď, velký luxusní sedan. Italská značka se vracela do segmentu vyzkoušeného v roce 1938 jiným šestiválecem, velkým typem 2800, v jehož výrobě po válce ale nepokračovala. Model 130 se nyní měl stát vlajkonošem značky Fiat v luxusní třídě a ukázat světu, jak kombinovat eleganci a technický důvtip jako výraz moderního životního stylu, přesně k 70. výročí vzniku společnosti. Měl ilustrovat požadavek na vedoucí postavení italského obra, který dobyl téměř čtvrtinu trhu s automobily v Evropském hospodářském společenství. Překvapení pro řadu odpovědných zaměstnanců, neboť bylo zjevné, že přirozeným tržním segmentem Fiatu jsou automobily masové výroby a nikoli luxusní sedany. Neboť většinu produkce tvořil miniautomobil Fiat 500. Měli pochybnosti o konečném výsledku pro důvod vzniku a určený harmonogram. Hlavní konstruktér Dante Giacosa poznamenal, že je iluzorní, aby nový model, přestože by byl postaven na nových prvcích, by mohl okamžitě konkurovat zavedeným značkám, jako Mercedes a BMW, které po mnoho let vyrábějí luxusní vozidla a těží tak z jejich postupných inovací. Doporučil vzdát se vývoje modelu 130 ve prospěch rozšíření karoserie vyvíjené pro Fiat 125 a prodloužení jeho kapoty, aby pojala bezvadný řádový šestiválec 2,3 litru. Obdobný postup předcházel konstrukci modelu 2300, který byl technicky blízký Fiatu 1300/1500 s řadovým čtyřválcem. Vnuk zakladatele Gianni Agnelli, který se roku 1966 ve věku 45 let prakticky usadil v čele společnosti Fiat, ale požadoval italský "Mercedes". Lidstvo se právě připravovalo také dobýt Měsíc. Kvůli požadovanému brzkému termínu premiéry a jedinečnosti v nabídce Fiat se v konstrukci 130 vyšlo z úpravy zavedených prvků. Začátky však přesto byly obtížné, neboť se upřednostnil vývoj modelů s vyšší prodejností, Autobianchi A112 a Fiat 128. Současně se musela věnovat pozornost i dalšímu rozvoji sportovního Fiat Dino 135, který byl vyráběn především pro dosažení nutné produkce motorů konstrukce Ferrari (ve kterém držel Fiat podíl, do svých vozů si ale motory Dino vyráběl sám), kvůli homologaci a možné účasti Ferrari v závodech Formule 2. Koupěschopní o Ferrari ve Fiatu totiž nejevili příliš zájem. Práce bylo nadmíru a některá dlouholetá rozhodnutí ji ještě ztížila. Vývoj motoru Fiat 128 byl rozdělen a zahájily se práce na odvozeném větším, šestiválcovém vidlicovém motoru. Paralelně se tak pracoval na dvou vidlicových jednotkách, které musely být odlišné, neboť úlohy pohánět poklidně a důstojně Fiat 130 a sportovně energicky hnát Fiat Dino, byly zcela rozdílné. První motor svíral úhel 60 °, druhý 65 °. Ventilový rozvod používal dva horní vačkové hřídele u Fiat 130 (jeden na každou řadu válců), čtyři u Fiat Dino. Ventilový rozvod byl poháněn ozubeným řemenem u prvního, dvojitým řetězem u druhého. Motor 130, jehož válcová jednotka byla 1,2 násobkem té u Fiat 128, zdědil ventily umístěné rovnoběžně nad řadou válců a klínový spalovací prostor. Fiat Dino 135 měl účinnější polokulový spalovací prostor. Malému motoru Fiat 128 zhoršený spalovací prostor nevadil, měl sací a výfukové potrubí na stejné straně a malý objem válce (asi 0,27 litru), což vytvořilo rotační pohyb palivové směsi ve válci, zlepšující hoření. Fiat 130 měl ale sací potrubí mezi řadami válců naproti výfukovému se zcela odlišnou dynamikou palivové směsi, což se podepsalo na vyšší spotřebě, které napomohl i dvojitý karburátor Weber. Prémiová konkurence už používala nepřímé vstřikování benzínu. Motor Fiat 130 neměl ani automatické vymezování vůle ventilů, tehdy montované do luxusních vozů. Překážka, která v této kategorii také rozhodovala. Při rychlosti 120 km/h na dálnici, kdy byl zařazen nejvyšší 3. převodový stupeň v automatické převodovce, se motor Fiat 130 otáčel rychlostí přes 4000 ot/min. Jeho klidné příjemně sportovní tempo však narušoval nepříjemný bzučivý zvuk vytvářený rezonancí konce výfuku s pohyby podlahy. Situace se zlepšila s manuální převodovkou, která měla dlouhý pátý převod. U ní k rezonančnímu jevu docházelo asi ve 140 km/h. Zvýšeným opotřebením výfukového potrubí došlo k jeho popraskání a vůz poté i při volnoběhu vydával ošklivé zvuky. Jednoduché nezakryté kardanové klouby hnací hřídele a poloos, údajně s trvalým namazáním, se navíc kolem 30000 km vlivem prachu začínaly ozívat. Podvozek měl na tu dobu excelentní vedení kol, zejména vzadu použitá upravená Chapmanova náprava oproti konkurenci při pružení neměnila sklon kol. Ve Fiatu 130 byla ale také příliš těžká, takže celkové jízdní vlastnosti byly nakonec obdobné lehčím (a výrobně levnějším) řešením. Že se křehké podvozkové součásti dříve opotřebují, zjistili noví majitelé většinou pozdě. Styl karoserie vycházel z posledních masově vyráběných řad automobilky. Sedan mimo italské instituce kupovali především za zvýhodněnou cenu prodejci FIAT, kteří ho použili pro vlastní potřebu. Jinak ti, co ocenili jeho prostornost a nevadila jim společensky vnímaná nízkost automobilky, jako šéfové stavebních firem a lékaři. Sportovci, kteří kupé Fiat 130 získali jako dar, se ho většinou zbavili, jakmile se projevilo opotřebení neobvyklého podvozku. Pouze jedna celebrita vůz používala až do konce života. Při cestě ve Fiatu 130 byl unesen a nedlouho poté zavražděn politik Aldo Moro. Psal se rok 1978. Nadějné vyhlídky šedesátých let ale Fiatu skončily už mnohem dřív.

Fiat 130 byl luxusní osobní automobil vyráběný italskou automobilkou Fiat v letech 1969 až 1977. Fiat 130 se představil na Ženevském autosalonu v roce 1969 jako sedan. Jednalo se o zcela moderní automobil s nezávislým odpružením kol, posilovačem řízení, kotoučovými brzdami na všech kolech a alternátorem namísto dynama, poháněný vidlicovým šestiválcem objemu 2,866 litru. Verze kupé byla představena v roce 1971 rovněž na Ženevském autosalonu. Pro ní byl použit motor 3,235 litru. Byl vyroben i prototyp ve verzi kombi. Sedan se přestal vyrábět v roce 1976, kupé o rok později. Celkově bylo vyrobeno 15093 sedanů a 4294 kupé.

The Fiat 130 is a large six cylinder executive car produced by Italian car manufacturer Fiat from 1969 to 1977. It was available as a 4-door saloon and as a 2-door coupé.


Život.

Alexandr Medicejský se narodil ve Florencii, pravděpodobně v roce 1511 nebo 1512. Většina vrstevníků jej uznávala jako jediného syna Lorenza II. Medicejského (vnuk pověstného Lorenza I., zvaného Nádherný). I přesto ale někteří lidé věřili, že je levobočkem papeže Klementa VII. (synovce Lorenza I.), především kvůli tomu, že se u papeže těšil velké oblibě. Moderní historikové, například Christopher Hibbert, věří, že jeho matkou byla služebná afrického původu, která pracovala v rodině Medicejů a v dokumentech byla uváděna jako "Simonetta da Collevecchio". Alexandrova přezdívka "Maur" pravděpodobně vznikla právě proto, že jeho matkou byla afričanka.  Když císař Karel V. plenil v roce 1527 Řím, musela utéct většina členů rodu Medicejských, včetně Alexandra nebo jeho předchůdce, vévody florentského, Hypolita. Prchnout musel i kardinál Silvio Passerini. Jediným členem, respektive členkou, rodu Medicejů, který musel zůstat ve Florencii, byla Kateřina Medicejská, které bylo osm let. Obyvatelé Florencie se proti vládnoucí rodině bouřili a Kateřina se musela schovávat v klášterech, odkud ji vysvobodilo až léto 1530, kdy se Medicejové ve Florencii znovu dostali k moci a dostali obyvatelstvo pod kontrolu.  Papež Klement se rozhodl předat město pod správu Alexandra a císař Karel k tomu svolil. 5. července 1531 Alexandr dorazil do Florencie, aby se zde stal vévodou a o devět měsíců později získal od Karla V. tento titul dědičně (což měl být také krok k ukončení republiky). Samotná Alexandrova vláda byla poznamenána četnými nepokoji, avšak jeho nepřátelé, z větší části emigranté, ho označovali jako zkaženého a krutého vládce. Z jeho vlády se až do současnosti dochovala pouze pevnost Fortezza da Basso. Roku 1535 si rada na Alexandrovu vládu stěžovala a přála si své pohoršení dát najevo i císaři Karlovi. K tomuto účelu vybrali Hypolita, který měl původně být florentským vévodou, než bylo město předáno Alexandrovi. Ten ale zemřel na cestě, pravděpodobně byl na objednávku otráven Alexandrem. Císař se tak o Alexandrově krutovládě nikdy nedozvěděl a dále ho podporoval jako odpůrce republiky. Roku 1536 se Karel dokonce rozhodl Alexandra oženit se svojí nemanželskou dcerou Markétou.  Markéta Alexandra příliš neoslovila a on se dále věnoval své milence, jíž byla Taddea Malaspina, matka všech Alexandrových dětí. Alexandr s Markétou žádné děti neměl, avšak Taddea mu porodila tři děti – dcery Julii a Porzii a syna Julia.

Vražda.

V roce 1537 byl Alexandr Medicejský zavražděn svým vzdáleným příbuzným Lorenzinem, zvaným "Lorenzaccio" (zlý Lorenzo). Vražda se odehrála 6. ledna 1537, kdy bylo Alexandrovi asi šestadvacet let. Lorenzino nalákal Alexandra na svoji mladší sestru, půvabnou vdovu Laudomii. Když byla vražda odhalena, úředníci se báli vzpour lidu po tom, co by se dozvěděl o tyranově vraždě. Proto byla Alexandrova mrtvola skryta do koberce a v utajení odnesena na hřbitov San Lorenz, kde byl spěšně pohřben. Lorenzino se k vraždě přiznal a řekl, že to udělal kvůli republice. Později uprchl do Benátek, kde byl zabit.

Odkaz v kultuře.

Alexandr Medicejský je hlavní postavou tragické opery "Noc ve Florencii", která pojednává především o jeho vztahu s Lorenzinem a později o jeho vraždě. Alexandrovo zavraždění popisuje i francouzská divadelní hra "Lorenzaccio" od Alfreda de Musseta. V literatuře se Alexandr objevuje například v knize "Žárlivá Kateřina" od britské spisovatelky Eleanor Alice Burford Hibbert, kde vystupuje jako záporná postava, trýznící malou Kateřinu Medicejskou i jejího bratrance Hypolita (Ippolita).

Alexandr Medicejský (italsky: "Alessandro de' Medici", 1511/1512, Florencie – 6. ledna 1537, tamtéž) zvaný il Moro (Maur) byl mezi lety 1531 až do jeho smrti roku 1537 florentský vévoda. Pravděpodobně byl levobočkem papeže Klementa VII., avšak oficiálně byl jeho otcem Lorenzo II. Medicejský. Ačkoliv byl levobočkem, byl posledním členem starší linie Medicejů a prvním vévodou florentským s dědičným titulem.

Alessandro de' Medici (22 July 1510 – 6 January 1537), nicknamed "il Moro" ("the Moor") due to his dark complexion, Duke of Penne and also Duke of Florence (from 1532), was ruler of Florence from 1531 to his death in 1537. The first Medici to rule Florence as a hereditary monarch, Alessandro was also the last Medici from the senior line of the family to lead the city. His assassination at the hands of a distant cousin, Lorenzaccio, caused the duchy of Florence to pass to Cosimo I de Medici, from the family's junior branch.


Francesco I de' Medici, Grand Duke of Tuscany

Manželství a potomci.

Dne 18. prosince 1565 se oženil s Johanou Habsburskou, dcerou římskoněmeckého císaře a českého i uherského krále Ferdinanda I. Johana se ve Florencii necítila šťastná; Florenťané ji neměli rádi pro její rakouský původ, třebaže právě spojení s rodem císaře bylo pro Medicejské velmi prestižní záležitostí. Manželství nelze ani zdaleka označit za vztah naplněný láskou a náklonností. Johana byla zbožná, nostalgická, vážná až smutná a bolestínská, chladná a pyšná; její manžel ji nejenže ignoroval, ale ponižoval ji svým mimomanželským poměrem, kterým se vůbec netajil. Přesto Johana Františkovi porodila osm dětí: šest dcer a dva syny následníky trůnu; narození posledního z nich zaplatila ve svých jednatřiceti letech životem.  Její pozice na dvoře byla ovšem těžká po větší část trvání jejího manželství, neboť v letech 1566 až 1575 porodila „pouze“ šest dcer, z nichž jen tři překonaly první roky života. Absence mužského potomka a dědice trůnu byly zdrojem permanentního napětí a konfliktů mezi manželi, jenž dával přednost své životní lásce, milence Biance Cappello. Ta Františkovi, jenž se stal toskánským velkovévodou po smrti svého otce roku 1574, dokonce porodila syna Antonia (1576), a to v době, kdy od Johany měl pouze dcery (Antonio ovšem nebyl Františkův skutečný syn, těhotenství a porod Bianca předstírala a dítě bylo podvržené). Následník, pokřtěný na počest matčina bratrance španělského krále Filipa II. jménem Filip, se narodil o rok později (1577). Narození vytouženého a dlouho očekávaného dědice bylo přijímáno u dvora s velkou radostí, zhatilo však veškeré naděje Biancy Cappello na to, že by její syn, jehož František adoptoval, mohl usednout na toskánský trůn.  Potomci z manželství Františka a Johany:  Johana zemřela o rok později při předčasném porodu svého druhého syna. Malý Filip zemřel v pěti letech (1582) a velkovévoda František tak zůstal bez následníka, neboť ač se nedlouho po Johanině smrti znovu oženil právě s Biankou Cappello, z manželského lože již syna nezplodil.  I přesto, že František nezanechal mužské potomstvo, které by po něm nastoupilo na toskánský trůn, vrátili se jeho potomci na toskánský trůn v osobě Františka II. Štěpána Lotrinského (ten vyměnil domovské Lotrinsko za Toskánsko, kde vymřela dynastie Medicejských v roce 1737), který byl pra-pravnuk Františkovy dcery Marie, která se vdala do francouzské královské rodiny. Roku 1790 nastoupil na toskánský trůn vnuk Františka II. Štěpána velkovévoda Ferdinand III., který byl přes Františka Lotrinského potomkem velkovévody Františka Medicejského, ale zároveň přes svou matku Marii Ludoviku Španělskou byl tak potomkem jeho mladšího bratra Ferdinanda I., který vládl Toskánsku po smrti Františka I.

František I. Medicejský (; 25. březen 1541, Florencie – 19. říjen 1587, Florencie) byl od roku 1574 až do své smrti druhým toskánským velkovévodou. Protože zemřel bez legitimních mužských potomků, po jeho smrti na toskánský trůn nastoupil mladší bratr Ferdinand.

Francesco I (25 March 1541 – 19 October 1587) was the second Grand Duke of Tuscany, ruling from 1574 until his death in 1587, a member of the House of Medici.


Život.

Dětství a dospívání.

Eliška se narodila jako páté dítě po starších sourozencích, Přemyslu Otakarovi, budoucím králi Václavu III., Anežce a budoucí královně Anně Přemyslovně. Eliška byla vychovávána ve svatojiřském klášteře, kde byla abatyší její teta Kunhuta Přemyslovna. Je možné, že se Eliška měla stát následnicí své tety, tomu ale zabránily příští události. Její dětství nebylo šťastné, neboť o matku přišla už v pěti letech. Po smrti matky si její otec vzal mladou polskou princeznu Elišku Rejčku, která byla jen o šest let starší a kterou Eliška nenáviděla již od počátku.  V roce 1305 byla Eliška Přemyslovna svědkem otcova pomalého umírání na tuberkulózu a v roce 1306 vraždy svého bratra Václava III. Všechny tyto události podlomily její psychiku a Eliška se s tím těžko vyrovnávala. Měla typické vlastnosti posledních Přemyslovců - ambicióznost, sebevědomí, náladovost a vznětlivost.

Boj o trůn.

Po smrti Václava II. se českým králem stal bratr Elišky Přemyslovny Václav III. Byl však zavražděn v Olomouci roku 1306 ve věku pouhých 17 let. Vládl pouhý rok a rod Přemyslovců jím vymřel po meči. Po jeho nečekané smrti nastal boj o český trůn.  O trůn projevil zájem Jindřich Korutanský manžel Anny Přemyslovny. A také římský král Albrecht I, který prohlásil České království za uprázdněné říšské léno a udělil je svému synovi Rudolfu Habsburskému. Také z Elišky, jediné neprovdané Přemyslovny přiměřeného věku pro případný sňatek, se stal důležitý aktér mocenských bojů o trůn.

Rudolf Habsburský - manžel Elišky Rejčky.

Z tahanic o český trůn mezi Jindřichem Korutanským a Rudolfem Habsburským vyšel nejprve vítězně Rudolf. Na potvrzení svého nároku se oženil s Eliškou Rejčkou, Eliščinou macechou a vdovou po Václavu II. Rudolf se snažil o nastolení pořádku a zlepšení královských financí, ale i on zemřel předčasně v roce 1307 na úplavici při obléhání Horažďovic. Stačil ještě finančně zajistit svoji ženu Elišku Rejčku, která se pak jako dvojnásobná královská vdova uchýlila do svého věnného města Hradce Králové.

Jindřich Korutanský - manžel Anny Přemyslovny.

Roku 1307 po smrti Rudolfa se na trůn vrátil Eliščin švagr Jindřich Korutanský a sestra Anna. Jindřich se tentokrát nehodlal vzdát české koruny jen tak lehce. Z Korutan do Čech přitáhl houfec žoldnéřů, vedený maršálkem Konrádem z Aufensteinu, jemuž se podařilo obsadit Prahu a českou pokladnici Kutnou Horu. To dočasně posílilo královu vratkou moc. Jeho vláda však byla slabá a zadlužovala královskou pokladnu.  Jindřich chtěl svou švagrovou Elišku Přemyslovnu dát za ženu neurozenému pánovi z Bergova. Eliška však toto manželství odmítala. Vzniklý spor Jindřich vyřešil tím, že ji nechal uvěznit na Pražském hradě. Eliška odmítla manžela těmito slovy k Jindřichovi:

Jan Lucemburský - manžel Elišky Přemyslovny.

"Podrobnější informace naleznete v článku Nástup Lucemburků na český trůn."Nespokojenost s vládou Jindřicha Korutanského rostla. Začala se proti němu utvářet opoziční skupina mocných pánů, mezi nimi byl i Jindřich z Lipé, jež své naděje na změnu vládce spojil s princeznou Eliškou. Přidali se i vlivní opati bohatých cisterciáckých klášterů Heidenreich Sedlecký a Konrád Zbraslavský. Ti se pak v roce 1309 stali iniciátory Eliščina sňatku s Janem Lucemburským, synem nového římskoněmeckého krále Jindřicha VII. Zpočátku Jindřich uvažoval jako o ženichovi pro českou princeznu i o svém bratrovi Walramovi.  Jindřich VII. požádal, aby mu byla Eliška ještě před svatbou představena ve Špýru. Hrdá, půvabná a údajně snědá (jako její děd Přemysl Otakar II.) přemyslovská princezna Jindřicha i královnu Markétu okouzlila. Zájem o českou korunu překonal Jindřichovy obavy o jediného syna Jana a svatba byla dojednána. Ženichovi bylo teprve čtrnáct let a Eliška byla o čtyři roky starší.  Svatba Elišky s Janem se konala 1. září 1310 ve Špýru. Poté byl Jan nucen vojensky obsadit Čechy. Jindřich Korutanský s manželkou znovu utekli do Korutan. Korunovace v té době ještě oblíbeného Jana a Elišky se konala 7. února 1311. Do tohoto páru byly vkládány velké naděje a víra, že bude v Čechách opět nastolen pořádek.

První léta manželství.

V prvních relativně klidných letech manželství se narodily dvě dcery Markéta a Jitka. Eliška měla v té době na Jana značný vliv, neboť byla starší a zkušenější. Chtěla, aby Jan obnovil velikost a prestiž českého státu, jako byla v době jejího otce. Jan ale narazil na tvrdou realitu v zemi, kterou ovládala odbojná šlechta. Eliška se snažila uplatňovat svůj vliv ve vládní politice a to i samostatně bez Jana, který byl často nepřítomen a do Čech jezdil většinou jen pro peníze.  Manželství Jana a Elišky tak začalo dostávat povážlivé trhliny a král trávil stále více času v cizině. Problémem byla i Janova prchlivá povaha, Eliščina tvrdohlavost a také rozdílné názory obou manželů na státní záležitosti.  Vláda Jana Lucemburského tak postupně přerůstala v boj mezi oběma manželi a jejich příznivci. Na straně Jana stáli šlechtici v čele s Jindřichem z Lipé a na straně Elišky její hlavní spojenec Vilém Zajíc z Valdeka a jeho příznivci. Jednalo se nejenom o osobní nevraživosti, ale hlavně o výnosné posty.

Válka královen.

"Podrobnější informace naleznete v článku Válka dvou královen."  Eliška nesnášela svou nevlastní matku Elišku Rejčku a posléze i jejího životního druha Jindřicha z Lipé, který se začal objevovat po jejím boku. V zemi tak vykrystalizovaly dvě skupiny šlechty, jedna vedená Jindřichem a Eliškou Rejčkou, druhá vedená Eliškou Přemyslovnou a jejím spojencem Vilémem Zajícem z Valdeka. Jindřichova skupina byla nepoměrně silnější, neboť jej mnozí považovali za většího ochránce českých zájmů, než jakým byl Jan Lucemburský a jeho ctižádostivá manželka Eliška.  Jan Lucemburský nechal Jindřicha v roce 1315 zatknout pro podezření ze pronevěry peněz. Na tomto obvinění měla zásadní podíl jeho žena Eliška. To vyvolalo nepokoje mezi šlechtou a král musel na její nátlak Jindřicha propustit. Po těchto událostech se dokonce sblížil s Jindřichem i Eliškou Rejčkou. To ještě zvětšilo nepřátelství mezi oběma královnami.  Situaci mezi Eliškou Přemyslovnou a královnou vdovou Eliškou Rejčkou vcelku výstižně charakterizuje pojem "„válka královen“". Každá z nich stála na opačné straně sporů mezi šlechtou a králem. Tyto spory postupně přerostly i v otevřenou válku mezi Eliškou a jejím manželem. Jan nakonec přistoupil na požadavky české šlechty vedené Jindřichem z Lipé. Eliška s tím však nesouhlasila. To všechno vyvolalo jeho odpor k zemi, kde začal být nazýván cizincem. Věnoval se raději zahraniční politice, která mu přinesla na mezinárodní scéně nemalou prestiž.

Rozpad manželství.

Přes všechny rozpory mezi manželi porodila Eliška roku 1316 syna Václava, pozdějšího krále Karla IV, a v roce 1318 dalšího syna Přemysla Otakara. Roku 1319 se však manželství rozpadlo úplně. Jan uvěřil obvinění, které mu našeptal Jindřich z Lipé, že Eliška usiluje o český trůn pro svého syna Václava. Přepadl hrad Loket, kde Eliška žila v ústraní, a vzal jí tři nejstarší děti. Především mu šlo o nejstaršího syna Václava, následníka trůnu. Jeho cílem také bylo zabránit Elišce v působení na politiku království.  V témže roce se proti králi a jeho politice vzedmula vlna odporu. Královna společně s posledním spojencem, Vilémem Zajícem z Valdeka a dalšími odpůrci Jindřicha z Lipé, obsadila Prahu. Janovo vojsko však bylo silnější a vzpoura skončila prohrou Elišky, která se pak odebrala na Mělník.  Manželé se ještě nakrátko sblížili v roce 1321, kdy byl Jan těžce zraněn. Narodil se jim třetí syn Jan Jindřich. Pak opět přišly neshody a Eliška před Janem uprchla do Bavorska ke svému zeti a jeho ženě - dceři Markétě. Zde se jí roku 1323 narodila dvojčata Anna a Eliška. Jan o svou ženu přesto neprojevoval zájem a dokonce jí zastavil výplatu důchodů. Eliška tak žila hlavně z podpory příbuzných.

Návrat do Čech.

Do Čech se Eliška vrátila v roce 1325. Byla oslabená souchotinami, zlomená událostmi a pokořená svým manželem. Neměla již nikoho blízkého, neboť její děti žily v cizině. Její jediný opravdový spojenec Vilém Zajíc z Valdeka zemřel již v roce 1321 během vojenského tažení.  Ke konci života se Eliška věnovala sbírání svatých ostatků, podpoře stavby Zbraslavského kláštera a rovněž usilovala o svatořečení Anežky České. Zemřela v osmatřiceti letech 28. září 1330 na tuberkulózu v domě Jana Volka na Vyšehradě. Dne 1. října 1330 byla pohřbena na Zbraslavi v přemyslovské nekropoli v kostele sv. Jakuba Většího. Spočinula tak ve vedle svého otce Václava II. a svého bratra Václava III. Po své smrti sem byl pochován i její vnuk Václav IV. se svou manželkou Johankou Bavorskou.

Eliška Přemyslovna (20. ledna 1292 – 28. září 1330) byla dcera českého a polského krále Václava II. a Guty Habsburské, manželka Jana Lucemburského a česká královna. Byla posledním Přemyslovcem na českém trůně.

Elizabeth of Bohemia () (20 January 1292 – 28 September 1330) was a princess of the Bohemian Přemyslid dynasty who became queen consort of Bohemia as the first wife of King John the Blind. She was the mother of Emperor Charles IV, King of Bohemia.


Historie.

Město bylo významnou křižovatkou saharských karavan, jeho název vznikl z výrazu "egadaz", který znamená v jazyce tamašek „tržiště“. Původními obyvateli byli Sanhadžové, v roce 1449 zde vznikl Agadezský sultanát, který v šestnáctém století ovládla Songhajská říše, po jejím rozpadu obnovil sultanát nezávislost. Roku 1900 dobyli Agadez Francouzi, v roce 1916 potlačili Kaocenovo povstání domorodých Tuaregů proti koloniální nadvládě. Od roku 1960 je Agadez součástí nigerského státu, v letech 1990–1995 a 2007–2009 probíhaly ve městě a okolí srážky mezi nigerskou armádou a Tuaregy bojujícími za nezávislost. V roce 2013 ve městě útočili atentátníci ze skupiny džihádisty Mochtára Belmochtára.

Ekonomika.

Agadez má aridní podnebí, letní teploty dosahují až 45 °C. Severně od města, například v okolí sídel Imouraren nebo Arlit, se nacházejí bohatá ložiska uranu, práva na jejich využívání i ekologické dopady těžby jsou předmětem četných sporů. Město je také střediskem obchodu a uměleckých řemesel, typickým zdejším artefaktem je stříbrný přívěsek zvaný „agadezský kříž“. Centrum města bylo v roce 2013 zapsáno na seznam Světového dědictví UNESCO, významnou architektonickou památkou je mešita postavená roku 1515 z vepřovic, jejíž minaret je vysoký 27 metrů. Město má univerzitu, založenou v roce 2014, a Mezinárodní letiště Mano Dayaka, pojmenované po vůdci místních Tuaregů. Po vypuknutí občanské války v Libyi se stal Agadez centrem pašeráků drog a zbraní, vede tudy také jedna z hlavních tras migrantů ze subsaharské Afriky směřujících do Evropy. V dubnu 2018 se v oblasti Agadezu uskutečnilo společné vojenské cvičení Flintlock 2018, zaměřené na posílení kapacity afrických zemí z oblasti Sahelu pro boj s terorismem a extremistickými hrozbami. Cvičení, iniciovaného ze strany USA, se zúčastnilo na 1500 příslušníků vojenských sil ze dvou desítek západních a afrických zemí.

Demografické složení.

Obyvatelstvo tvoří Hausové, Tuaregové, Fulbové, Kanuriové a Arabové.

Agadez nebo také Agadès je město ve střední části Nigeru, které má okolo 120 000 obyvatel. Nachází se na jižním okraji Sahary v pohoří Aïr, 900 km severovýchodně od hlavního města Niamey, a je správním střediskem stejnojmenného regionu.

Agadez, formerly spelled Agadès, is the 5th largest city in Niger, with a population of 110,497 (2012 census). The capital of Agadez Region, it lies in the Sahara desert, and is also the capital of Aïr, one of the traditional Tuareg–Berber federations. The historic centre of the town has been designated a World Heritage Site by UNESCO.


Dějiny.

Ještě před samotným založením kláštera na tomto místě stál v římské době chrám zasvěcený pravděpodobně bohyni Isis. Toto kultovní místo těžilo z vyvýšené polohy (dnes již nezřetelné, neboť prostor byl částečně zarovnán), čímž bylo chráněno před každoročními záplavami a navíc se nacházelo u cesty vedoucí na západ podél Seiny (přibližně v prostoru dnešního "Boulevardu Saint-Germain"), v dostatečné vzdálenosti od řeky mimo mokřady známé do 10. století pod názvem "Clos de Laas". Tato cesta posléze klesala k řece dnešní ulicí "Rue Saint André des Arts". V roce 542 Childebert I.uskutečnil vojenskou výpravu proti vizigótskému králi Amalarichovi, který utiskoval svou manželku Klotildu, Childebertovu sestru. Amalarich byl arián, zatímco Klotilda křesťanka. Při té příležitosti Childebert ukořistil v Zaragoze tuniku svatého Vincenta a zlatý kříž z Toleda. K jejich uložení nechal v roce 543 postavil baziliku "Saint-Vincent-Sainte-Croix". Jí také v roce 553 daroval pozemky zvané "Clos de Laas". Baziliku vysvětil v roce 558 biskup sv. Germain, bývalý mnich z opatství Saint-Symphorien v Autunu, odkud sem pozval mnichy, aby založili klášter.  V listině ze 6. prosince 558 Childebert I. oznamuje: "začal jsem stavět kostel...", což umožňuje datovat založení samotného kláštera k roku 557. Merovejský král zde byl pohřben 23. prosince 558 mezi 2. a 3. jižní pilíř a následně i několik dalších členů královské rodiny: Chilperich I. (584), Fredegunda (598), Chlothar II. (628], Childerich II. (673) a jeho manželka Bilichilda (679). Samotný biskup Germain byl pohřben v přilehlé kapli Saint-Symphorien.  Od 6. století se klášter Saint-Germain rozvíjel vedle kostela Saint-Vincent-Sainte-Croix. Od 7. století byl název Saint-Germain ztotožňován též pro kostel.  V roce 756 za přítomnosti Pipina Krátkého a jeho syna, pozdějšího Karla Velikého, bylo tělo sv. Germaina přeneseno z kaple Saint-Symphorien do samotného kostela za hlavní oltář. Kostel byl nyní nazýván Saint-Germain-des-Prés.  Mniši přišlí z Autunu se řídili regulí sv. Bazila. Karel Veliký nechal v opatství zavést regule sv. Benedikta. Klášter se rozšiřoval a bohatl díky pozemkovým darům, ovšem v 9. století podlehl několikrát nájezdu Normanů – v letech 845 a 856 se vyplenění vyhnul díky vysokému výkupnému, ale roku 861 byl zničen požárem. V roce 869 byl obnoven, ale v letech 885-886 během obléhání Paříže opět vyrabován a vypálen. Ostatky sv. Germaina, několikrát přemisťovány kvůli ochraně do bezpečí městských hradeb, byly na své místo definitivně navráceny v roce 888. Kolem roku 1000 nechal opat Morard přestavět kostel i věž. V roce 1024 klášter přijal clunyjskou reformu.  Ve 12. století byl chór klášterního kostela zbořen a nahrazen gotickou stavbou s chórovým ochozem a věncem kaplí. Nový kostel byl vysvěcen 21. dubna 1163 za přítomnosti papeže Alexandra III. V letech 1227-1273 byly v [gotickém slohu postaveny další stavby jako křížová chodba, refektář, dormitář, kapitulní síň a kaple Panny Marie (1245-1255) připisovaná architektovi Pierrovi de Montreuil, který zde byl pohřben.  Ve 13. století probíhal rovněž dlouhý spor mezi klášterem a Pařížskou univerzitou o pozemky zvané "Pré-aux-Clercs", který byl ukončen až v roce 1278.  Ve 14. století byl klášter opevněn. V roce [368 francouzský král Karel V. vybudoval nové hradby na pravém břehu a nařídil klášteru, aby své hradby opatřil příkopem napájeným vodou ze Seiny. Vodu přiváděl vodní kanál široký 27 m nazývaný "Petite Seine" (Malá Seina) v prostoru dnešní ulice "Rue Bonaparte".  Když v roce 1561 ve městě vypukla morová rána, ukryl se král Karel IX. a jeho matka Kateřina Medicejská v klášteře.  V roce 1586 nechal opat a kardinál Karel Bourbonský postavil opatský palác z cihel a kamene (dnes domy v "Rue de l'Abbaye").  Během obléhání Paříže v roce 1590 si Jindřich IV. vybral klášter jako pozorovatelnu na město. Zdejší opat byl jedním z duchovních, kteří později pomáhali při konverzi budoucího krále. Od roku 1631 bylo opatství jedním z hlavních duchovních center Francouzského království. Tehdy Kongregace svatého Maura (sjednocující všechny benediktinské kláštery ve Francii) stanovila klášter Saint-Germain-des-Prés za své mateřské opatství. Maurini sehráli významnou roli v tzv. diplomatických válkách, především Jean Mabillon, který položil základy kritické interpretace historických pramenů. Díky tomu se zdejší knihovna stala bohatá na staré tisky i rukopisy.  V 18. století se mnohé budovy nacházely v nevyhovujícím stavu. Opravami byl pověřen architekt Jacques Hardouin-Mansart de Sagonne (1711-1778), vnuk Julese Hardouin-Mansarta. Zaměřil se na uvedení do původního stavu budov a přestavbu interiérů opatského paláce. Další radikální přestavbou prošel palác v 70. letech 20. století.  Po smrti opata hraběte z Clermontu v roce 1771 Ludvík XV. rozhodl nejmenovat nového opata a ekonomickou správu kláštera převzal královský úřad. Teprve v roce 1774, kdy nastoupil na trůn Ludvík XVI., byl jmenován Charles-Antoine de La Roche-Aymar, který se stal posledním opatem v Saint-Germain-des-Prés. Po jeho smrti v roce 1777 totiž opatství opět spravoval královský úřad a tato situace trvala až do Velké francouzské revoluce.  Náboženská komunita byla poté rozpuštěna, klášter byl 13. února 1792 uzavřen a budovy byly prodány jako národní majetek za sumu 8120 liber, čímž začala zkáza kláštera. Značnou část sbírky rukopisů z klášterní knihovny zakoupil (a tím zachránil) ruský diplomat Piotr Dubrovskij (1754-1816). Většina merovejských náhrobků byla zničena, stejně jako baldachýn z roku 1704 nad hlavním oltářem a pozlacený relikviář sv. Germaina z roku 1408. V klášterním kostele existovala v letech 1794-1802 továrna na ledek a klášterní budovy armáda přeměnila na sklad střelného prachu a na výrobnu kanónů. Dne 19. srpna 1794 došlo k explozi uskladněného prachu a budovy opatství byly zničeny včetně kabinetu kuriozit a zbývající klášterní knihovny. Na jejich místě dnes prochází "Boulevard Saint-Germain".  Kapli Panny Marie bylo pro náboženské účely povoleno užívat dekretem z 31. května 1795. V roce 1802]byla kaple zbořena a v roce 1803 byl klášterní kostel vrácen církvi.  Při stavbě dnešní ulice "Rue de l'Abbaye" v roce 1802 byla zbořena křížová chodba a roku 1804 byla na místě klášterní zahrady vybudována ulice "Rue Bonaparte". Z celého rozsáhlého areálu kláštera se tak dochoval jen opatský palác v "Rue l'Abbaye" a klášterní kostel s románskou věží a lodí (11.-12. století), který patří k nejstarším dochovaným církevním stavbám v Paříži. Tyto zbývající stavby jsou chráněny od roku 1953 jako historická památka.  V roce 1824 architekt Étienne-Hippolyte Godde restauroval hlavní oltář a v roce 1827 mramorovou kazatelnu a následujícího roku malíř François-Joseph Heim vymaloval novou kapli Panny Marie. Hippolyte Flandrin je autorem obrazů v chóru a v hlavní lodi a je navrhl vitráže zhotovené v letech 1856-1861. Architekt Victor Baltard se podílel na obnově sochařské výzdoby hlavic sloupů v hlavní lodi a restaurování zvonice v letech 1848-1853.  Zachované originály sochařského umění z kláštera se dnes nachází rovněž v Louvru, Národním muzeu středověku a v bazilice Saint-Denis.

Architektura.

Klášterní kostel.

Věž byla obnovena kolem roku 1000. Po přeměně kláštera na výrobnu ledku zde uskladněný ledek silně narušil základy. Věž byla renovována v polovině 19. století a záchranné práce v letech 1975-1978 umožnily datovat čtvrté podlaží věže do 2. poloviny 11. století.  Románský portál datovaný do poloviny 12. století byl poničen v letech 1607-1608]přidáním vstupní branky na západní straně věže. Jeho ozdobné sloupy v podobě soch byly zničeny roku 1793, neboť se věřilo, že zobrazují francouzské krále, nicméně překlad s vyobrazením Poslední večeře Páně je stále patrný. Kostel má dále románskou loď připisovanou opatovi Ingonovi († 1025), chór a chórový ochoz. Kaple Saint-Symphorien vpravo od vchodu byla postavena ve stejné době jako původní věž v merovejské době a po její obnově ji vysvětil František Saleský 28. dubna 1619.  Varhany pocházejí z roku 1973.

Opatský palác.

Opatský palác se dnes nachází v ulici "Rue de l'Abbaye" č. 3-5. V 70. letech byl restaurován a nyní zde sídlí pedagogická fakulta Katolického institutu a další vzdělávací katolická zařízení.  Interiér paláce byl přestavěn na moderní účely (posluchárny, kanceláře), takže z původního účelu mnoho nezůstalo. Poprvé jej nechal přestavět kardinál Guillaume-Egon de Furstenberg po schválení velkou radou 21. srpna 1698, poté hrabě z Clermontu v letech 1737-1741 architektem Jacquesem Hardouin-Mansartem de Sagonne. Ve 20. století palác přestavěl architekt Roland Simounnet. Dnešní náměstí "Place de Furstenberg" a ulice "Rue Cardinale" odpovídají bývalému čestnému nádvoří. V bývalých konírnách je dnes umístěno Musée Delacroix.

Klášter Saint-Germain-des-Prés je bývalé benediktinské opatství v Paříži a zároveň pohřebiště merovejských králů Neustrie. Rozkládalo se v dnešním 6. obvodu ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés. Klášter založil v polovině 6. století král Childebert I. Klášter byl uzavřen v roce 1792 za Velké francouzské revoluce. Odehrála se zde jedna z nejkrutějších epizod Velké francouzské revoluce, když zde 3. září 1792 bylo rozsekáno na kusy 318 kněží. Od roku 1803 jeho klášterní kostel Saint-Germain-des-Prés slouží jako farní kostel. Spolu s dochovaným opatským palácem je od roku 1953 chráněn jako historická památka.

Saint-Germain-des-Prés () is a parish church located in the Saint-Germain-des-Prés quarter of Paris. Founded by Childebert I in the 540s as the Abbaye Sainte-Croix-Saint-Vincent, by the middle of the 8th century it had taken on the name of Saint Germanus (French: Germain), the man appointed bishop of Paris by Childebert and later canonized. Originally located beyond the outskirts of early medieval Paris, it became a rich and important abbey complex and was the burial place of Germanus and of Childebert and other Merovingian kings of Neustria. At that time, the Left Bank was prone to flooding from the Seine, so much of the land could not be built upon and the Abbey stood in the middle of meadows, or "prés" in French, thereby explaining its appellation, which also serves to distinguish it from the church of Saint-Germain l'Auxerrois near the Louvre. The oldest part of the current church is the prominent western tower (partly restored and modified), which was built by Abbot Morard around the year 1000.


Život a dílo.

Dětství.

Ve věku 3 let se s rodiči odstěhoval na rok do Paříže, kde jeho otec, profesor literatury, učil na Sorboně. Přestože byl velmi malý, utkvěly mu v paměti mnohé obrázky z té doby (cirkus Buffalo Bill, první automobily, divadla či vítání španělského krále Alfonse XIII).

Studia.

Studoval malbu a sochařství na Akademii výtvarných umění v Budapešti. V sedmnácti letech narukoval ke kavalérii bojující v první světové válce. V armádě se setkal s maďarskými intelektuály, např. hudebním skladatelem Bélou Bartókem. V roce 1920 Brassaï odešel do Berlína, kde pracoval jako novinář. Současně studoval na Akademii výtvarných umění v Berlíně-Charlottenburgu.

Paříž.

V roce 1924 se odstěhoval do Paříže, kde zůstal po zbytek svého života. Francouzštinu se učil četbou knih Marcela Prousta. Stal se novinářem, žil v bohémské čtvrti Montparnasse a mezi jeho přátele patřili lidé jako Henry Miller, Léon-Paul Fargue či Jacques Prévert. Velký vliv na Brassaïe měl v té době jeho krajan žijící také v Paříži, maďarský fotograf André Kertész.  Brassaïova práce a láska k Paříži a jejímu nočnímu životu jej přivedly k fotografii. Noční městská scenérie s pohledy do ulic za svitu lamp pro něj byly výzvou. Sám později napsal: „Až fotografie mi umožnila zcela pochopit pařížské noci, ulice a zahrady – i v dešti a v blátě.“  Pseudonym „Brassaï“ zvolil podle svého rodiště (maďarsky Brassó). Pod tímto jménem vydal v roce 1932 svou první publikaci s názvem „"Paris de nuit"“ ("Noční Paříž"). Kniha měla obrovský ohlas a Henry Miller ve své eseji Brassaïe nazval „okem Paříže“. K tématům z nočních ulic přibyly obrázky ze života současné pařížské „high society“ – prostředí „intelektuální“ scény, baletu, opery. Považuje se tak za průkopníka noční fotografie. Brassaï fotografoval mnohé velké umělce – své přátele, například malíře Salvadora Dalího, Pabla Picassa, Henri Matisse, Alberta Giacomettiho nebo spisovatele Jeana Geneta a Henriho Michauxe.  V roce 1937 byl osloven uměleckým ředitelem Alexeyem Brodovivitchem a editorem francouzské mutace časopisu "Harper’s Bazaar", Carmelem Snowem, aby s magazínem spolupracoval jako fotograf. Brassaï nabídku přijal a ve spolupráci pak pokračoval 25 let. Není nepodstatné, že Brassaï získal absolutní volnost a svobodu při výběru fotografovaných „objektů“. Proslavené jsou především fotografie umělců z jejich ateliérů (Georges Braque, Bernard Buffet, Pierre Soulages nebo Pierre Bonnard). V roce 1939 Brassaï vytvořil sérii portrétů Pabla Picassa pro časopis "Life".  Brassaï se stal uznávaným a váženým fotografem, což dokazovalo i množství samostatných výstav ve Spojených státech – v Rochesteru ("George Eastman House"), New Yorku ("Museum of Modern Art") a Chicagu ("Art Institute of Chicago").  Byl úspěšný i ve filmu a literatuře. V roce 1956 získal za svůj film „"Tant qu’il y aura des betes"“ ocenění „nejoriginálnější film“ na festivalu v Cannes. V roce 1978 získal od francouzského ministerstva kultury cenu „Grand Prix National de la Photographie“ v Paříži.  Byl autorem sedmnácti knih a nespočetných článků. Brassaïova novela "Histoire de Marie" ("Mariin příběh") byla vydána s předmluvou Henry Millera. Jeho "Dopisy rodičům" a "Hovory s Picassem" byly přeloženy do angličtiny a publikovány za podpory "University of Chicago Press".  K příležitosti umělcových osmdesátých narozenin v roce 1979 byla zorganizována rozsáhlá retrospektivní výstava v New Yorku a v Londýně.  Brassï zemřel 8. července 1984 ve věku 84 let ve svém domě na Francouzské Riviéře poblíž Nice. Je pohřben na hřbitově Montparnasse v Paříži.

Význam.

Brassaï byl oceňován již za svého života jako jeden z největších fotografů dvacátého století. Byl jedním z nejvýznamnějších fotografů „francouzské školy“. Na Paříž pohlížel jako na objekt – majestátní a vznešené místo neohraničených možností. Jeho fotografie poskytují citlivý, a přesto často extrémně dramatický „rozbor“ lidských životů v lesku pařížských ulic a nekonečně spletitých „uliček postranních“, a to jak doslova, tak obrazně.

Zastoupení ve sbírkách.

Jeho díla jsou zastoupena v následujících veřejných sbírkách:

Brassaï (vlastním jménem Gyula Halász) (* 9. září 1899 Braşov, maďarsky Brassó, Sedmihradsko, součást Rakousko-Uherska, dnešní Rumunsko – 8. července 1984 Beaulieu-sur-Mer, Alpes-Maritimes, Francie) byl fotograf, sochař, medailér, a spisovatel. Spolu s exilovými maďarskými fotografy László Moholy-Nagyem a André Kertészem byl významným evropským avantgardním fotografem.

Brassaï (; pseudonym of Gyula Halász; 9 September 1899 – 8 July 1984) was a Hungarian–French photographer, sculptor, medalist, writer, and filmmaker who rose to international fame in France in the 20th century. He was one of the numerous Hungarian artists who flourished in Paris beginning between the world wars.


Historie.

V románském Francouzském království zde bylo jedno z četných kulturních středisek. Cisterciáci byli od počátku podporováni církevní hierarchií a papežem. Cisterciácké kláštery byly zakládány mimo města. V Pontigny se nachází druhá ze čtyř „dcer“ kláštera Cîteaux, jedna z nejvýznamnějších pamětihodností svého slohového i historického období. Klášter Pontigny byl založen roku 1114 v biskupství Auxerre na bažinatých březích řeky Serein. Klášter byl založen dvanácti mnichy vedenými opatem Hugem z Mâconu. Burgundské architektuře (byť i ne v celém Burgundsku) vtiskl osobitý ráz sv. Bernard z Clairvaux, zakladatel cisterciáckého řádu. Politicky a hospodářsky nezávislý řád kultivoval nehostinnou krajinu a získal velké pozemkové vlastnictví. Cisterciáci (i benediktini) poprvé ve středověku zaváděli rozsáhlejší výrobu. Ve 12.-13. století zde bylo 16 řádových sester. V dobách rozkvětu bylo v Pontigny velké množství mnichů, a to patrně bylo důvodem vzniku kaplí.  Opatství Pontigny bylo známé tím, že ve středověku poskytovalo útočiště pronásledovaným duchovním z Anglie – azyl zde nalezli postupně tři canterburští arcibiskupové, z nichž poslední, později svatořečený Edmund Rich († 1242) je v klášterním kostele pochován. Roku 1164 zde na léta nalezl útočiště arcibiskup Tomáš Becket. Pohřbena je zde i Adéla ze Champagne, třetí manželka krále Ludvíka VII. a matka krále Filipa II. Augusta. V době schizmatu Pontigny podporovalo papeže Urbana VI. - na rozdíl od ostatních francouzských cisterciáckých klášterů podporujících vzdoropapeže Klementa VII. Ke konci 16. století mělo opatství jen něco přes 20 řeholníků.

Architektura.

Z reformních regulí a ze stavebních předpisů burgundských cisterciáckých klášterů vycházelo téměř 600 kostelů křesťanského Západu. Chrám je vystavěn v přechodném období románského a gotického slohu. Hlavními znaky této církevní architektury 12. století jsou umírněná výška, potlačení sochařské výzdoby, ekonomické a harmonické prostorové rozvržení, chór bez ochozu a věnce radiálních kaplí. Cisterciáci začali velmi brzy užívat žebrové klenby. Z původních klášterních budov se nezachovalo nic.  Chrám navržený v prostém, nezdobném stylu cisterciáckého řádu už ustupuje od požadavků na jednoduché tvary staveb. Stavba neobyčejně protáhlá do délky působí svými mohutnými rozměry slavnostně. Je bez věže, loď má výrazné proporce. Klášterní kostel je vystavěný z bílého vápence a dnes leží uprostřed polí, má 119 m délky a v transeptu 52 m šířky. Raně gotická podélná loď kostela je z doby kolem roku 1155 a má bohatě profilované svazkové pilíře. Raně gotický chór byl postaven po roce 1185 a má ochoz s věncem kaplí. Zadní část opatského chrámu byla přestavěna koncem 17. století. Stejnou výšku zaklenutí jako u hlavní lodě má i závěr chóru, nižší zastropení má transept. Klenební pole (podélná v příčném směru) jsou tvořena v podélné i příčné lodi – stavebně je to bazilika i v oblasti chóru. Pilířové příložky končí na konzolách. V severním rameni transeptu jsou ještě patrné zazděné vchody do křížové chodby a dormitáře. Přes své odchylky a stavební schválnosti zůstává kostel v Pontigny a jeho světlý interiér, vyzařující klid a vznešenost, místem, jaké si svatý Bernard přál, „domem modlitby“.

Klášter Pontigny ( "Abbaye de Pontigny") je francouzský klášter v obci Pontigny v burgundském departementu Yonne, severovýchodně od města Auxerre. Během svého působení se stal mateřským klášterem pro 43 nově založených klášterů tehdejší Evropy. V současnosti je sídlem územní prelatury Mission de France.

Pontigny Abbey (), the church of which in recent decades has also been the cathedral of the Mission de France, otherwise the Territorial Prelature of Pontigny (), was a Cistercian monastery located in Pontigny on the River Serein, in the present diocese of Sens and department of Yonne, Burgundy, France. Founded in 1114, it was the second of the four great daughter houses of Cîteaux Abbey. It was suppressed in 1791 in the French Revolution and destroyed except for the church. In 1843 it was re-founded as a community of the Fathers of St. Edmund. In 1909 it passed into private ownership. In 1941 it became the mother house of the Mission de France, a territorial prelature.


Život.

Dětství a dospívání.

Anna byla jedinou dcerou svídnického knížete Jindřicha II. a uherské princezny Kateřiny. Otec Anně zemřel, když jí byly čtyři roky. Matka Anny byla sestrou uherského krále, a proto se po smrti svého manžela i se svou dcerou odstěhovala do Budína v Uhrách. Tam Anna prožila své dětství.  Po smrti Annina otce se vládcem Svídnicka, Javorska a části Lužice stal její strýc Boleslav II. (nazývaný též Bolek II.). Ten byl ale bezdětný, a proto se mladá princezna Anna stala jedinou dědičkou Svídnického vévodství. Pro Karla IV. mělo toto území, které přímo sousedilo s Českým královstvím, velký strategický význam. Nejprve se rozhodl získat nárok na území sňatkem svého novorozeného syna Václava s tehdy o jedenáct let starší Annou. Když Karel o svého dvouletého syna přišel a zemřela i jeho druhá manželka Anna Falcká, začal se o Annu ucházet sám. Tento naplánovaný sňatek byl součástí strategie, kterou nastolil už Karlův otec Jan Lucemburský - získat pro českého krále kontrolu nad piastovskými slezskými knížectvími.  Anně bylo v době, kdy se o ní začal ucházet Karel IV., pouhých 14 let. Byla velmi křehké a na tu dobu vysoké postavy, měřila 167 centimetrů. Její hlavu zdobily lokny dlouhých blonďatých vlasů, ale i bystrý intelekt. Byla vedena k pokoře a hlubokému náboženskému cítění. To vše ji činilo ideální partnerkou pro Karla. Velký věkový rozdíl navíc přispěl k tomu, že ji mohl sám dále vzdělávat a formovat její charakter.  Sňatek mohl být uskutečněn pouze se souhlasem svídnického vévody Boleslava II., polského krále Kazimíra a někdejšího Karlova zetě Ludvíka Uherského. Poslední jednání a souhlas se svatbou se Karlovi podařilo získat v roce 1353 na diplomatickém kongresu ve Vídni. Kvůli příbuzenství ženicha a nevěsty byl potřebný i souhlas papeže. Tím byl pověřen pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, který si Karlovým jménem vyžádal u papeže Inocence VI. papežský dispens.

Svatba Karla a Anny.

Slavná svatba Karla a Anny Svídnické se konala v červnu 1353 v Budíně. Na svatbě byli přítomni Albrecht II. Rakouský, Ludvík Uherský, Ludvík Braniborský, Rudolf Saský a vyslanci polského krále Kazimíra III. a benátské republiky. Díky tomuto sňatku připojil Karel k zemím Koruny české také Horní a Dolní Lužici.  Přestože sňatek byl motivován především politickými snahami, Karel se do své mladinké o dvacet pět let mladší nevěsty zamiloval. Jí zase imponovalo jeho charisma, moudrost a vyzrálost. Dobové kroniky potvrzují Karlovu hlubokou lásku k mladé manželce, dokonce větší, než byla jeho láska k Blance z Valois. Ty krátké roky, kdy spolu žili, tvořili stabilní a harmonický pár. Anna s ním sdílela období největšího lesku a slávy, kdy Karel získal titul císaře Svaté říše římské, postavil Karlštejn a budoval i novou Prahu.

Královna a císařovna.

Českou královnou byla mladičká Anna korunována krátce po svatbě 28. července 1353. Necelý rok poté dne 9. února 1354 ji Karel nechal v Cáchách korunovat římskou královnou. Manželé spolu ještě nežili, neboť mladá královna pak ještě rok pobývala se svojí matkou v Budíně.  Začátek jejich spolužití a jejich první společnou cestou byla cesta do Říma v roce 1355 kvůli císařské korunovaci. Anně bylo v té době šestnáct let. Římskou císařovnou byla korunována 5. dubna 1355 na Boží hod velikonoční v Římě spolu s Karlovou korunovací římským císařem. Korunovace proběhla ve Svatopetrské bazilice a provedl ji papežský legát kardinál Pierre de Colombiers. Při zpáteční cestě se císařští manželé ubytovali v Pise, ale palác, ve kterém nocovali, byl během povstání zapálen, takže Karel IV. a jeho manželka si museli zachránit život útěkem v nočních úborech. Karel brzy odboj potlačil a sedm vůdců povstání dal popravit.  Vzdělanost a uměnímilovnost Anny je potvrzena dopisy, které si vyměňovala se slavným italským básníkem Petrarcou. Seznámila se s ním v Římě při korunovaci. Petrarca uznával Karla IV. jako císaře a vkládal do něj naděje na sjednocení Itálie. To se však nesplnilo, neboť Karel IV. se věnoval především své zemi a středoevropskému prostoru.

Dcera Alžběta a syn Václav.

Až po uplynutí pěti let od svatby se Anna stala matkou. V roce 1358 porodila dceru Alžbětu (1358–1373) a o tři roky později 26. února 1361 na císařském hradě v Norimberku syna Václava. Dlouho očekávané narození následníka trůnu se stalo příležitostí k velkým oslavám. Karel se tak konečně dočkal syna a dědice, budoucího krále Václava IV.  Před Václavovým narozením byl ve značné výhodě Karlův mladší bratr Jan Jindřich, neboť měl již tři syny. Karel IV. se snažil jednak zajistit kontinuitu lucemburské dynastie v českých zemích a v říši, jednak si chtěl pojistit trvalé připojení slezských dědičných vévodství Svídnicka, Javorska a části Lužice. Naplánoval proto sňatek své tehdy jediné dcery ze svazku s Annou Svídnickou a potenciální dědičky obou vévodství Alžběty s jedním ze synů Jana Jindřicha.  S ohledem na fakt, že nejstarší syn Jošt Moravský byl zasnouben s jedinou neteří a potenciální dědičkou uherského krále Ludvíka Velikého a Jan Soběslav byl tou dobou vychováván v Praze, domnívá se Václav Štěpán, že mělo jít právě o Jana Soběslava. Tento sňatek měl být draze vykoupen poplatkem papeži za udělení dispensu pro manželství osob tak blízce příbuzných. Narození Václava IV. však tento plán proměnilo ve zcela zbytečný.

Úmrtí Anny ve 23 letech.

Anna Svídnická zemřela při porodu třetího dítěte 11. července 1362 ve věku pouhých dvacet tří let a s ní i její bezejmenný potomek. Karel IV. velmi truchlil pro svou mladou a inteligentní ženu. Nechal jí pochovat stejně jako předchozí ženy ve Svatovítském chrámu na Hradčanech a na několik měsíců se uzavřel na Karlštejně. Svídnicko a Javorsko nepřipadlo Českému království po smrti Boleslava II. v roce 1368, ale až po smrti jeho ženy Anežky Habsburské v roce 1392. Karel IV., věrný svým snahám o zajištění potomků a získání dalších politických a územních zisků, se o rok později v květnu 1363 oženil s Alžbětou Pomořanskou.

Anna Svídnická (německy "Anna von Schweidnitz", polsky "Anna Świdnicka", 1339 – 11. července 1362, Praha), jejím otcem byl Jindřich II. Svídnický a matkou byla uherská princezna Kateřina. Anna Svídnická byla česká královna, římská královna, římská císařovna a třetí manželka římského císaře a českého krále Karla IV. Lucemburského.

Anna of Schweidnitz (Świdnica) (also known as Anne or Anna of Świdnica,,, ) (Świdnica, 1339 – 11 July 1362 in Prague) was Queen of Bohemia, German Queen, and Empress of the Holy Roman Empire. She was the third wife of Emperor Charles IV.


Popis.

Barvínky jsou vytrvalé byliny nebo řidčeji polokeře. Lodyhy jsou poléhavé nebo řidčeji přímé, na bázi dřevnatějící. Obsahují vodnatou šťávu. Oddenek je dlouze plazivý. Listy jsou jednoduché, vstřícné, kožovité, krátce řapíkaté až přisedlé, celokrajné, bez palistů. Listy jsou většinou stálezelené, řidčeji na zimu odumírají i s nadzemní částí stonků (např. barvínek bylinný). Květy jsou jednotlivé (výjimečně ve dvoukvětých vrcholících), úžlabní. Kalich je drobný, bez žlázek, s krátkou trubkou a dlouze zašpičatělými kališními cípy. Koruna je nejčastěji modrá až fialová, řidčeji červená nebo bílá, řepicovitá, s válcovitou korunní trubkou. Okraje korunních laloků se překrývají směrem doleva. V ústí korunní trubky jsou chlupy nebo šupiny. Tyčinek je 5 a jsou nitkami přirostlé v dolní polovině korunní trubky. Gyneceum je svrchní, složené ze 2 volných plodolistů. Čnělka je nitkovitá, zakončená hlavatou, na konci hustě chlupatou bliznou. Pod bliznou je prstencovitý val. Plodem je souplodí na bázi srostlých, válcovitých měchýřků. Měchýřky pukají břišním švem a obsahují úzce elipsoidní, lysá semena.

Rozšíření.

Rod barvínek zahrnuje 6 druhů. Je rozšířen v Evropě, Jihozápadní a Střední Asii a severozápadní Africe. V České republice se vyskytuje barvínek menší ("Vinca minor"), druh rozšířený téměř v celé Evropě. V teplejších částech Evropy se dále vyskytuje barvínek větší ("V. major"), barvínek bylinný ("V. herbacea") a v západní polovině Středomoří barvínek "Vinca difformis". Severní okraj areálu barvínku bylinného zasahuje až do nejteplejších oblastí Slovenska. Druh "Vinca erecta", je rozšířen v Afghánistánu a Střední Asii. V roce 2012 byl z oblasti východní Anatolie v Turecku popsán nový druh polokeřovitého růstu, "Vinca soneri".

Taxonomie.

Rod "Vinca" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Vinceae". Ze známějších rodů jsou do tohoto tribu dále řazeny např. rody "Catharanthus" a "Rauvolfia".

Obsahové látky a jedovatost.

Barvínky obsahují malé množství alkaloidů a jsou mírně jedovaté. Průměrný obsah alkaloidů v nati barvínku menšího je asi 0,3%. Mezi alkaloidy byl identifikován vinkamin, pervincin, isovinkamin, vinkamidin, vinkaminorein a vinkaleukoblastin. Z dalších látek obsahuje barvínek menší saponiny, třísloviny, pektin, hořčiny (vincin), flavonoly a kyselinu ursolovou.  Tzv. vinka alkaloidy ("vinca alkaloids"), používané v chemoterapii při léčbě rakoviny, pocházejí z odlišné rostliny, barvínkovce růžového ("Catharanthus roseus"). Barvínkovec růžový pochází z Madagaskaru a v minulosti byl rovněž řazen do rodu "Vinca".

Význam.

Výtažky z různých druhů barvínku a izolované alkaloidy jsou zkoumány z lékařského hlediska. Alkaloid vinkamin způsobuje snížení vysokého krevního tlaku a používá se jako součást různých preparátů k léčbě hypertenze. Vinkaleukoblastin způsobuje trvalý pokles počtu bílých krvinek a potlačuje růst a aktivitu nádorových buněk. Barvínek menší má význam v bylinném léčení a homeopatii.  Barvínek menší ("Vinca minor") je v České republice běžně pěstován v různých kultivarech jako stínomilná a půdopokryvná zahradní trvalka. Existují kultivary s bílými, růžovými či jinak zbarvenými květy, s panašovanými listy apod. V teplejších oblastech je možno s dobrým zimním krytem pěstovat i barvínek větší ("Vinca major").  Ze sbírek českých botanických zahrad jsou uváděny různé kultivary barvínku menšího a barvínku většího a rovněž barvínek bylinný.

Barvínek ("Vinca"), v minulosti též nazývaný brčál, je rod rostlin z čeledi toješťovité. Barvínky jsou vytrvalé byliny a polokeře s jednoduchými, celokrajnými, vstřícnými listy a pohlednými, nejčastěji modrofialovými květy. Rod zahrnuje 6 druhů a je rozšířen v Evropě, severozápadní Africe a jihozápadní Asii. V České republice roste jediný druh, barvínek menší. Barvínky mají význam v lékařství a jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Vinca (; Latin: "vincire" "to bind, fetter") is a genus of flowering plants in the family Apocynaceae, native to Europe, northwest Africa and southwest Asia. The English name periwinkle is shared with the related genus "Catharanthus" (and also with the common seashore mollusc, "Littorina littorea").


Život.

Mladý Eduard chtěl být původně diplomatem, kvůli čemuž pilně studoval, pod vlivem rodiny se však dostal k hudbě. Naučil se hrát na housle i na harfu. Od roku 1859 začal dirigovat rodinný orchestr. Vykonal s ním mnoho cest do zahraničí, hlavně do německých zemí, ale i Anglie a USA a Vídeňáci mu neříkali jinak, než "krásný Edi".  V roce 1872 se stal ředitelem dvorní plesové hudby (k. k. Hoffbalmusikdirektor). Když naplánoval druhou cestu do USA, jeho orchestr se proti tomu vzbouřil, načež ho Eduard rozpustil a stáhl se do ústraní. Bývalí hudebníci orchestru však získali nového dirigenta, kterým se stal Karl Michael Ziehrer a přijali jméno "Bývalá Straussova kapela". Eduard se pokusil tento název soudně napadnout, avšak neuspěl.  V roce 1906 se rozčarován z toho, že se jeho syn chce také věnovat hudbě, rozhodl spálit celý rodinný notový archiv, aby se synovi nedostal do rukou. Syn pak odjel do Ameriky a po návratu spolu s bratry utratili skoro všechen otcův majetek. V Americe utrpěl na železnici úraz a dostával potom od dráhy roční rentu. Většina skladeb se zachovala v tištěné formě a opisech.

Smrt a odkaz.

Zemřel v roce 1916 na infarkt. Byl pohřben na vídeňském Ústředním hřbitově (Wiener Zentralfriedhof) v čestném hrobě (skupina 32 A, číslo 42). 26. září 1991 byla odhalena pamětní deska na jeho bývalém domě v ulici Reichsratsstraße 9, Wien-Innere Stadt.  Eduard Strauss složil přibližně 300 skladeb, nebyl však tolik talentovaný jako jeho bratři. Mezi jeho nejznámější díla patří "Freie Bahn" op. 45, "Doktrinen" op. 79, nebo "Schneeflocken" op. 157.  Jeho nejstarší syn Johann Strauss se stal také skladatelem.

Eduard Strauß (psáno též Strauss, zvaný "Edi", 15. března 1835, Leopoldstadt (nyní Vídeň) – 28. prosince 1916, Vídeň) byl rakouský dirigent a skladatel. Také jeho otec, Johann Strauss byl skladatel, stejně i starší bratři Johann a Josef. Skládal taneční hudbu, hlavně valčíky a polky.

Eduard "Edi" Strauss (15 March 1835 – 28 December 1916) was an Austrian composer who, together with his brothers Johann Strauss II and Josef Strauss made up the Strauss musical dynasty. He was the son of Johann Strauss I and Maria Anna Streim. The family dominated the Viennese light music world for decades, creating many waltzes and polkas for many Austrian nobility as well as dance-music enthusiasts around Europe. He was affectionately known in his family as 'Edi'.


Výskyt.

Druh pochází ze Středomoří, odkud byl jako okrasná rostlina rozšířen po celé Evropě, střední a východní Asii, po indickém subkontinentu, Africe, Austrálii i Severní Americe. V České republice bývá rostlinou hojnou nebo občasnou, nejčastěji roste v termofytiku a mezofytiku, do podhůří vystupuje jen vzácně.

Ekologie.

Vyrůstá na mírně kyselých půdách na polích, vinicích, v zahradách, u cest a na rumištích i ruderálních trávnicích. Je poměrně teplomilná a vyhledává půdy dostatečně zásobené dusíkem.  Poměrně rychle se vyvíjí, ze semen vzchází v dubnu a květnu a květy se objevují již koncem května, plody dozrávají v letních měsících a usychá obvykle ještě před žněmi. Má mělce sahající větvený, kůlovitý kořen a je proto choulostivá na sucho. Ve vlhčích obdobích semena v půdě znovu vyklíčí na konci léta, ale prvé podzimní mrazíky ji obvykle zahubí; za zvlášť příznivých podmínek však přečká i mírnou zimu.

Popis.

Jednoletá rostlina se čtyřhrannou, poléhavou až vystoupavou, 5 až 30 cm dlouhou, větvenou lodyhou; z pupenů hypokotylu vyrůstají další výhonky. Listy bez palistů jsou vstřícné nebo rostou po třech v přeslenech, jsou přisedlé, eliptické až vejčité, 15 × 20 mm velké, celokrajné, tupě špičaté a mají někdy po obvodě úzký blanitý lem.  Jednotlivé květy rostou na tenkých a dlouhých stopkách, které jsou za květu vzpřímené a ve zralosti svěšené. Květy jsou oboupohlavné, pětičetné a vyrůstají z úžlabí středních a horních listů, bývají červené nebo vzácněji modré či světložluté. Zvonkovitý kalich je hluboce dělený v kopinaté, 5 mm dlouhé lístky s blanitým okrajem. Kolovitá koruna, zpravidla v průměru okolo 7 mm velká, má lístky obvejčité, po okraji jemně zubaté a žláznatě brvité. Pět tyčinek s chlupatými nitkami vyrůstá v jednom kruhu, semeník je svrchní a po opylení hlavičkovité blizny dozrává v tobolku. Kvete od června do září.

Rozmnožování.

Květ nemá nektar a je opylujícím hmyzem obvykle opomíjen. Koruna se po tři dny ráno otevírá a odpoledne opět uzavírá, při těchto pohybech korunní plátky přitlačují prašníky přímo na bliznu a dochází tak k samoopylení. Plodem je kulovitá, 4 mm velká, jednopouzdrá tobolka otevírající se víčkem. Obsahuje až 40 drobných semen, která jsou trojhranná, jemně bradavčitá, červenohnědá až tmavohnědá a dlouhá asi 1,5 mm.  Rostliny se rozmnožuje výhradně semeny, kterých na rostlině dozraje několik stovek a v půdě si podržují klíčivost i po dobu 10 let. Čerstvá semena po dozrání špatně klíčí, nejlépe vzchází z povrchových vrstev půdy po přezimování v dubnu a květnu. První plody dozrávají v červenci.

Význam.

Drchnička rolní se vyskytuje na polích jako méně nebezpečný plevel, ve středoevropských podmínkách hlavně v okopaninách a prořídlých víceletých pícninách, občas také v obilninách a zeleninách.  Celá rostlina je jedovatá a dokáže způsobit i smrtelnou otravu. Riziko představuje zejména pro krávy a ovce, které spásají strniště, kde po sklizni někdy hromadně vyrostou nové rostliny. Příčinou případného úhynu zvířat bývá akutní selhání ledvin. Hlavní škodlivou látkou je glykosid cyklamin, obsažený v celé rostlině; nejvíce ho obsahuje kořen.  V minulosti byla tato rostlina v některých zemích léčivkou, používala se k léčbě duševních nemocí a epilepsie. Aplikovala se také při zácpě nebo proti žlučníkovým a ledvinovým kamenům.

Externí odkazy.

Drchnička rolní ("Anagallis arvensis") je drobná, jednoletá bylina, která je v české přírodě nejrozšířenějším druhem rodu drchnička. Tento archeofyt je považován za méně významný polní plevel a toxickou rostlinu pro domácí zvířata.

Anagallis arvensis or Lysimachia arvensis, commonly known as scarlet pimpernel, blue-scarlet pimpernel, red pimpernel, red chickweed, poor man's barometer, poor man's weather-glass, shepherd's weather glass or shepherd's clock, is a low-growing annual plant with brightly coloured flowers, most often scarlet but also bright blue and sometimes pink. The native range of the species is Europe and Western Asia and North Africa. The species has been distributed widely by humans, either deliberately as an ornamental flower or accidentally. "A. arvensis" is now naturalised almost worldwide, with a range that encompasses the Americas, Central and East Asia, the Indian Subcontinent, Malesia, the Pacific Islands, Australasia and Southern Africa.


Život.

Mládí a studia.

Narodil se 15. března roku 1900 ve Freyburgu. Jako sedmnáctiletý zedník, tehdy již s pětiletou praxí, se přihlásil na výmarskou stavební školu (Baugewerbeschule). Jeho tehdejší učitel ho doporučil v roce 1919 Walteru Gropiovi jako jednoho z prvních studentů Bauhausu. Studia ukončil v roce 1920 a spolu s expresionistickým architektem Paulem Linderem (1897-1968) se vydal na roční studijní cestu po Španělsku, kde se zabýval kreslením středověkých chrámů. V Barceloně se seznámil s Antoniem Gaudim, jehož architektura na mladého studenta hluboce zapůsobila. Neufert později v Německu horlivě obhajoval Gaudiho dílo. Po návratu ze Španělska v roce 1921 opět působil v Bauhausu, aby se stal vedoucím architektem v Gropiově ateliéru, uznávaném výtvarném studiu tehdejší Výmarské republiky.

Předválečné působení v Bauhausu.

V roce 1923 se seznámil s malířkou Alicí Spies-Neufertovou, někdejší studentkou významných členů Bauhasu Georga Mucheho a Paula Kleea, a v roce 1924 se s ní oženil. Společně měli čtyři děti (Peter, Christa, Ingrid a Ilas).  O dva roky později v roce 1925 úzce spolupracoval s Gropiem na realizaci nových budov Bauhausu v Desavě a na stavbě soukromých sídel zmíněných mistrů Bauhasu Mucheho, Kleea a Vasilije Kandinského. V roce 1926 se vrátil do Wiemaru, kde učil na Vysoké škole stavební (Bauhochschule), známé také jako "druhý Bauhaus", pod profesorem Otto Bartingem. Mezi léty 1928 a 1930 zrealizoval množství staveb mezi něž patří např. Mensa na Cestě filozofů (Philosophenweg) a akademické pracoviště při vysoké škole v Jeně známé jako Abbeanum.

Nástup nacismu.

Je rovněž autorem návrhu svého soukromého rodinného sídla v Gelmerondě poblíž Výmaru, jež zrealizoval v roce 1929 a které je dnes sídlem Neufertovy nadace (v současné době je rovněž museem výtvarného umění). Po uzavření Vysoké školy stavební (Bauhochschule) nacisty v roce 1933, se přestěhoval do Berlína, kde rok pracoval v soukromé výtvarné škole Johanna Ittena, který byl v roce 1934 rovněž nucen školu uzavřít.  Velmi brzo, již v době svých studií, pocítil nutnost racionalizace stavebně-technického procesu navrhování budov a potřebu normovaných pravidel.  V roce 1934 se stal stálým architektem Lužických skláren (Vereinigte Lausitzer Glaswerke). Je autorem návrhu soukromého sídla jejich ředitele Dr. Kindta (s barevnými vitrážemi Charlese Crodela) a množstvím domů, kanceláří a továrních budov v Bílé vodě (Weißwasser), Černicích (Tschernitz) a Kamenci (Kamenz). Ve stejné době začal pracovat své knize v českém překladu známé jako Navrhování staveb (Bauentwurfslehre. Handbuch für den Baufachmann, Bauherren, Lehrenden und Lernenden), kterou publikoval o dva roky později v dubnu roku 1936. Kniha se stala v průběhu následujících let stěžejním dílem celosvětové architektonické tvorby a obecně uznávanou normou v procesu navrhování budov. Je odkazována ve velkém množství stavebně-výtvarné literatury a v dnešní době je s drobnými úpravami přeložena do osmnácti jazyků včetně češtiny.  V roce 1936 odcestoval do New Yorku na pozvání Franka Lloyda Wrighta, kde zaznamenal velký úspěch s prvním vydáním své knihy. Po návratu do Berlína začal připravovat druhé vydání. Státní podpora jeho studia ho přiměla zůstat v Německu. V roce 1939 ho Albert Speer přiměl ke spolupráci na standardizaci německé průmyslové architektury a jmenoval ho vedoucím skupiny, která se danou problematikou zabývala.

Poválečná výtvarně-technická činnost.

Po 2. světové válce byl jmenován profesorem hesenského vysokého učení technického v Darmstadtu. V roce 1953 si otevřel vlastní kancelář Neufert und Neufert spolu se svým synem Petrem a realizoval množství průmyslových projektů.  Zemřel v roce 1986 v Bugneaux-sur-Rolle ve Švýcarsku.

Ernst Neufert (15. března 1900 – 23. února 1986) byl německý architekt významně působící především v předválečném Německu. Byl členem avantgardní výtvarné školy Bauhaus a je znám především jako autor světoznámé publikace Navrhování staveb (Bauentwurfslehre. Handbuch für den Baufachmann, Bauherren, Lehrenden und Lernenden).

Ernst Neufert (15 March 1900 – 23 February 1986) was a German architect who is known as an assistant of Walter Gropius, as a teacher and member of various standardization organizations, and especially for his essential handbook "Architects' data".


Život a působení.

Narodil se v rodině Amédée Hadamarda, který učil gramatiku, historii a geografii na gymnáziu ve Versailles. Roku 1868 se rodina přestěhovala do Paříže, kde otec učil na prestižních gymnáziích Lycée Charlemagne a Lycée Louis-le-Grand. Tam Jacques roku 1883 také maturoval s vyznamenáním z matematiky a mechaniky. V letech 1884–1888 studoval na École normale supérieure, kde mezi jeho učiteli byl také Charles Hermite, a pak učil na lyceu. Roku 1892 obhájil doktorát za práci o funkcích definovaných Taylorovou řadou a obdržel Grand Prix matematických věd za práci o prvočíslech (konkrétně za pojednání o Riemannově zeta funkci). Téhož roku se oženil s Louise-Anne Trénel a odstěhovali se do Bordeaux, kde se Hadamard stal roku 1896 profesorem.  Publikoval mnoho významných prací, zejména důkaz prvočíselné věty (1896), a v Bordeaux se narodili jeho dva nejstarší synové. Roku 1897 získal místo na Sorbonně a přestěhoval se do Paříže. Za antisemitské kampaně 1898 se zastal Alfreda Dreyfuse, což byl jeho švagr. V tomtéž roce vyšel kromě významných prací o diferenciálních rovnicích, geodézii a optice i první díl jeho přednášek o geometrii a obdržel Ponceletovu cenu. V letech 1897–1902 se narodil další syn a dvě dcery. 1906 byl zvolen presidentem francouzské matematické společnosti, 1912 se stal profesorem na École Polytechnique a byl zvolen členem francouzské Akademie věd na místo po zemřelém Henri Poincaré.  Roku 1916 padli oba jeho nejstarší synové v bitvě u Verdunu. Po válce přednášel na polytechnice i na Collège de France a hodně cestoval, také do USA. Tam po obsazení Francie 1940 s rodinou emigroval a přednášel na Columbia University, roku 1944 padl ve válce jeho třetí syn. Po válce se vrátil do Francie a angažoval se v mírovém hnutí, roku 1951 byl prvním mezinárodním laureátem Ceny A. Feltrinelliho.

Jacques Salomon Hadamard ["žak salomon adamár"] (8. prosince 1865 Versailles, Francie – 17. října 1963 Paříž) byl francouzský matematik a profesor na univerzitě a polytechnice v Paříži, člen Francouzské akademie věd a mnoha dalších. Zabýval se teorií čísel (dokázal asymptotický zákon o rozložení prvočísel), teorií diferenciálních rovnic a teoretickou mechanikou. Zpracoval teorii celých analytických funkcí a ovlivnil vývoj funkcionální analýzy.

Jacques Salomon Hadamard ForMemRS (; 8 December 1865 – 17 October 1963) was a French mathematician who made major contributions in number theory, complex analysis, differential geometry and partial differential equations.


Historie objevů.

Sivapithecus je jedním z nejdéle známých vyhynulých hominoidů. Poprvé byl objeven již v roce 1878 v oblasti Potwar plateau, která je součástí pohoří Siválik v severním Pákistánu. Richard Lydekker tyto ostatky v roce 1879 popsal pod jménem "Palaeopithecus sivalensis". Pak ale bylo zjištěno, že stejný název už nese jiný vyhynulý tvor. Proto Guy Ellock Pilgrim ostatky z pohoří Siválik v roce 1910 přejmenoval "Sivapithecus indicus" podle indického boha Šivy.  Během první poloviny 20. století byly v pohoří Siválik nalézány další ostatky fosilních hominoidů, a to v prostoru Potwar plateau v Pákistánu i v okolí obce Haritalyangar v severní Indii. Podle tehdejších zvyklostí v paleontologii byly jednotlivé rody a druhy definovány i na základě jediného zubu nebo jeho zlomku. Jen do roku 1915 tak bylo z podhůří Himálaje popsáno celkem 11 nových rodů a 28 nových druhů hominoidů a další stále přibývali.  Proto když George Edward Lewis publikoval v roce 1937 první taxonomickou revizi dosud známých ostatků ze Sivalické oblasti, našel mezi nimi mnoho shodných znaků. Nálezy tudíž redukoval jen do čtyř rodů ("Ramapithecus", "Bramapithecus", "Sugrivapithecus" a "Sivapithecus") s devíti druhy. Většinou se jednalo o vzorky izolovaných zubů a zcela chyběly jakékoliv doklady mozkoven nebo postkraniální kostry. Již v této době ale byly pozorovány určité shody s utvářením chrupu moderního orangutana.  Hledání vyhynulých hominoidů z pohoří Siválik pokračovalo i v 50. a 60. letech 20. století, opět zejména v oblasti Potwar plateau a v okolí obce Haritalyangar. Další rozsáhlou revizi dosavadních nálezů uveřejnili v roce 1965 Elwyn L. Simons a David Pilbeam. V platnosti ponechali pouze rody Ramapithecus a Sivapithecus. Během 60. a 70. let oba autoři také intenzivně prosazovali názor, že Ramapithecus je první hominin, přímý předek Australopitéka i moderního člověka. Až počátkem 80. let 20. století začala větší část odborníků považovat rody Ramapithecus a Sivapithecus za synonyma a Ramapithecus byl z lidské vývojové linie vymazán.  Sporadické sběry v severní Indii na přelomu 20. a 21. století přinesly již jen malé množství nálezů. Získané kosterní ostatky v současnosti nejsou o mnoho kompletnější než v polovině 20. století. Sivapithecus je doložen převážně izolovanými zuby, zlomky čelistí a jen několika málo fragmenty postkraniální kostry. Předpoklad, že se jedná o blízkého příbuzného současných orangutanů posílil unikátní nález značně kompletní lebky včetně dolní čelisti v Potwar Plateau, který publikoval David Pilbeam v roce 1982.  Do rodu Sivapithecus bylo v minulosti řazeno velké množství nálezů, které jsou v současnosti přijímány jako samostatné taxony. Jedná se například o rody Griphopithecus a Ankarapithecus z Turecka nebo Lufengpithecus z Číny.

Popis.

Sivapithecus byl poměrně úspěšným rodem, který přežíval po dlouhou dobu a rozdělil se nejméně do tří druhů. Oproti ostatním savcům je ovšem v pohoří Siwalik nalézán jen vzácně, tudíž populace tohoto rodu nemohly být v minulosti příliš velké. Nejstarší nálezy pocházejí z doby před 10 - 12,5 miliony let. Vrcholné období výskytu spadá do doby před 9 - 10 miliony let a v době před 9 miliony let Sivapitékové postupně ubývají a mizí.  Sivapithecus žil v korunách stromů subtropických opadavých lesů a dosahoval hmotnosti maximálně 35 kg. Detaily tváře lze pozorovat zejména díky nálezu dobře dochované obličejové části lebky z "Potwar plateau". Ta ve své celkové podobě i v některých anatomických detailech silně připomíná moderní orangutany. Má široké jařmové oblouky, vysoký a úzký nosní otvor, vysoké oválné očnice, umístěné blízko u sebe i výrazně vyčnívající premaxilu. Kosti mozkovny však chybí, a proto nelze odhadovat velikost mozku.  Sivapithecus měl také robustní dolní čelist a zuby se silnou vrstvou skloviny, které mu umožnily pojídat kromě měkkého ovoce i tužší plody, jako například ořechy a semena. Tyto tužší složky potravy, náročnější na zpracování, ovšem nemusely tvořit podstatnou část jídelníčku. Sivapithecus je mohl konzumovat jen sezónně, v méně příznivých obdobích roku, kdy ovoce nebylo k dispozici.  Nálezy postkraniální kostry jsou mnohem vzácnější než ostatky čelistí a zubů. Získané fragmenty jsou navíc předmětem mnoha debat, protože na rozdíl od lebky neukazují zcela jednoznačně na spojení s orangutany.  Většina dochovaných kostí má celkem moderní charakter a odpovídá obratnému pohybu v korunách stromů. Problematická je zejména proximální hlavice pažní kosti, která svým tvarem ukazuje spíše na kvadrupední chůzi po ploskách chodidel, typickou pro časně miocénní hominoidy nebo pro současné kočkodanovité opice. Utváření pažní kosti tak přímo odporuje schopnosti brachiace nebo jiného pohybu v závěsu pod větvemi. Také články prstů jsou příliš krátké a rovné, takže přední končetiny by Sivapitékovi při houpání a ručkování neumožňovaly dostatečně pevný úchop. Zároveň však byly prsty natolik silné, že dovolují předpokládat pomalé šplhání v částečně vzpřímeném postoji. Tomu odpovídají i dochované kosti zánártí. Ukazují na existenci velkého chodidla, které bylo stabilní v různých pozicích a mohlo tudíž dobře podpírat vzpřímené tělo.  Sivapithecus tedy uplatňoval chůzi a běh po všech čtyřech končetinách jako opice, ale zároveň se dokázal pohybovat ve více vzpřímeném postoji jako současní lidoopi. Mohl obratně lézt a šplhat ve větvích, ale ne ručkovat. Na rozdíl od moderních orangutanů ještě nevyužíval brachiaci.

Fylogeneze.

Rod Sivapithecus byl téměř od prvního objevu pokládán ze příbuzného moderních orangutanů a většinou odborníků je stejný názor zastáván i v současnosti. Do vývoje člověka tento hominid patrně nezasáhl.  Překážkou pro zařazení do podčeledi Ponginae může být nejasný způsob pohybu, při kterém zřejmě převažoval běh po všech čtyřech končetinách a chyběla schopnost brachiace. To odporuje jinak vyspělé morfologii čelistí a zubů.  Pokud je anatomie předních končetin u dnešních hominidů synapomorfním znakem, musel mít shodně utvářené končetiny i jejich poslední společný předek a všichni jeho potomci. Nálezy pažních kostí rodu Sivapithecus ovšem postrádají patřičné znaky. Z toho plynou dvě možnosti. Tou první je, že Sivapithecus není součástí vývojové linie orangutanů a podobnosti na lebce jsou náhodné důsledky konvergence. Velká část badatelů ovšem předpokládá, že Sivapithecus je předkem orangutana, protože adaptace na pohyb v závěsu mohly vzniknout u gibonů, orangutanů, goril i šimpanzů nezávisle na sobě, nejde tedy o synapomorfii. Tomu odpovídá i nedávno nalezená kostra rodu Pierolapithecus ze Španělska. Čtyřnohá chůze se ale u Sivapitéka mohla vyvinout i druhotně, v důsledku specializace na specifické podmínky prostředí.

Druhy.

V současnosti jsou rozeznávány celkem tři druhy rodu Sivapithecus, které se liší velikostí i dobou výskytu:  Rod Sivapithecus byl pravděpodobně rozčleněn do většího množství druhů, které je však podle zlomkovitých ostatků velmi obtížné definovat. Nálezy, které jsou v současné době k dispozici, vyžadují důkladnou revizi a taxonomie rodu Sivapithecus se tak může v budoucnu značně změnit.

Externí odkazy.

Fotografie nálezů druhu Sivapithecus indicus  Fotografie nálezů druhu Sivapithecus parvada  Fotografie nálezů druhu Sivapithecus sivalensis

Sivapithecus (česky též Sivapiték) je rod vyhynulých hominidů, žijících ve středním až mladším miocénu (asi před 8,5 - 12,5 miliony let) v oblasti jižní Asie (dnešní Indie a Pákistán). Pravděpodobně je nejstarším známým zástupcem vývojové linie orangutanů.

Sivapithecus (Shiva's Ape) (syn: "Ramapithecus)" is a genus of extinct apes. Fossil remains of animals now assigned to this genus, dated from 12.2 million years old in the Miocene, have been found since the 19th century in the Siwalik Hills of the Indian subcontinent. Any one of the species in this genus may have been the ancestor to the modern orangutans.


Život.

Mládí a výcvik.

Její otec Jevgenij Jakovlevič Savickij byl maršál letectva, dvojnásobný hrdina Sovětského svazu a účastník Velké vlastenecké války. V šestnácti letech se přihlásila do výsadkářského klubu a než skončila střední školu, měla za sebou stovky seskoků, byla mistryní tohoto sportu. Po maturitě se dostala na Moskevský letecký institut, fakultu stavby letadel. Souběžně se studiem se učila létat. Na letišti v Tušinu zvládla vyšší pilotáž a stala se členkou sportovního mistrovského týmu SSSR. V roce 1965 třikrát skočila na padáku ze stratosféry, každý seskok byl světovým rekordem. Stala se také absolutní mistryní světa na vrtulových letadlech. Pak se dostala do školy zkušebních pilotů. V roce 1977 dosáhla na sériovém nadzvukovém Je-133 (MiG-25PU) rekordní výšky 21140 metrů, obdobných rekordů dosáhla několik. V roce 1980 se stala členkou týmu připravujících se kosmonautů MMZ Skorost. Po 19 letech od letu Těreškovové se stala druhou ženou světa, která letěla do vesmíru. Bylo jí 34 let, je zaregistrována jako 111. člověk ve vesmíru.

Lety do vesmíru.

První svůj let absolvovala na lodi Sojuz T-7 koncem léta 1982. Start byl z kosmodromu Bajkonur, na palubě s ní letěli Leonid Popov a Alexandr Serebrov. Po 25 hodinách se připojili k orbitální stanici Saljut 7, kde je uvítala stálá posádka ve složení Anatolij Berezovoj a Valentin Lebeděv. Když se po několika dnech práce se Sojuzem T-5 vrátila na Zemi, měla za sebou prvních 189 hodin ve vesmíru.  Po návratu pracovala rok v letecké konstrukční kanceláři, pak v konstrukci kosmických přístrojů a souběžně se podrobila výcviku pro další let.  Podruhé letěla jako palubní inženýrka na stanici Saljut 7 o dva roky později v lodi Sojuz T-12. Jejími kolegy byli Vladimir Džanibekov a Igor Volk. Na Saljutu byla v té době stálá posádka Leonid Kizim, Oleg Aťkov, Vladimir Solovjov, která zde zůstala i nadále. Savická vystoupila jako první žena světa na tři hodiny do volného prostoru (EVA) k experimentům se svářením. Přistáli po 11 dnech na Zemi, v Kazašské SSR.  Strávila ve vesmíru 19 dní, čímž utvořila další světový rekord mezi ženami.

Po letech.

V letech 1983–1993 byla členkou týmu NPO Energija v Rusku. V roce 2007 byla na volební kandidátce komunistů KSRF.

Světlana Jevgeňjevna Savická (, * 8. srpna 1948 Moskva, SSSR) je bývalá sovětská kosmonautka, pilotka a konstruktérka ruské národnosti, mnohonásobná letecká světová přebornice a první žena, která vystoupila do volného vesmírného prostoru.

Svetlana Yevgenyevna Savitskaya (; born 8 August 1948) is a retired Soviet aviator and cosmonaut who flew aboard Soyuz T-7 in 1982, becoming the second woman in space. On her 1984 Soyuz T-12 mission she became the first woman to fly to space twice, and the first woman to perform a spacewalk.