Historie.

V Bulgaru byly objeveny archeologické vykopávky z období neolitu, doby bronzové a železné, které evidentně souvisí s výhodnou polohou místa u řeky Volhy. První opevněné osídlení zde bylo vystavěno na vyvýšeném pahorku u řeky někdy v 4. - 7. století n. l.

Volžské Bulharsko.

Název "Bulgar" souvisí s etnonymem "Bulhaři". Nejstarší bulharská osídlení na území současného Bolgaru vznikla na přelomu 9. a 10. století. Nejstarší opevnění bylo vybudováno na místě současného hradiště již v 10. století.Předpokládá se, že vznik opevněného bulharského sídla na vysokém břehu Volhy poblíž ústí Kamy souvisí s výhodnou pozicí, která umožňovala kontrolovat rozsáhlá území. Výrazným podnětem pro vznik hradiště v těchto místech byla také skutečnost, že přes místo vedla důležitá obchodní trasa. Podle názoru ruského historika V. L. Janina "„po celé období od konce 8. až do začátku 11. století byl jedinou branou, přes kterou probíhal obchod Rusi s Východem, právě Bulgar“".  Roku 920 arabský geograf Abú Zaíd al-Balchí poprvé zmiňuje Bulgar. Tehdy zde působili vyhlášení mistři - klenotníci, kameníci, kožišníci a kováři. Bulgarské výrobky jako kůže, kožichy, med či drátěné košile byly známy v mnohých zemích a byla po nich velká poptávka. Bulgarští kupci čile obchodovali s mnohými zeměmi Evropy i Asie. Na výroční jarmark sem přijížděli kupci z Číny, Bagdádu, Damašku, Hispánie a Skandinávie. Mnozí zahraniční obchodníci měli ve městě své čtvrtě a ulice. Al-Balchí píše: "„Co se týče vzhledu, Bulgar je malé město, není nijak rozlehlý, známý je pouze tím, že je hlavním obchodním místem tohoto státu.“"  Arabský cestovatel Ibn Haukal potom píše: "„Bulgar je neveliké město, nemající mnoho majetku, známý byl proto, že byl přístavem těch států.“"  Geograf Al-Idrísí na své mapě podrobně zmapoval Volžské Bulharsko i sám Bulgar.  Do dobytí Mongoly v roce 1236 bylo město jedním z center zahraničního obchodu Volžského Bulharska. Podle tatarského historika F. Š. Chuzina dosahovala rozloha města včetně předměstí až 12 ha, avšak v 10. - 13. století stál Bulgar ve stínu Biläru a Suvaru. Rozkvět Bulgaru přišel až pod nadvládou Zlaté hordy, kdy se jeho území téměř zdesetinásobilo a objevily se monumentální stavby.

Mongolská nadvláda.

Na přelomu roku 1223-1224 (konec roku 620 podle islámského kalendáře) mongolská vojska pod vedením generálů Džebeje a Sübeteje, která prošla přes Írán a Kavkaz, rozbila ruská a kumánská vojska v bitvě na řece Kalce, porážku utrpěla až od Bulharů. Nicméně roku 1229 uspořádali Mongolové nové tažení, obsadili město Saksin v dolním Povolží a napadli strážné osady na řece Ural. V témže roce Bulhaři prodloužili mírovou smlouvu s Vladimirským knížectvím.  Bulgar byl dobyt a vypálen roku 1236 v rámci mongolského vpádu do Evropy, vedeného druhým panovníkem Zlaté hordy Bátúem.  Do vybudování hlavního města Saraj-Batu se hlavní stan Bátúa nacházel právě v Bulgaru. Za vlády muslimského panovníka Berke se stal Bulgar centrem zemí bývalého Volžského Bulharska. Právě v tomto období vznikly v Bulgaru stavby, které se částečně dochovaly dodnes.  Roku 1361 vypálil Bulgar v rámci bojů o následnictví ve Zlaté hordě emír Bulat-Timur, město však bylo znovu obnoveno. Po bitvě na Kondurče (1395) byl Bulgar, stejně jako jiná bulharská města, zničen vojsky emíra Timura. Záhy byl zase obnoven, avšak roku 1431 ho definitivně zničil Fjodor Pjostryj, vévoda velkoknížete Vasilije II., což definitivně ukončilo veškeré naděje na obnovení Volžského Bulharska. Novým centrem oblasti se stala Kazaň a Bulgar zůstal opuštěn.

Novověk.

V bezprostřední blízkosti trosek Chrámové mešity vyrostl na počátku 18. století pravoslavný Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.  Roku 1722 navštívil Bulgar Petr I. Veliký, který nařídil místní správě provést obnovu dochovaných staveb, kterých zde tehdy údajně stálo ještě 70. Jeho příkazu však bylo uposlechnuto velmi vlažně (byl např. opraven Velký minaret), a tak v době návštěvy Kateřiny II. Veliké bylo zaznamenáno už jen 44 staveb, na konci 19. století 6.  Památkově chráněným se stalo bulgarské hradiště roku 1969, tehdy také začaly práce na obnově a konzervaci dochovaných památek. Intenzivní renovátorské práce se rozeběhly roku 1998 v souvislosti s kandidaturou památky na zápis do seznamu UNESCO. Roku 2000 byl podle starých náčrtů obnoven Velký minaret. V roce 2010 začal být na území hradiště a přilehlého města Bolgar realizován velkolepý projekt renovace památek starého Bulgaru a výstavby nové infrastruktury, podporující rozvoj turismu. U jižní brány Bulgaru tak vznikla nová Bílá mešita s turistickým zázemím na břehu hradiště nový říční přístav pro výletní lodě z Kazaně, dále informační centrum, nové expozice aj.  Roku 2014 byl bulgarský historický a archeologický komplex zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.

Příčiny zápisu na seznam UNESCO.

Bulgarský historický a archeologický komplex naplňuje následující kritéria světového dědictví UNESCO:  Kritérium II: Historický a archeologický komplex Bulgaru dokládá vzájemné ovlivňování a reintegraci několika po sobě jdoucích kulturních tradic a různých vládců, které se odráží v architektuře, urbanismu a tvorbě krajiny. Zdejší stavby ilustrují kulturní výměny mezi turkickými, ugrofinskými, slovanskými a jinými tradicemi. Tento vzájemní kulturní vliv se týká dřevostaveb (region je bohatý na dřevo), přínosu stepních turkických kmenů, orientálního vlivu spojeného s přijetím islámu i evropsko-ruských slohů, které dominovaly po přičlenění této oblasti k ruskému státu.  Kritérium VI: Bulgar zůstává místní připomínkou tatarských muslimů a pravděpodobně také dalších muslimských skupin širšího regionu Eurasie. Jeho prostřednictvím dochází k propojování náboženství a duchovních hodnot, což dokládá především každoroční náboženská pouť. Bulgar poskytuje důkazy o existenci nejsevernější rané muslimské enklávy, etablované v souvislosti s oficiálním přijetím islámu Volžskými Bulhary za státní náboženství roku 922, což mělo trvalý dopad na kulturní a architektonický rozvoj širšího geografického regionu.

Nevýznamnější památky Bulgaru.

Chrámová mešita a Velký minaret.

Stavba Chrámové mešity byla započata po dobytí města mongoly a dokončeno bylo v 60. letech 13. století. Byla dominantou města, měla vyjadřovat moc vládců, nadvládu islámu a udivovat svými rozměry a svou nádherou cizince. Tato stavba zbudovaná z bílého vápence na vyvýšenině jednoznačně dominovala okolní zástavbě a z jejích věží byl výhled na kilometry daleko.  Chrám měl původně 32x34 m, strop neslo 20 čtverhranných sloupů. Stěny chrámu byly zpevněny vnějšími podpěrami. Výraznou přestavbou prošla mešita na přelomu 13. a 14. století, když byly odstraňovány následky poničení. Čtyřhranné sloupy byly nahrazeny osmihrannými, z nichž se jeden dochoval dodnes. Po poničení města Bulat-Timurem došlo k další přestavbě, při které byly mj. přistavěny čtyři rohové pevnostní věže. Hlavní chrám totiž plnil v případě ohrožení města také obranné funkce, jak to bylo ve středověku u východních muslimů běžné.  V 60. letech byly provedeny rozsáhlé archeologické vykopávky a ruiny mešity byly očištěny od pozdějších nánosů. Nyní je na místě k vidění kromě původně zachovaných elementů také několik kopií vytvořených na základě nálezů, např. kopie sloupu a kamenného rámu okna s původními dekoracemi.  U severní stěny Chrámové mešity se dochovaly základy Velkého minaretu, jehož podoba se dochovala na starých vyobrazeních a byla i poměrně podrobně popsána. Víme tak, že dosahoval výšky 24 m. Ačkoli byl na příkaz Petra I. opraven, do našich dob se nezachoval (zřítil se roku 1841). Jeho replika byla na základě náčrtů vystavěna roku 2000.

Severní mauzoleum.

Proti hlavnímu vchodu Chrámové mešity bylo v 30. letech 14. století postaveno Severní mauzoleum pro uchovávání ostatků význačných lidí, jak to bylo tehdy v muslimském světě běžné. Po příchodu křesťanů sloužilo jednu dobu jako sklad potravin. Z původní stavby se zachovaly pouze základy a zbytky zdí. Při restaurátorských pracích v 60. letech byla na mauzoleum usazena železobetonová kupole obložená kamenem.  V mauzoleu se dochovala také řada náhrobních desek, které jsou důležitým svědectvím o jazyce, sociálních vztazích a náboženských zvyklostech povolžských Bulharů. Nápisy na náhrobcích mají v souladu s tradicemi 8-12 řádků. První řádek je vždy citát z koránu, nejčastěji: "„On je živý, který neumírá.“" Následuje jméno zemřelého, specifikace předků do několika pokolení a datum smrti, mnohdy s přesností na den. Končí opět citátem z koránu: "„Smrt je branou a všichni lidé do ní vejdou.“"

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice (nebo též Uspenský chrám) byl vystavěn v letech 1732-1734 na náklady kazaňského kupce Michljajeva. Stavba byla založena nejspíše na troskách někdejšího chánského paláce, přičemž při stavbě byl evidentně použit materiál z okolních bulharských staveb, včetně hrobek. Výstavba tohoto chrámu je považována za projev carské politiky rusifikace. To potvrzuje i skutečnost, že v době výstavby chrámu v bezprostřední blízkosti stále ještě stál minaret někdejší mešity, který se zřítil až roku 1841, přičemž vážně poškodil věž kostela.  Po vzniku SSSR byl chrám zrušen, od 60. letech funguje jako výstavní síň. Jsou v něm vystaveny předměty objevené při vykopávkách v Bulgaru, zejména keramika a různé nástroje.

Východní mauzoleum.

Tato hrobka bulgarské šlechty se nachází na východ od Chrámové mešity. Vznikla na počátku 14. století. Základ stavby je čtvercový, výše stavba plynule přechází do osmiúhelníku, chráněná je jehlanovitou střechou. Velmi cenná je dochovaná klenba. Stejně jako ostatní bulgarské stavby, i Východní mauzoleum je zhotoveno z bílého a šedého vápence a z lehkého volžského pěnovce.  Na počátku 18. století byla stavba přeměněna v pravoslavný chrám. Ventilační štěrbiny byly rozšířeny na okna, byl vybudován nový vchod, provedena štukatura stěn, zbudováno vytápění, položena podezdívka pod ikonostas a zhotovena nová podlaha.  Při rekonstrukci v 90. letech 19. století byl nalezen vzácný náhrobní kámen datovaný 4. června 1291.  V 60. letech bylo mauzoleum očištěno od většiny zásahů souvisejících s přeměnou na křesťanský chrám a zbudována byla jehlanovitá střecha, na niž byl v 90. letech usazen islámský půlměsíc. V současnosti se zde nachází expozice provedených vykopávek.

Chánská lázeň.

Roku 1984 byly v centrální části hradiště nalezeny pozůstatky další kamenné stavby. Po provedení archeologického průzkumu byly objeveny zbytky pece a kanálků k vyhřívání lázně. Nalezena byla také celá řada předmětů jako keramika, mince, vodovodní trubky či fragmenty architektonických detailů. Kulturní vrstva zde dosahuje tloušťky více než 3 metrů a obsahuje pozůstatky od předbulharské éry (do 10. století) až po nánosy z ruské vesnice 17. - 19. století.

Malý minaret a Chánská hrobka.

V druhé polovině 14. století byla ta část hradiště poblíž Malého minaretu vylidněna, což souvisí nejspíše s důsledky vypálení města Bulak-Timurem roku 1361. Nejspíš proto právě zde vzniklo pohřebiště místní šlechty, z kterého se dochovalo několik hrobek a pahorků, skrývajících ruiny dalších kamenných staveb.  Na sever od Malého minaretu na území bývalého hřbitova se nachází ruiny čtyř hrobek ze 14. století, z nichž ta nejzachovalejší nese název Chánská hrobka. Z ní se dochovaly téměř kompletně dvě stěny, proto byo možno provést věrnou rekonstrukci do předpokládané původní podoby.

Bílý palác.

Jedná se o pozůstatky lázně z 14. století, tedy zařízení, které hrálo na východě tradičně důležitou roli nejen při vykonávání hygieny, ale i ve společenském životě jakožto místo setkávání a trávení volného času. Bílý palác zahrnoval převlékárnu, síň se studenou lázní, síň s teplou lázní a technické zázemí. Kromě společných místností zde byly také oddělené pokoje s koupelemi a fontánami.

Černý palác.

Ze všech památek bulgarské architektury je právě tzv. Černý palác nejlépe dochovaný.  Název Černý palác je spojen s legendou, podle které se stala tato budova posledním útočištěm místního chána Abdulláha, když město dobývala vojska emíra Timura. Emír proto rozkázal, aby budovu obložili dřevem a zapálili. Dobyvatelé předpokládali, že všichni uvnitř zahynou od ohně či dýmu. K jejich překvapení však po pohasnutí ohně zůstala na střeše živá dívka v bílém, chánova dcera. Emír Timur byl učarován její statečností i krásou, a tak jí nabídl sňatek. Zoufalá dívka souhlasila, avšak pod podmínkou, že její dva bratři, lapení a odsouzení k smrti, budou před jejími zraky propuštěni na svobodu. Emír tedy vydal patřičný rozkaz, a když se bratři uchýlili do bezpečí, ukončila dívka svůj život skokem do žhavého spáleniště. Od té doby se paláci říká Černý, neboť jeho ohořelé zdi zůstaly ještě dlouho zbarvené sazemi.  Pravděpodobnější však je, že název získala budova podle udírny, jež zde byla zřízena v 19. století.  Černý palác má čtvercový základ, na nějž je postaven osmiúhelník zakončený kupolovitou střechou. Budova je dvoupatrová, v patře byl prostorný světlý a bohatě dekorovaný sál. Účel budovy není zcela jasný. Podle dochovaného ústního podání se jednalo o soud, s čímž se někteří badatelé ztotožňují. Jiní hovoří o mešitě či dervišské chanace. Podle nejnovjěších výzkumů byla budova součástí většího komplexu - okolo se našly základy dalších sedmi staveb.  Díky své zachovalosti zde kazaňská univerzita otevřela muzeum již v 70. letech 19. století.

Malé městečko.

Tzv. Malé městečko představuje architektonický komplex, rozkládající se za hlavní obrannou linií hradiště u jeho jižní brány. Byly zde odhaleny zbytky dvou věží a několika dalších staveb, z nichž některé jsou evidentně nedokončené. Předpokládá se, že záměry stavitelů zhatil vpád emíra Timura. Dochoval se zde také příkop, který měl tento komplex staveb chránit. Funkce Malého městečka není úplně jasná. Existují tři teorie - mohlo se jednat o předsunutou pevnost, mimoměstskou rezidenci chána, nebo zázemí pro obchodní karavany.

Zbytky opevnění.

Zlatá horda nedovolovala porobeným městům budovat opevnění. Když však došlo v druhé polovině 14. století k vážným sporům o následnictví, využili bulgarští chánové oslabení moci a vystavěli okolo hradiště hradby. Ty obklopovaly město ze tří stran (ze čtvrté jej chránila řeka, viz plánek Bulgaru). Před hradbami byl vykopán 6-8 m široký a 2,5 m hluboký příkop, naplněný vodou. Přístup k němu na jihu a na západě omezovaly ještě čtyři řady nahoře zašpičatěných kůlů, které znemožňovaly pohodlný přístup válečným strojům. Na příkop navazoval val z navršené hlíny, vysoký 6 m, na kterém stála 2 m silná dřevěná hradba. Tu zpevňovaly bašty, rozmístěné ve vzdálenosti 25-30 m. Město mělo 3 brány - západní, jižní a východní.

Situační plán.

1 - Chrámová mešita a Velký minaret • 2 - Severní mauzoleum • 3 - Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice • 4 - Východní mauzoleum • 5 - Chánská lázeň • 6 - Chánská hrobka • 7 - Malý minaret • 8 - Bílý palác • 9 - Černý palác • 10 - Malé městečko • 11 - Západní brána • 12 - Jižní brána • 13 - Mauzolea • Černá linka - příkop a val

Bulgar (,, ) je zaniklé město někdejšího Volžského Bulharska, později jedno z největších měst Kazaňského knížectví Zlaté hordy. Hradiště se nachází v blízkosti nynějšího města Bolgar v ruské republice Tatarstán.

Bolghar (, ) was intermittently capital of Volga Bulgaria from the 8th to the 15th centuries, along with Bilyar and Nur-Suvar. It was situated on the bank of the Volga River, about 30 km downstream from its confluence with the Kama River and some 130 km from modern Kazan in what is now Spassky District. West of it lies a small modern town, since 1991 known as Bolgar. The UNESCO World Heritage Committee inscribed Bolgar Historical and Archaeological Complex (ancient Bolghar hill fort) to the World Heritage List in 2014.


Klubová kariéra.

Laurent Ciman působil v R. Charleroi SC od roku 2004. Ve své premiérové sezóně odehrál 13 zápasů v lize. Celkem zde nastoupil k 85 zápasům, v nichž vstřelil 3 branky.  V létě 2008 podepsal tříletý kontrakt s Bruggami. Debutoval 29. srpna v utkání proti domácímu belgickému klubu AFC Tubize (výhra Brugg 4:1) a záhy se stal členem základní sestavy. Sezónu 2009/10 strávil na hostování v Kotrijku.  Od léta 2010 působí v popředním belgickém klubu Standard Lutych. V sezóně 2010/11 se umístil s klubem na druhé příčce ligové tabulky za vítězným KRC Genk, ale náladu si mohl spravit triumfem v belgickém fotbalovém poháru (Standard porazil ve finále KVC Westerlo 2:0).  V lednu 2015 odešel do kanadského klubu Montreal Impact hrajícího Major League Soccer. Ve své první sezóně byl vyhlášen nejlepším obráncem MLS za rok 2015 (MLS Defender of the Year).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Ciman hrál za belgický reprezentační výběr do 21 let, s nímž se dostal do semifinále Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007, kde Belgie podlehla Srbsku 0:2.  V roce 2008 se zúčastnil Letních olympijských her 2008 v Číně, kde belgický výběr do 23 let prohrál střetnutí o 3. místo s Brazílií 0:3. Ciman nastoupil pouze v jednom utkání, konkrétně v semifinále proti Nigérii a zaznamenal jediný gól svého mužstva při prohře 1:4.

A-mužstvo.

V reprezentačním A-mužstvu Belgie debutoval 19. května 2010 v přátelském utkání na stadionu krále Baudouina proti národnímu týmu Bulharska. Nastoupil na hřiště v 62. minutě, Belgie vyhrála 2:1.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Na šampionátu však neodehrál žádný zápas.  Marc Wilmots jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil pouze v prvním z pěti zápasů svého mužstva na šampionátu (v základní skupině E proti Itálii, prohra 0:2).

Laurent Franco Ciman (* 5. srpna 1985, Farciennes, Belgie) je belgický fotbalový obránce a reprezentant, který hraje od ledna 2019 v kanadském klubu Toronto FC. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

Laurent Franco Ciman (born 5 August 1985) is a Belgian professional footballer who plays as a defender for Major League Soccer club Toronto FC and the Belgium national team.


Botanická charakteristika.

S kmenem dosahujícím u největších rostlin 5 m výšky. se řadí mezi středně velké cykasy. U mladších rostlin má podobu typické hnědé koule, ze které raší koruna „palmových“ listů, tak tvrdých, že si je nezkušené oko může splést s plastem. Kmen se může u starších rostlin větvit.  Samčí šišky dorůstají velikosti 30-60 cm, samičí do 20 cm. Rozeznat od sebe samce a samici cykasu bez šišek není možné, rostliny se vzhledově neliší.  Listy zpeřené, tvrdé, temně zelené a na koncích lehce podvinuté. To je také jeden ze znaků, který jej odlišuje od jiných cykasů, např. druhu "Cycas taitungensis".

Stanoviště a rozšíření.

Původní areál cykasu japonského je ostrov Kjúšú (Kyushu) v jižním Japonsku a ostrovech známých jako Jižní japonské souostroví. V poslední době se objevily i zprávy o jeho výskytu na jihovýchodě Číny v provincii Lianjiang. Cykas japonský roste na svazích s vápencovým podkladem, plně vystaven slunci. Občas se objevuje i v lesích, ale vždy na vápenci.  Převažující subtropické počasí má mírné léto s teplotami ve stínu 26-33 °C a chladné zimy od 7-20 °C. Podobné teploty jsou tedy doporučeny, pokud chceme, aby rostlina dobře rostla (nad topením).  Tyto rostliny jsou ovšem schopny přežít kratší snížení teploty až na -10 °C (některé zprávy mluví i o nižších teplotách). I proto je například v prodeji v Holandsku můžete najít v zimě vystavené venku. Nižším teplotám odolává především kmen, u listů může dojít k poškození mrazem. Ještě odolnější je podobný čínský druh cycas panzhihuaensis, který odolává těžkým mrazům a sněhu.

Pěstování.

Pěstování běžně dostupných cykasů je jednoduché, nicméně pro dosažení nejlepšího vzhledu je potřeba se s nimi naučit zacházet. Rostliny v našich domácích podmínkách vytvářejí obvykle jednou za rok vrh listů, které rostou ze středu a odvíjejí lístky podobně jako listy kapradin. Vzhledem k hlubokému a mohutnému hlavnímu kořenu jsou doporučovány vysoké květináče, které nemusí být příliš široké, musí ovšem zůstat prostor pro vystoupení korálovitých kořenů na povrch.  Absolutní podmínkou pro pěstování cykasů je prodyšná půda, kterou voda proteče, zůstane vlhká, ale nikoliv zbytečně dlouho mokrá. Škodí jim přílišné vlho a zcela zásadně nesnášejí mokro a chlad současně. Hlavní příčinou jejich úmrtí je proto uhnití kořene ve vlhkém prostředí, které ne vždy lze zpočátku poznat na samotné rostlině. Hlínu je tedy třeba namíchat s kaménky či jiným hrubým materiálem jako je pemza či perlit. Případně lze nouzově využít prodyšné směsi pro palmy nebo pro kaktusy. Naopak občasné úplné vyschnutí půdy po běžné dovolené rostlinám zásadně neuškodí, pokud se nejedná o úplně mladé exempláře. Rostliny dobře snášejí zanedbávání a nezalévání. Uškodit jim může přílišná péče spojená s přeléváním, přílišným hnojením a příliš výživnou hutnou půdou.  Problémy při pěstování doma:  Pro další růst jsou nicméně nutné další faktory – teplo a světlo – bez nich je obtížné dosáhnout vyrašení nových listů, typický problém v našich podmínkách. Na jaře (v březnu) se tedy doporučuje rostliny umístit na teplá a světlá místa, například k oknu nad topení a začít rostlinu více zalévat. To by mělo být dobrým popudem pro zahájení růstu. Teplo musí být zajištěno i v noci, což v ČR může být problémem obzvláště venku. Naopak, teplo by nemělo být v zimě (opět problém ve vytápěných bytech). Teplo totiž rostlinu donutí vyhnat nové listy příliš brzo (v lednu či únoru), kdy je nedostatek denního světla.  Cykasy držené v teple, ale v polostínu vytvářejí protáhlé nepěkné listy (podstatně delší než listy původní), které se po vyzrátí a zatvrdnutí již nikdy nezmění a je možné je tedy odstřihnout. V případě zahájeného rašení nového vrhu listů je proto potřeba rostlinu okamžitě umístit alespoň dočasně na velmi teplé a velmi světlé místo do doby než mladé měkké listy zatvrdnou, poté ji můžete vrátit zpět. Pokud je toto místo u okna s jedním směrem světla, je vhodné rostlinu otáčet, aby se vytvořily pravidelné listy. Bez tepla ovšem rostlina nemusí na jaře nasadit.  Tyto rostliny rostou velmi pomalu. Nejrychlejším růstem pozorovaným ve vynikajících podmínkách komerčního pěstování v jižním Texasu byl přírůstek kmene 3 cm za rok a tři vrhy listů ve stejném období. V domácích podmínkách se občas může dosáhnout dvou vrhů listů za rok a pomalejšího růstu. Zájemcům o větší rostliny je tedy doporučováno přímé zakoupení staršího cykasu. I z tohoto důvodu jsou v Japonsku z cykasů vytvářeny oblíbené bonsaje, sbírány jsou i vzácné odrůdy se zlatými novými listy případně odrůdy s tvarově odlišnými šiškami. Rostliny jsou především v Holandsku prodávány i bez listů a většiny kořenů, pouze jako „špalek“ – čistý kmen. Pro jejich zakořenění je potřeba držet rostlinu v teple.

Rozmnožování.

Cykasy jsou dvoudomé rostliny, které se rozmnožují semeny, případně i oddělením kmenových výhonků. Samčí rostlina kvete šiškami, samičí rostlina falešnými šiškami tvořenými zpeřenými listy držícími semena – tzv. megasporofyly. Opylování je v přírodě vázáno na specifický druh hmyzu, v zajetí je možné umělé opylování.  Cykas japonský se v domácnosti může množit postranními odnožemi, odebranými v období zimního odpočinku, které zakořeňují v půdě smíchané s hrubším pískem a ve velkém teple (kolem 30 °C). Toto množení není ovšem zcela jednoduché.

Jedovatost.

Kmen je zdrojem škrobovitého sága, které se používá k přípravě potravy. Škrob se také z cykasů v minulosti průmyslově vyráběl. V Japonsku se z něj na ostrově Rjúkjú vyrábí druh sake a pojídána byla v minulosti i semena po zpracování.  Části cykasů jsou ovšem jedovaté a před konzumací musí být speciálně proprány a dále upraveny. Nebezpečné je nicméně pouze přímé pojídání rostlin, zejména vnitřku semen po vypeckování. Známé otravy cykasy způsobují selhání jater a ledvin, ochrnutí a je studována jejich role v takzvané Guamské nemoci. Některé sloučeniny cykasů jsou rakovinotvorné.

Ochrana.

Stavy cykasu japonského ("C. revoluta") v přírodě stále klesají, jedná se o chráněnou rostlinu, řazenou na seznam ohrožených rostlin IUCN do kategorie „téměř ohrožený“. Je proto zařazen na seznam ohrožených druhů CITES II. Obchod s nimi je tedy kontrolován. Tento cykas se nicméně poměrně dobře pěstuje, rostliny z obchodů nejsou odebrány z přírody.

Cykas japonský ("Cycas revoluta" Thunb., 1782), je rostlina pocházející z jižního Japonska. Je nejznámějším druhem mezi třemi stovkami známých druhů cykasů. Ty patří k nejstarším rostlinám na světě a na zemi se objevily poprvé v době permu před 250 miliony let. Pro řadu prehistorických prvků bývají označovány jako živoucí fosílie. Cykas japonský je vzácnou rostlinou, chráněnou před mezinárodním obchodem zařazením na seznam CITES II.

Cycas revoluta (Sotetsu [Japanese ソテツ], sago palm, king sago, sago cycad, Japanese sago palm), is a species of gymnosperm in the family Cycadaceae, native to southern Japan including the Ryukyu Islands. It is one of several species used for the production of sago, as well as an ornamental plant.


Úvod.

Tento článek uvádí jednoduchý příklad šifrování textu vycházející z tzv. Hillovy šifry. Jeho hlavním cílem je poskytnout a demonstrovat praktickou aplikaci maticového počtu na úrovni vyšších ročníků středních škol a víceletých gymnázií. Text předpokládá základní orientaci v problematice maticového počtu (matice, inverzní matice, determinant matice, maticové násobení) a znalost modulární aritmetiky.

Abeceda.

Abecedou budeme rozumět písmena anglické abecedy od A do Z, přičemž každé z nich bude jednoznačně reprezentováno libovolným celým číslem od 0 do 25. Zvolme tedy např. takovéto přiřazení:

Zpráva.

Zprávou bude jakýkoliv text, který chceme šifrovat a poté dešifrovat. Zpráva smí být složena pouze ze znaků definované abecedy. Nechť námi zvolenou zprávou je slovo MATEMATIKA, čísly je (podle výše uvedené tabulky) tato zpráva reprezentována jako 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0.

Šifrovací a dešifrovací klíč.

Šifrovacím klíčem nazveme matici, kterou použijeme k zakódování zprávy. Je třeba, aby byly splněny následující podmínky: Dešifrovacím klíčem je potom matice inverzní k šifrovacímu klíči (proto je třeba splnit podmínku 3).  Zvolme tedy jako klíč např. matici. Lze snadno ověřit, že matice "K" splňuje podmínky a lze také snadno spočítat matici.

Šifrování.

Šifrování pomocí Hillovy šifry je reprezentováno maticovým násobením, a to tak, že zprávu rozdělíme na úseky délky "m" (proto musí platit výše uvedená podmínka 1), které vepíšeme do matice "Z" jako sloupce. Poté provedeme součin "K. Z ≡ S" mod "l" (kde "l" je počet znaků v abecedě). Sloupce matice "S" (tj. zašifrované matice) již jen přepíšeme do jednoho řádku a čísla nahradíme znaky podle naší abecedy. Získáme tak zašifrovanou zprávu.  V našem příkladu tedy máme zprávu zapsanou maticově jako,  potom,  Šifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20 a písmennou podobu MYXAMYBOKU.  Stojí za povšimnutí, že zatímco slabika MA byla v obou svých výskytech kódována jako MY, neznamená to, že např. A je v tomto algoritmu vždy nahrazeno hláskou Y (na konci slova místo A máme nikoliv Y ale U). Je to proto, že Hillova šifra převádí celé "m"-tice znaků a ne jen jednotlivé znaky. Díky tomu je velmi nesnadné prolomit tuto šifru použitím frekvenční analýzy.

Dešifrování.

Dešifrování kódovaného textu probíhá obdobně. Šifrovanou zprávu převedeme na čísla a rozdělíme na úseky o "m" znacích, ty vepíšeme do sloupců matice "S", kterou vynásobíme zleva maticí "K" a získáme tak původní zprávu zapsanou číselně ve sloupcích matice "Z ≡ K. S" mod "l". Písmenný tvar zprávy dostaneme opět pomocí tabulky s abecedou.  V našem příkladu tedy máme zprávu MYXAMYBOKU, číselně vyjádřenou jako 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20, pak matice.  Dešifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0 a písmennou podobu MATEMATIKA.

Problém s první podmínkou.

Podle podmínky 1 pro šifrovací matici, kterou jsme uvedli výše, bychom měli vždy tuto matici volit s ohledem na počet znaků zprávy tak, aby počet řádků matice dělil počet znaků zprávy beze zbytku. Co ale dělat v případě, kdy bychom potřebovali šifrovat zprávu délky např. 11 znaků? Číslo 11 je prvočíslo a nejmenší možná matice by tehdy musela být typu 11x11, pročež by ale bylo velmi obtížné byť jen ověřit, zda vyhovuje zbylým dvěma podmínkám.  Jednou z možností, jak tento problém jednoduše eliminovat je kupříkladu rozšíření abecedy o jeden či více speciálních znaků (mezera, interpunkce aj.). Zvolený znak bychom doplnili na konec zprávy a mohli poté šifrovat maticí typu 2x2 či 3x3. Vhodnou abecedou je tedy i jakákoliv znaková soustava se speciálními znaky.

Hillova šifra je polygrafická substituční šifra vycházející z lineární algebry a využívaná v klasické kryptografii. Vynalezena byla americkým matematikem Lesterem S. Hillem v roce 1929. Jedná se o první polygrafickou šifru, která umožňovala pracovat na více než třech symbolech zároveň.

In classical cryptography, the Hill cipher is a polygraphic substitution cipher based on linear algebra. Invented by Lester S. Hill in 1929, it was the first polygraphic cipher in which it was practical (though barely) to operate on more than three symbols at once.


Kariéra před Formulí 1.

Je synem podnikatele v oděvním průmyslu Lawrence Strolla, jednoho z nejbohatších Kanaďanů a automobilového nadšence. Vyrůstal v Ženevě, závodil v kartingu a roku 2010 vstoupil do Ferrari Driver Academy. V roce 2014 vyhrál italský šampionát Formule 4 pro tým Prema Powerteam, v jehož řadách také zvítězil v roce 2015 v novozélandské Toyota Racing Series. V roce 2016 se stal mistrem Evropy Formule 3.

Formule 1.

Williams (2017-2018).

2017.

Dne 3. listopadu 2016 oznámil tým Williams, že pro něj bude Stroll v sezóně 2017 jezdit. První tři závody v Austrálii, Číně a Bahrajnu nedokončil. Závod v Rusku dokončil těsně mimo body na jedenáctém místě. Ve Španělsku skončil na šestnáctém místě. V sedmdesátém prvním kole Velké ceny Monaka musel kvůli technickým problémům odstoupit. První body získal za deváté místo při domácí Velké ceně Kanady.  Při Velké ceně Ázerbájdžánu dokázal dojet na třetím místě. Stal se tak nejmladším nováčkem a druhým nejmladším jezdcem po Maxi Verstappenovi, který se ve věku 18 let a 239 dní dokázal postavit na pódium.  V mokré kvalifikaci na Velkou cenu Itálie dokázal zajet čtvrtý nejrychlejší čas a díky penalizaci jezdců Red Bullu se posunul na druhé místo. Stal se tak nejmladším jezdcem, který ve věku 18 let a 310 dní stál v první řadě na startovním roštu. Závod dokončil na sedmém místě.  Ve Velké ceně Mexika dokázal dojet na šestém místě po startu z jedenáctého místa. Celkově v sezóně skončil na 12. místě se ziskem čtyřiceti bodů.

2018.

V sezóně 2018 se Strollovi již tolik nedařilo. První body získal za osmé místo při Velké ceně Ázerbájdžánu. Domácí závod v Kanadě po kolizi s Brendonem Hartleym nedokončil. Další dva body získal za deváté místo v Itálii. V sezóně získal 6 bodů a skončil na celkovém 18. místě.

Racing Point (2019-dosud).

Dne 30. listopadu 2018 bylo oznámeno, že se Stroll v sezóně 2019 stane jezdcem týmu Racing Point. Nahradil tak Estebana Ocona. V prvním závodě v Austrálii dokázal dojet na bodovaném devátém místě. Z Velké ceny Španělska musel po kolizi s Landem Norrisem odstoupit. V domácí Velké ceně Kanady skončil na devátém místě. Po výborném strategickém tahu týmu, dojel ve Velké ceně Německa na čtvrtém místě. V Itálii startoval z devátého místa, ale po kolizi se Sebastianem Vettelem se propadl mimo body. Při Velké ceně Ruska dojel těsně mimo body na jedenáctém místě. V Japonsku se po diskvalifikaci jezdců týmu Renault posunul na bodované deváté místo. Závod v Brazílii kvůli problémům se zavěšením kola nedokončil. Ani poslední závod v Abú Zabí nedokončil. V sezóně obsadil celkové 15. místo se ziskem 21 bodů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Lance Stroll (* 29. října 1998 Montréal) je kanadský automobilový závodník židovského původu. V současnosti je jezdcem týmu Racing Point ve Formuli 1.

Lance Stroll (born 29 October 1998) is a Belgian-Canadian racing driver currently driving in Formula One with Racing Point, having previously driven for Williams in 2017 and 2018. He was Italian F4 champion in 2014, Toyota Racing Series champion in 2015, and 2016 FIA European Formula 3 champion. He was part of the Ferrari Driver Academy from 2010 to 2015. He achieved his first podium finish, a 3rd place, at the 2017 Azerbaijan Grand Prix, becoming the second-youngest driver to finish an F1 race on the podium and the youngest to do so during his rookie season. Stroll also competed in endurance racing, taking part in the 24 Hours of Daytona in 2016 and 2018.


Pozadí problematiky.

Při trvalém špatném vytížení je známo, že většinou se požitkářský pocit z práce vytrácí. Může za to přetížení, a to může vést k "burnoutu" (vyhoření), nevytíženost může být základem a být příčinou k "boreoutu" (pro příklad: z důvodu nevhodné kariéry nebo nevhodného pracovního prostředí). Ukazatele nevytíženosti jsou podobné jako u přetíženosti – únava, apatie, podrážděnost a frustrace. Můžou vést až ke známkám patologické deprese. Více než jeden z deseti zaměstnanců trpí podle švýcarského obchodního poradce Philippe Rothlina a Peter Werdera na nudu v práci. Ve své knize „Diagnóza Boreout“ konstatují, že celkové hospodářské škody, vzniklé díky tomuto problému v Německu, dosahují více než 250 miliard eur.

Co je boreout.

Takzvaný "boreout" je popsaný jako protějšek k "burnoutu", s následujícím přiřazením: Skládá se z prvků – nevytíženost, nezájem a nuda, a k tomu se připojí ještě „Strategie chování“, která má pomoci působit při práci jako vytížení prací, i když to vůbec není tento případ. Osoby, které mají "boreout" jsou nespokojeni s jejich postavením v práci, paradoxně prodlužují tento stav nespokojenosti s výše uvedenou strategií. Místo toho, aby svoji situaci analyzovali a podnikli kroky ke zlepšení. "Boreout" není stejný jako lenost. Kdo má "boreout", chce pracovat, hledá výzvu a uznání. Uvnitř pracovní skupiny můžou být členové se syndromem "burnout", ale i "boreout", protože pokud část skupiny bere veškerou práci pro sebe a jsou přetíženi, cítí se ostatní členové skupiny nevytíženi.

Základní prvky boreoutu.

Nevytíženost: na jedné straně může být pracovník kvantitativně nevytížen – nemá dostatek práce. Na druhé straně může být kvalitativně nevytížen – nemá dostatek vzrušující a náročné práce (například pokud může dělat jenom jednoduché věci). Nevytíženost tak popisuje pocit, že jsou schopni udělat víc, než je po nich požadováno. Nezájem: člověk ztrácí zájem o úkoly a jeho povinnosti. Úkoly a problémy zaměstnavatele jsou mu zcela irelevantní a lhostejné. Nuda: u nudy se jedná o ztrátu chuti a stav bezradnosti, až po zoufalství. Protože člověk neví co dělat, a protože ani není co dělat.

Boreout – strategie.

Zaměstnanci, kteří trpí "boreout", nechtějí být v žádném případě odhaleni zaměstnavatelem nebo svými kolegy. Pro dosažení tohoto cíle existují různé strategie, které se používají. Strategie mají za cíl především držet si další práci od těla, získat v práci volný čas pro sebe a neztratit práci.  Příklady "boreout" strategie:

Boreout paradox.

Kdo má "boreout", je nespokojen se svou situací v práci, protože má malý výkon a nedostane se mu žádného uznání. Paradoxně si tento stav v životě udržuje, a protože časem ztrácí svou energii, nedokáže už tuto situaci změnit. S tím souvisí i populární názor, že volný čas v práci „stojí hodně úsilí“.

Flow-Model.

Flow-Model podle Csikszentmihalyi, rozšířen o pojmy "burnout" a "boreout". Na modelu lze vidět spojení mezi stimulací a schopnostmi ("Anxiety" – stres, "Boredom" – nuda).

Rozpoznat unuděné pracovníky.

Příznaky umožňují odhalit osoby trpící na "boreout". Nadřízení mohou své zaměstnance kontrolovat a analyzovat, jak dlouho a jak často zaměstnanec využívá internet, nebo kolik napsal soukromých e-mailů. Nicméně to zasahuje nejen do soukromého života, ale také poškozuje důvěru, co nezlepšuje pracovní podmínky osobám, které sledujeme kvůli "boreoutu". Všímavé pozorování je dovolené a nezbytné ke zjištění, zda je dotyčný zaměstnanec postižený. Je těžké přijít při pracovním pohovoru na to, zda tu "boreout" je. Zaměstnanec si musí nejprve sám uvědomit, že trpí na "boreout". Buď neví, co ho dělá tak nešťastným, anebo si to nechce připustit. Proto by měl nadřízený jako první své zaměstnance o "boreoutu" informovat, aby se pak mohl v rozhovoru s porozuměním zeptat, zda zaměstnanec má příznaky a zda také používá "boreout" strategii. Příznaky nebo ukazatele pro detekci "boreout" jsou:

Opatření, která pomohou u Boreout.

Musí se najít trvalé řešení základní příčiny problému "boreout". Snížení alternativních nabídek, například zákaz internetu, nepřináší moc, protože pak se začnou vyvíjet nové strategie pro obcházení těchto zákazů. Jestli zaměstnanec poznal, že trpí na "boreout" a už nezavírá oči před realitou, je to první krok ke zlepšení. A to zlepšení znamená – změnu. Chcete-li zjistit, jaké cesty vedou ven z "boreout", může pomoci analyzovat osoby, které na "boreout" netrpí, a proč tomu tak je. Nejsou totiž známé žádné „"boreout"“ mezi pracovně samostatnými a výkonnými jedinci. Protože:  „Podnikavý duch“ vytváří motivaci a zabraňuje nezájmu. Všichni pracovníci, kteří jsou pouze zaměstnanci firmy a necítí se její součástí, jsou potenciálními oběťmi "boreoutu". V boji proti tomu můžou podniky rovněž u svých zaměstnanců podporovat podnikatelského ducha, a to:  Ale zaměstnavatelům jsou dané hranice pomoci při odstraňování "boreoutu". Každý zaměstnanec si musí hlavně pomoct sám, vymanit se z tohoto bludného kruhu. Při tom se požaduje vlastní zodpovědnost zaměstnance, a on to musí i tak vnímat, tím že jedná. Pomoct by mohlo následující:  Jelikož se poslední bod nestane, zaměstnavatel má o jednoho kvalitního zaměstnance, který by mohl podávat mnohem větší výkon, než ho nechá vykonávat, méně. Proto by měly podniky své zaměstnance pozorovat a pomoct jim „vybřednout“ z "boreoutu".

"Diagnóza Boreout" je kniha, která se objevila v březnu 2007 a ve které autoři Philippe Rothlin a Peter R. Werder představili pod nově vytvořeným názvem teorii boreout k tématu – nespokojenost v práci s následkem nudy. V hromadných sdělovacích prostředcích a internetu se od té doby na toto téma široce diskutuje. Základy teorie jsou studie Dana Malachowskeho, The Gallup Organization a Kelly Services. Jeden z kritiků teorie ji označuje jako „hoax“ (podvod), jehož cílem je představit něco naprosto normálního jako chorobný jev.

Boredom boreout syndrome is a psychological disorder that causes physical illness, mainly caused by mental underload at the workplace due to lack of either adequate quantitative or qualitative workload. One reason for bore-out could be that the initial job description does not match the actual work.


Život.

Narodil se 8. února 1925 v Křeseticích poblíž Kutné Hory v rodině obchodníka. V Kutné Hoře vychodil obecnou i měšťanskou školu a v roce 1944 maturoval na tamní Vyšší průmyslové škole strojnické. Potom se aktivně účastnil odboje proti nacistické okupaci v organizaci Pěst, díky čemuž se stal později členem Českého svazu bojovníků za svobodu. Po válce se natrvalo přestěhoval do Prahy, kde rok působil v konstrukční kanceláři, a poté ve Svazu československého průmyslu. Od roku 1946 studoval na Pedagogické fakultě University Karlovy v Praze. Zde se také konečně sblížil s uměleckou tvorbou, zejména díky tamní Katedře výtvarné výchovy a deskriptivní geometrie, kde studoval profesuru. Učit se zde mohl mimo jiné i od slavných profesorů té doby, kterými byli např. Cyril Bouda, Martin Salcman, Karel Lidický či Josef Sejpka. Školu úspěšně dokončil v roce 1950, pak působil jako pedagog. Aprobaci navíc rozšířil ještě o zeměpis. Poté ještě v Praze vystudoval ekonomii, z níž roku 1966 získal inženýrský titul.  Malířství se ze začátku věnoval jen víceméně soukromě. Prosazovat se však začal poměrně rychle – v roce 1953 byl přijat do spolku Štursa, později do VI. střediska. Zúčastnil se dokonce i soutěže na úpravu prostoru Národního divadla a Jiráskovské soutěže. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců a o rok později se stal též profesorem na Střední uměleckoprůmyslové škole v Praze. Roku 1960 byl jedním ze zakladatelů Skupiny osmi výtvarníků, v níž působil jako vedoucí. Programem této skupiny bylo zejména pořádání výtvarně výchovných akcí mimo zavedená kulturní střediska, hlavně na vesnicích a v menších městech, a zároveň hledání nových možností pro pořádání výstav. V roce 1985 mu bylo navíc prezidentem republiky propůjčeno státní vyznamenání Za vynikající práci. Zemřel 2. října 2001 v Praze ve věku 76 let.

Dílo.

Oldřich Lajsek se ve své tvorbě vyznačoval poměrně velkou žánrovou všestranností. Rozsáhlá je např. jeho abstraktní tvorba, realismus nebo květinová zátiší. Surrealistické malbě či sakrálním motivům se už věnoval méně. Bezesporu nejvíce se však prosadil díky krajinomalbě, v níž dokonce patřil mezi nejvýznamnější tvůrce své doby. Maloval olejomalbou, grafikou, temperou i kombinovanou technikou, a to na plátno, dřevěné desky, i na papír. Mimoto se věnoval také užité grafice a designérské práci.

Krajinomalba.

Krajinomalba je nejvýznamnější a nejrozsáhlejší součástí Lajskovy tvorby. Inspiraci čerpal zejména ve Středočeském kraji – hlavně v rodném kutnohorském regionu. Dále maloval krajiny z okolí hory Říp, z Polabí a z Českého středohoří. Četná jsou i díla z pražského prostředí. Zajímavou součástí autorovy tvorby jsou také jeho obrazy ze zahraničních cest, zejména z Řecka, kde mu učarovaly např. architektonické vykopávky v okolí Delf, nebo scenérie z četných cest do Jugoslávie.  Tvorba Oldřicha Lajska je charakteristická díky osobitému uměleckému rukopisu. Typická je zejména pevná výstavba kompozice a zároveň i mírné abstrahování. Všímal si především geologického a tektonického utváření terénu a nalézal vnější vzhledovou charakteristiku i trvalou podstatu, současně se však nebránil ani volnějšímu koncepčnímu, kompozičnímu i rukopisnému rozletu se zřetelem na zákonitosti výtvarného projevu ve spojení rozmyslu, citu, představivosti a zvolené techniky, jež mu dávaly větší příležitost k rozvinutí vlastní fantazie při výtvarné výstavbě obrazu. Kromě svébytného pojetí a podání vlastních citových zážitků byl často ceněn i jeho vyzrálý umělecký profil a schopnost vyjádřit proměnlivou působivost okamžiku i vnitřní duchovní atmosféru. Na rozdíl od jeho abstraktní tvorby v krajinomalbě převažují spíše svěží barvy, jež přispívají k optimističtějšímu dojmu, což v konečném přednesu vede ke spíše poetickému ladění.  Autorovým častým námětem bylo zejména téma čtyř ročních období, neboť mu také velmi imponovala proměna krajiny v průběhu času. Nejznámějším dílem na toto téma je pravděpodobně čtveřice obrazů (Jaro, Léto, Podzim a Zima) z roku 1985.

Abstrakce.

Abstraktní malbě se věnoval hlavně v období 60. let. Převládají zde zejména deskové malby tmavých barev namodralých tónů, neurčitých kontur a meditativního ladění, které však mnohdy přecházejí k expresivní dramatičnosti. Najdeme však i četné obrazy, v nichž dominují světlejší odstíny. Díla z umělcova abstraktního období jsou vedle krajinomalby oblíbená zejména v porevoluční době.

Ostatní žánry.

Mezi rozsáhlejší žánry patří také realismus, pro který se inspiroval např. v pražských ulicích či ve venkovských obcích. Věnoval se též malbě květin a grafice. Autorova surrealistická tvorba je méně rozsáhlá. Často se v ní objevují sakrální motivy či výjevy ze snu. Mimo jiné se také krátce věnoval ikonomalbě. Lidi maloval jen zřídka.

Oldřich Lajsek (8. února 1925 Křesetice – 2. října 2001 Praha) byl český malíř, designér, grafik a pedagog. Věnoval se volné tvorbě (obrazy, grafika), užité grafice (plakáty, poutače, propagační katalogy, propagační brožury) a designu. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců. Byl vedoucím uměleckého seskupení Skupina osmi výtvarníků. V roce 1985 se stal nositelem státního vyznamenání Za vynikající práci. Za svůj život vytvořil přibližně 3000 děl, z nichž více než 1800 skončilo v soukromých sbírkách.

Oldřich Lajsek (Czech pronunciation: lai•sek) (February 8, 1925 - October 2, 2001) was a Czech painter, designer, graphic artist and teacher of arts. He became a member of the Union of Czechoslovak Creative Artists in 1954. He was the head of an artistic society named The Group of Eight Artists. In 1985, he was awarded the national honor For Excellent Work. During his life, he created over 3000 productions of which more than 1800 went to private collections.


Kariéra.

Pocházel z rodiny zbohatlé během 19. století v železářském průmyslu, zakladatelem podnikatelské dynastie byl John Josiah Guest (1785–1852). Ivor byl nejstarším synem Ivora Guesta, 1. barona Wimborna (1835–1914), jeho matkou byla Cornelia Spencer-Churchill (1847–1927), dcera 7. vévody z Marlborough. Studoval v Etonu a Cambridge, poté vstoupil do armády a zúčastnil se búrské války, po návratu do Anglie byl povýšen na kapitána (1902), mezitím byl šerifem v Glamorganu (1900–1901). Do parlamentu poprvé kandidoval neúspěšně v roce 1898, v letech 1900–1910 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, se svým bratrancem Winstonem Churchillem později přešel k liberálům. V roce 1910 získal titul lorda Ashby a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1910–1912 byl členem vlády jako generální intendant armády, od roku 1910 byl též členem Tajné rady, v roce 1912 získal i členství v irské Tajné radě. Kromě toho zastával funkce u dvora (v letech 1913–1915 byl lordem komořím Jiřího V. a působil ve správních radách různých podniků, byl například ředitelem bankovního domu Barclays.  V roce 1914 zdědil po otci titul barona Wimborna a část z jeho rozsáhlého dědictví. Na počátku první světové války se krátce vrátil do aktivní vojenské služby, v únoru 1915 byl jmenován místokrálem v Irsku. Tehdejší postavení místokrále ve víceméně ceremoniální podobě se snažil změnit ve skutečně výkonný politický úřad, což se setkalo s nesouhlasem Irů. Nejen Wimbornovy aktivity nakonec vedly k vypuknutí Velikonočního povstání, které bylo násilně potlačeno a jeho předáci popraveni. Wimborne byl v červenci dočasně odvolán a správu Irska převzala čtyřčlenná komise lordů sudích. Již po měsíci se ale do funkce místokrále vrátil a vyšetřování proti němu v otázce podílu na vypuknutí povstání bylo zastaveno. Místokrálem nakonec zůstal až do května 1918, poté byl povýšen na vikomta a od té doby žil v soukromí.

Rodina a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Alice Grosvenor (1880–1948) z rodu vévodů z Westminsteru, dcera 2. barona z Ebury. Měli spolu čtyři děti, dcery se provdaly do skotských šlechtických rodin. Dědicem titulů byl syn Ivor Grosvenor Guest, 2. vikomt Wimborne (1903–-1967), který v mládí sloužil v armádě a před přechodem do Sněmovny lordů byl několik poslancem Dolní sněmovny (1935–1939).  Vikomt Wimborne měl tři mladší bratry, kteří zasedali v Dolní sněmovně, z nich vynikl především Frederick Edward Guest (1875–1937), který zastával nižší úřady ve vládě a nakonec byl ministrem letectva (1921–1922).  Rodovou rezidencí byl v letech 1867–1947 palác "Wimborne House" v centru Londýna, který je dnes součástí hotelového řetězce Ritz. Zakladatel sítě hotelů César Ritz měl zájem o Wimborne House již od konce 19. století, tehdy ale rodina Guestů odmítala.

Ivor Churchill Guest, 1. vikomt Wimborne ("Ivor Churchill Guest, 1st viscount Wimborne, 2nd Baron Wimborne, 1st Baron Ashby St. Ledgers, 3rd Baronet Guest of Dowlais") (16. ledna 1873, Wimborne House, Londýn, Anglie – 14. června 1939, Wimborne House, Londýn, Anglie) byl britský státník z bohatého průmyslnického rodu. Během své kariéry dvakrát změnil politickou orientaci, původně byl poslancem Dolní sněmovny, od roku 1910 byl členem Sněmovny lordů. Za první světové války zastával funkci místokrále v Irsku (1915–1918), po odchodu do soukromí byl povýšen na vikomta. Byl bratrancem Winstona Churchilla, s nímž od mládí úzce spolupracoval.

Ivor Churchill Guest, 1st Viscount Wimborne, KP, PC (16 January 1873 – 14 June 1939), known as Lord Ashby St Ledgers from 1910 to 1914 and as Lord Wimborne from 1914, was a British politician and one of the last Lords Lieutenant of Ireland, serving in that position at the time of the Easter Rising.


Charakteristika.

Dvojčata Henselovy mají jediné tělo s oddělenými hlavami i krky. Abigail má hlavu nakloněnou o 5° napravo a Brittany o 15° nalevo, takže vypadá menší než její siamské dvojče. Jejich společný hrudník je však širší, než je obvyklé, a mají společné dvě ruce a nohy. Při narození měly ještě třetí paži, vyrůstající z místa mezi jejich hlavami, která byla chirurgicky odstraněna. Mezi oběma hlavami je proto na zádech mezera hlubší, než jaká je výška jejich ramen po stranách. Brittany má však nohu na "své" straně o 5 cm kratší než je noha Abby, proto Brittany často chodí po špičce a díky tomu má na své noze o hodně svalnatější lýtko. Kvůli této nerovnoměrnosti růstu obou sester hrozily v horních partiích závažné komplikace kvůli skolióze, která musela být v jejich 12 letech chirurgicky napravena. Spolu s tím také doktoři rozšířili jejich společný hrudní koš, aby se v budoucnu vyhnuly dýchacím potížím.  Co se týče ovládání společného těla, každá z obou sester ovládá jen tu svou polovinu, tedy svou hlavu, krk, ruku a nohu. Zrovna tak vnímání hmatu je omezeno pouze na polovinu těla, přičemž se tento jev stírá v ose těla, kterou jsou schopny obě vnímat rovnocenně. Trochu paradoxní je ovšem jev, kdy například bolest v žaludku cítí jen sestra, které patří opačná strana těla. Přesto jsou schopné pohyby svých polovin přesně sladit a mohou společně chodit, psát na klávesnici, řídit kolo nebo automobil či sportovat jako běžní lidé, navíc bez časových, omezujících prodlev. Ovšem v některých činnostech mají potíže udržet rovnováhu kvůli rozdílným délkám nohou.

Tělesné orgány.

Abigail i Brittany mají každá svoje vnitřní orgány ve srostlém těle, ačkoliv ve spodních partiích srůstají některé do jednoho. Zde je jejich seznam:

Život obou v jednom těle.

Už při jejich narození je chtěli doktoři operací oddělit, ale rodiče sester ji odmítli, protože byla mizivá šance, že by ji obě přežily. Byla však aspoň odstraněna překážející 3. paže. Jak děvčata v jediném těle vyrůstala, naučila se postupně ovládat harmonicky každá svou polovinu tak, že byly schopny se rozvíjet a prožít plnohodnotné dětství. I proto nakonec rodiče oddělující operaci zatrhli.  I v jednom těle jsou každé rozdílné a co se líbí jedné, druhé nemusí. Chtě nechtě musí dělat kompromisy, například při oblékání. Díky dvěma žaludkům a odděleným orgánům k trávení jsou ale obě schopny jíst najednou, každopádně i zde jsou rozdíly v tom, jaké jídlo oběma chutná. Dále je Abigail nadanější v matematice než její sestra a naopak Brittany umí lépe psát. Každopádně jejich symbióza dvou osobností v jednom těle se projeví například ve chvíli, kdy komunikují s ostatními lidmi za obě dohromady a jejich společný projev nese známky odhadovaných pocitů té druhé a téměř se kvůli tomu nepotřebují dohodnout mezi sebou slovně. Při psaní dopisu, když se zněním obě souhlasí, píšou o sobě ze zvyku nikoliv v 1. osobě množného čísla, ale v jednotném čísle. Pokud při psaní nesouhlasí, tak používají místo "já" jen jméno a věty píšou pouze ve 3. osobě.  Nakonec se obě dožily dospělosti, i díky tomu, že se jim vyhnuly závažnější zdravotní komplikace, neboť podobná siamská dvojčata s jedním tělem a dvěma hlavami takové štěstí nemají. Jsou veselé a přátelské, ale nesnesou, když na ně cizí lidé zírají jako na zjev, nebo si je bez dovolení fotografují.  V rozhovorech a v dokumentu "Joined for Life: Abby & Brittany turn 16 (česky: Spojeny po celý život: Abby a Brittany slaví 16 let)", který byl o nich natočen, řekly, že by se jednou chtěly i přes svou rozdílnost oproti běžným lidem vdát a mít děti. S jeho natočením souhlasily i proto, že doufaly, že jim pomůže žít normální život a lidé si na jejich zjev v širším okolí lépe zvyknou. V tomtéž dokumentu je ukázáno, jak studují společně na střední škole: seděly sice v jediné lavici, ale zkoušky musely dělat každá za sebe. Totéž platilo i pro zisk řidičského průkazu, který musely získávat vlastně nadvakrát.  V roce 2012 začaly pro televizní stanici TLC točit reality show "Abby and Brittany: Joined for Life", jenž byl vysílán v USA a Velké Británii. Po ukončení studií na vysoké umělecké škole v roce 2013 začaly pracovat na částečný úvazek jako učitelky.

Abigail Loraine Henselová (Abby) a Brittany Lee Henselová (* 7. března 1990 v Carver County v Minnesotě, USA) jsou siamská dvojčata. Jsou výjimečná v tom, že jsou svými těly zcela srostlá a vypadají jako jediný člověk se dvěma hlavami. Ovšem uvnitř jsou to dvě osobnosti a důležité tělesné orgány má většinou každá z nich svoje a plně funkční. Například mají ve společném těle dvě srdce, dva páry plic, dva žaludky atd.

Abigail Loraine Hensel and Brittany Lee Hensel (born March 7, 1990) are American conjoined twins. They are dicephalic parapagus twins, and are highly symmetric for conjoined twins, giving the appearance of having a single body without marked variation from normal proportions. Each has a separate heart, stomach, spine, pair of lungs, and spinal cord.


Hra.

Cílem této hry je co nejdéle utíkat policistovi a jeho psovi. Hra začíná, když policista najde vaši postavu, jak sprejuje po vlaku. Jakmile začnete hrát, začíná vás policista honit a vy mu utíkáte a mezitím se musíte vyhýbat překážkám nebo protijedoucím vlakům. Když stále běžíte, můžete v některých úsecích narazit na různá vylepšení jako například Coin magnet, Super Sneakers, Jetpack aj. Pokud dvakrát kliknete na obrazovku, aktivujete si hoverboard, který vás ochrání na 30 sekund před nabouráním. Jakmile nabouráte, policista vás chytne a hra končí, ale můžete se nechat ušetřit. Nejprve zaplatíte 1 klíč, potom 2 klíče, 4 klíče atd. Pořád se cena zdvojnásobuje.

Historie.

První verze hry byla vydána v říjnu 2012. Jmenovala se „Subway Surfers: Halloween“. V každé verzi se objeví limitovaná postava. V Halloweenu „Zombie Jake“. Na konci listopadu byla vydána druhá verze „Subway Surfers: Holiday“, ve které se objevila limitovaná postava „Elf Tricky“. V lednu začala již zmíněná „World Tour“. Cesta začala po New Yorku, kde byla limitovaná postava Tony. V únoru vyšla aktualizace „Subway Surfers: Rio“, v níž naleznete další limitovanou postavu se jménem Carmen. V březnu vznikla verze „Subway Surfers: Rome“, ve které nebyla jen nová limitovaná postava, ale i sbírka 100 velikonočních vajec. Když je všechny posbíráte, získáte za ně nový hoverboard Chicky. Dne 4. dubna 2013 vyšla nová aktualizace „Subway Surfers: Sydney“, kde byl přidán natrvalo nový hoverboard s názvem Great White, ale hlavně limitovaná postava Kim.  V květnu se Subway Surfers přestěhovalo do hlavního města Japonska Tokia, kde budete muset při běhání sbírat panenky, za které získáte nové věci. V červnu navštívili Miami, kde byl natrvalo přidán nový hoverboard Hot Rod, který má speciální vylepšení v podobě zrychlení. Dále se rozšířily obleky hlavních postav, kterými jsou Jake a Tricky. Tyto obleky nejsou za peníze, ale za klíče, které sbíráte ve hře, nebo je můžete dostat v Mystery boxech, někdy musíte nasbírat věc v uvedeném počtu (např. ve verzi Rome se první týden soutěží o 10 klíčů, musíte ale nasbírat 40 kraslic), nově i za splnění úkolů v Awards (od verze Rome). Jako vždy se tam rozjela sbírka různých figurek, kterými tentokrát byli plameňáci. Červencová aktualizace vyšla 27. června a s ní i město Paříž, kde se rozšířily obleky pro Tagbota se Spikem a sbírají Eiffelovy věže. Na začátku srpna 2013 vyšla nová aktulizace „Subway Surfers: Bejing“, sbírají se dráčci a nová postava se jmenuje Sun. Objevilo se i nové skákadlo. V září přišel update v Moskvě, kde nalezneme limitovanou postavu Alex.  V říjnu vyšla halloweenská verze Subway Surfers v New Orleans, kde se nyní sbírají dýně a novou postavou je Eddy. Poté, 21. listopadu 2013, vyšla vánoční verze v Londýně, kde se rozšířily obleky pro Frizzy, sbírají se vánoční stromky a novou limitovanou postavou je Jamie a hoverboard Snowflake. 2. ledna 2014, vyšla aktualizace „Subway Surfes: Mumbai“, sbírají se lekníny a limitovanou postavou je Jay. Nový oblek dostali Frank a Tasha. 23. ledna. 2014 vyšla opět verze Miami, kde se sbírají plameňáci. Postavou je zde Nick. Dne 13. února 2014 vyšla verze „Seoul“. Limitovanou postavou je zde Mina a limitovaný hoverboard je Bubblegum. Zde se sbírají zelení roboti. 6. března 2013 vyšla verze „New York“ a limitovaná postava je Tony. Zde se sbírají hlavy Sochy svobody. 27. března 2014 vyšla verze „Mexico City“ a limitovaná postava je Rosa. Zde se sbírají chili papričky. V dubnu vyšla velikonoční verze v Římě a limitovanou postavou je Roberto. Zde se sbírají velikonoční vajíčka. V květnu 2014 vyšla verze „Subway Surfers: Vancouver“, speciálni postavou je tady Olivia, která má i druhý outfit (Skate Outfit) a speciálni hoverboard je Moose. Sbírají se taky javorové listy.  V květnu 2014 taky vyšla další verze, „Subway Surfers: Tokyo“, ve kterém je speciálni postava Harumi i s Meow Outfitem a speciálni hoverboard je Kitty. Sbírají se tady panenky. V této verzi byl taky natrvalo přidán nový hoverboard, Windglider, který má special power (Air Drift). Koncem června vyšla verze São Paulo. Sbírají se fotbalové míče a limitovaná postava je Edison. Následuje další verze Paříž, kde se sbírají opět Eiffelovy věže. Pak vyšla verze Los Angeles, kde se sbírají filmové klapky, limitovaná postava je Wayne. Srpnová aktualizace přenesla Subway Surfers do Pekingu, kde je limitovanou postavou Sun. V září 2014 vyšla verze Cairo, sbírají se brouci, limitovaná postava je Jasmine a limitovaný hoverboard je Croc. 9. října 2014 vyšla opět halloweenská verze v New Orleans, limitované věci: postava Eddy, hoverboard Pumpkin. Zde se sbírají dýně. 6. listopadu vyšla verze Bangkok, s limitovanou postavou Noon. V týdenním lovu se sbírají mušle. Poslední verze roku 2014 vznikla 3. prosince 2014 opět v Londýně. Zase se sbírají vánoční stromky, ale za ně dostáváte dárky, ve kterých jsou dost hodnotné věci např. 12 klíčů, nový hoverbord aj. Tentokrát však není limitovaný Jamie, ale sněhulák Buddy.  První verze v roce 2015 je v Las Vegas. Tato verze vznikla až o den později, 2. ledna 2015, limitovanou postavou je Rex a dočasný hoverboard Roller. Zde se sbírají piky z karet. 22. ledna 2015 opět vyšla verze v Soulu. Limitovaná postava je Mina se třemi outfity a hoverboard Bubblegum. Sbírají se zelení roboti. 12. února vyšla verze Havaj, ve které je limitovanou postavou Izzy. Další aktualizace proběhla dne 6. března 2015, kde se hra znovu vrátila do Bombaje. Velikonoční verze byla vytvořena 27. března v Paříži a 16. dubna v Arábii s limitovanou postavou Amira a hoverboardem Old Dusty. Dne 14. května vyšla verze Los Angeles 2 a 4. června verze Venice.  Ve verzi Řím 2 přišla společnost Kiloo s novinkou. Jedná se o tzv. Awards, kdy máte uložené úkoly. Pokud je splníte, dostanete jako odměnu bronzový, stříbrný či zlatý sprej s klíčemi. Na začátek se nabízí 3 klíče, pak 5 klíčů a nakonec 8 klíčů. Ve verzi Soul 2 se poprvé objevily Mini Mystery Boxy, které můžete získat za zhlédnutí komerčního videa. Jednou byla soutěž World Tour také v Praze.

Postavy.

Zde jsou názvy postav, které jsou v Subway Surfers.

Subway Surfers je jedna z nejrozšířenějších her na mobilech. Jedná se o hru, ve které hráč utíká mezi vlaky před policistou, jenž hráče chytil, jak sprejuje po jednom z vlaků. Hra byla navržena dánskou společností Kiloo. V této hře probíhá cesta kolem světa s názvem World Tour. Každý měsíc se Subway Surfers hraje v jiném městě. Například v Las Vegas, v Soulu nebo na Havaji. První verzi této hry (1.0.0) je možné nainstalovat i na PC.

Subway Surfers is an endless runner mobile game co-developed by Kiloo and SYBO Games, private companies based in Denmark. It is available on Android, iOS, Kindle, and Windows Phone platforms and uses the Unity game engine. In the game, players take the role of young graffiti artists who, upon being caught in the act of applying graffiti to ("tagging") a metro railway site, run through the railroad tracks to escape from the inspector and his dog. As they run, they grab gold coins, power-ups and other items along the way while simultaneously dodging collisions with trains and other objects, and can also jump on top of the trains and surf with hoverboards to evade the capture until the character crashes on an obstacle, getting caught by the inspector or getting hit by a train. Special events, such as the Weekly Hunt, can result in in-game rewards and characters.


Příběh.

Astronautka Molly Woodsová se vrací z 13 měsíční sólo mise na vesmírné stanici Seraphim zpět na Zemi. Vrací se ke svému manželu Johnovi, jež pracuje jako technik a sestrojil jejich robotického syna Ethana. Ethan je prvním prototypem androida, zvaného také Humanich, jehož program stojí na základě učení se díky interakcím s lidmi již od útlého věku. Johnovým cílem je právě to, aby byl Ethan pokud možno co nejvíc jako člověk.  Tomu také napomáhá to, že John a Molly Ethana přijali jako svého syna, kterého kvůli Mollyině nehodě z minulosti nemohou mít. Ethan chodí do školy, učí se jezdit na kole a právě tyto každodenní interakce s lidmi v okolí z něj mají vytvořit stroj, který bude od člověka k nerozeznání. V momentě, kdy Molly po návratu zjistí, že je v počátečním stádiu těhotenství a čeká dítě, začne hon za hledáním odpovědí, spolu s rozplétáním intrik a tajemství.  Molly při pátrání přichází ke zjištěním, že celý incident nejspíše nebyla náhoda, vše bylo velmi dlouho předem naplánované a za vším stojí její vlastní nadřízení. Uvnitř Molly roste něco, co pro určité lidi má větší cenu než cokoliv na světě, a tak se spolu s Jackem a Ethanem hodlají ukrýt, před zcela neznámým nebezpečím.  Tvora uvnitř Molly, neboli "ratolest", se zmocní organizace Yasumuto. Ukazuje se, že organizace má s tvorem vlastní plány a celý tento incident je jejím přičiněním. U "ratolesti" se však projevují nadpřirozené síly, díky kterým se dokáže dostat lidem do hlavy a vytvářet iluze. "Ratolest" tedy prchá a využívá slabostí všech kolem, aby dosáhl svého cíle.  Molly, přesvědčená o tom, že "ratolest" je její vlastní syn, se vydává s pomocí svého dávného kolegy z ISEA pátrat po odpovědích a hlavně po svém synovi. Ukazuje se, že "ratolest" má vlastní agendu a využívá všech dostupných prostředků k tomu, aby ji dostál. Molly se snaží vše zachránit a netuší, že v jejich rukou může ležet osud celého lidstva.

Ukončení seriálu.

"CBS, Halle Berry a producentni se rozhodli Extant druhou sérii ukončit." řekl Glenn Geller, President of CBS Entertainment. Poslední dvojdíl druhé série sledovalo v premiéře přes 4.6 milionu diváků.

Extant je americký sci-fi seriál z let 2014–2015, jehož autorem je Mickey Fisher. Příběh seriálu se točí okolo astronautky Molly Woodsové (Halle Berry), která se vrací domů k rodině po 13 osamělých měsících na vesmírné stanici. Zpočátku nic nenasvědčuje tomu, že by něco nebylo v pořádku. To se změní v moment, kdy se původně neplodná Molly dozví, že je těhotná.

Extant is an American science fiction drama television series created by Mickey Fisher and, as executive producer, Steven Spielberg. The story revolves around astronaut Molly Woods (Halle Berry) who returns home to her family inexplicably pregnant after 13 months in outer space on a solo mission.


Průběh neštěstí.

Vlaková souprava vykolejila v 8:39 místního času, vykolejily tři vagony.  Podle svědků vlak prudce zastavil, lidi to vymrštilo často i přes celý vagon. Zadní vozy nadskočily a cestující vyletěli ke střeše. Po zastavení se souprava podle svědků ponořila do tmy a kouře a propukla hysterie a zmatek. Lidé začali po výpadku světel křičet a někteří rozbíjet nouzovými kladívky okna, obávali se i toho, že jde o teroristický útok. Ti, kteří nepropadli panice, pomáhali vynášet zraněné. Těch bylo nejvíce v prvním vagonu. Po prvním šoku se ale začali cestující chovat příkladně a navzájem si pomáhat a uklidňovat se. Někteří pomocí hasicích přístrojů uhasili menší požár v kolejišti a potom vyrazili dveře do bočního tunelu. Tam se vydali naproti pracovníkům dopravního podniku cestující, kteří mohli chodit.  Cestující otevírali okna, aby se do přetopených vozů dostal čerstvý vzduch, dočkali se ale hustého dýmu a tak je zase zavřeli. Po chvíli ale začala fungovat ventilace a cestujícím se ulevilo. Shromažďovali se v tunelu, část vlaku byla ale velmi zdemolovaná a někteří lidé byli doslova vmáčknutí do zničeného vagonu. Mnoho lidí mělo řezné rány nebo bylo v bezvědomí, někteří měli velmi vážná zranění. První zranění se dostali ven z metra až po půl hodině, teprve potom se objevili první záchranáři, kteří žádali dobrovolníky o pomoc s odnášením zraněných.

Záchrana a vyprošťování.

Ke stanici Slavjanskij bulvar se sjelo asi 60 sanitek, přiletělo 8 helikoptér. Stanice Park Pobědy je v moskevském metru nejhlubší, což ztěžovalo záchranářům práci. Záchranné práce a vyprošťování skončily druhý den dopoledne.

Oběti.

Nehoda měla ke dni 13. srpna 2014 celkem 24 obětí na životech (z toho 7 cizinců) a 161 zraněných, z toho 129 bylo bezprostředně po nehodě hospitalizováno. Necelých 50 lidí z hospitalizovaných bylo zraněno těžce, 2 byli v kómatu, několik obětí tak zemřelo až později v nemocnici. K 22. červenci 2014 zůstávala hospitalizována ještě desítka těžce zraněných.

Dopravní komplikace.

Linka byla uzavřena a náhradní dopravu zajišťovalo 66 autobusů a bezplatné taxíky placené radnicí. Následně se zhoršila dopravní situace na ulicích a dosavadní zácpy se ještě zhoršily. Opravy by mohly trvat možná až týden a vláda přislíbila, že s nimi pomůže.

Reakce.

Radnice vyhlásila v Moskvě na druhý den smutek a státní vlajky zůstaly na půl žerdi. Starosta slíbil odškodnění pozůstalým rodinám v hodnotě milionu rublů (cca 600 tisíc Kč) a také odškodnění zraněným.  Prezident Vladimir Putin i premiér Dmitrij Medveděv popřáli zraněným brzké uzdravení a pozůstalým vyjádřili soustrast. Soustrast vyjádřili také zahraniční osobnosti, generální tajemník OSN Pan Ki-mun či běloruský prezident Alexandr Lukašenko.  Druhý den ve středu se do stanic, mezi nimiž se nehoda stala, začali scházet truchlící lidé, kteří zapalovali svíčky a pokládali květiny, někteří plakali. Květiny a svíčky přinesli k ruskému velvyslanectví také obyvatelé Kyjeva. V moskevských kostelech probíhaly mše za mrtvé a zraněné. Šestnáct moskevských nemocnic zřídilo improvizovaná místa pro odběry darované krve. Televize změnily program a nahradily zábavné pořady a vystoupení.  Pražské metro chystalo v souvislosti s tímto neštěstím důkladnou technickou kontrolu. Podle slov vedoucího Správy vozidel Metro Josefa Němečka jsou takové kontroly běžné vždycky, když se někde ve světě stane nějaký problém, a situace tam je vždy porovnávána se situací v pražském metru. Když se například přebíraly ruské soupravy, vždy se kvůli jejich ne zcela vyhovující kvalitě kompletně rozmontovaly, zkontrolovaly, vyčistily od písku, byly vyměněny vadné součásti a následně byly vagony zase smontovány. Jejich uvedení do provozu si podle zdroje vyžadovalo 1000 pracovních normohodin pro každý vagon.  Šéf Moskevského metra Ivan Besedin, který pozici zastával od února 2011, kvůli nehodě 22. července odstoupil a novým náčelníkem se stal Dmitrij Pegov, který přišel z čela ředitelství rychlovlaků státních drah. Podle moskevského starosty Sergeje Sobjanina měl navrátit metru důvěru občanů a jako první úkol si zadal důkladnou prověrku infrastruktury metra. Dosavadní ředitel Besedin byl ale jako šéf metra vnímán pozitivně a jeho odchod byl přijímán rozporuplně. Prosadil zvýšení rozpočtu a plán na rozšíření metra do roku 2020 o 79 stanic, přičemž za jeho působení jich bylo vybudováno 11 a metro prodlouženo o 25 km. Navíc byly v metru zavedeny bezplatné bezdrátové připojení a modernější vlakové soupravy.

Důvod neštěstí a vyšetřování.

Prezident Putin pověřil předsedu Vyšetřovacího výboru Ruské federace Alexandra Bastrykina, aby započal trestní vyšetřování neštěstí.  Podle prvních zpráv od záchranářů byl na vině náhlý prudký pokles napětí v napájecí soustavě a následná špatná signalizace, která spustila nouzové zastavení vlaku, po němž souprava vykolejila.  O tom ale vyšetřovatelé pochybovali a uvažovali o vadné výhybce. Také byly v minulosti stížnosti, že v daném úseku soupravy vibrovaly kvůli údajnému havarijnímu stavu kolejí. Podle městské opozice jsou na vině malé investice do údržby.  Později se vyšetřovatelé začali přiklánět k verzi, že příčinou byla nesprávná manipulace s nedávno instalovanou výhybkou. Dne 16. července byli zatčeni mistr údržby tratě a jeho zástupce, kteří řídili květnovou instalaci výhybky. Byli podezřelí z porušení bezpečnostních pravidel a hrozilo jim až 10 let vězení. Soupravu navíc měli řídit dva strojvedoucí, namísto toho řídil jen jeden, který byl hospitalizován s těžkými poraněními. Později padlo podezření na účast při incidentu ještě na dva manažery.

Soudní verdikt.

První verdikt padl 9. listopadu 2015. Asistent mistra údržby tratě Jurij Gordov byl odsouzen k 6 letům odnětí svobody. Zástupce mistra oddělení generálních oprav traťové služby Aleksej Trofimov, starší traťový mistr Valerij Baškatov a zástupce ředitele subdodavatelské společnosti "Spectechrekonstrukcija" Anatolij Kruglov byli každý odsouzen k 5,5 letům odnětí svobody. Kromě toho probíhalo druhé soudní řízení s dalšími šesti obžalovanými.

V úterý 15. července 2014 v ranní špičce v 08:39 moskevského času (06:39 SELČ) došlo k vykolejení tří vagonů vlakové soupravy moskevského metra mezi stanicemi Slavjanskij bulvar a Park Pobědy na modré lince. Byla to do té doby nejhorší nehoda moskevského metra co do počtu mrtvých (neuvažujeme-li teroristické útoky v moskevském metru). Nehoda si vyžádala 24 obětí a 161 zraněných, z toho asi 50 těžce.

On 15 July 2014, at around 8:40 am MSK (), an outbound Moscow Metro train derailed between Park Pobedy and Slavyansky Bulvar stations of the Arbatsko-Pokrovskaya Line. Casualties reported include 24 dead and 160 injured. Early reports suggested a power surge or a terrorist attack to be the cause of the derailment, but both were soon dismissed.


Pozadí vzniku.

Během květnových europarlamentních voleb 2014 byl Juncker prezentován Evropskou lidovou stranou (EPP) jako kandidát na předsedu Evropské komise. Po volebním vítězství jej 27. června na tento post navrhla Evropská rada. Zvolení pak proběhlo 15. července Evropským parlamentem, když pro něj hlasovala většina 422 ze 729 poslanců.  Juncker vyhlásil desetibodový program agendy svého prezidentství, v níž podtrhl důraz na pracovní příležitosti a růst.  Původní slovinská kandidátka a odcházející premiérka Alenka Bratušeková, kterou nominovala vláda, v jejímž čele stála, měla získat portfolio pro energetickou unii a současně se stát místopředsedkyní komise. Její vystoupení před europoslanci však bylo nepřesvědčivé a členové příslušných výborů Evropského parlamentu kandidaturu velkou většinou odmítli. Nominantka získala jen 13 hlasů ve výborech pro životní prostředí a pro průmysl, výzkum a energetiku, zatímco proti hlasovalo 112 poslanců. Následně se komisařkou za Slovinsko stala Violeta Bulcová, která získala gesci dopravy a vesmíru.

Členové.

Komise byla tvořena předsedou a komisaři. Původně byla složena z 28 členů, z nichž 7 zastávalo posty místopředsedů. Počet se snížil po odchodu čtyř členů.

Předčasná ukončení v komisi.

"Členové, kteří opustili komisi před uplynutím jejího mandátu."

Projektové týmy.

Komise byla strukturovaná do tzv. projektových týmů, sestavených z komisařů podle jejich portfolií. Každou skupina řídil jeden z místopředsedů komise. Vedle stálých členů týmů se na řešení problémů mohli přechodně podílet i další komisaři, pokud úkol spadal do gesce jejich působnosti. První místopředseda Timmermans dohlížel na činnost všech komisařů.  Níže je výčet pěti projektových týmů.

Junckerova komise úřadovala jako komise Evropské unie od 1. listopadu 2014 do 30. listopadu 2019. Pětiletý mandát byl o měsíc prodloužen v důsledku odmítnutí několika kandidátů z Rumunska, kde v říjnu 2019 padla vláda, do nastupující komise Ursuly von der Leyenové.

The Juncker Commission was the European Commission in office since 1 November 2014 to 30 November 2019. Its president was Jean-Claude Juncker, who presided over 27 other commissioners (one from each of the states composing the European Union, except Luxembourg, which is Juncker's state). In July 2014, Juncker was officially elected to succeed José Manuel Barroso, who completed his second five-year term in that year.


Výsledky voleb do Sejmu.

Do Sejmu se dostalo celkem 5 politických stran a uskupení. PiS získala většinu 235 mandátů, PO získala 138 mandátů, Kukiz'15 42 mandátů,.Nowoczesna 28 mandátů a PSL 16 mandátů.

Výsledky voleb do Senátu.

Do Senátu se dostaly celkem 3 politické strany a uskupení a 4 nezávislí kandidáti. 61 mandátů a většinu získala PiS, 34 mandátů PO, 1 mandát PSL a 4 mandáty získali nezávislí kandidáti.

Volební systém.

Polsko volí v parlamentních volbách vždy obě komory parlamentu, přičemž moc je vychýlená ve prospěch Sejmu, který jako jediný rozhoduje o důvěře vlády či o odvolávání ministrů.  Sejm má 460 poslanců, kteří jsou volení ve vícemandátových obvodech na základě poměrného volebního systému (D'Hondtova metoda). Ke vstupu do Sejmu je pro samostatně kandidující strany stanovená uzavírací klauzule 5 % celostátního podílu hlasů; volební koalice musí však překročit 8 %. Klauzule neplati pro volební strany národnostních menšin.  Senát má 100 členů a ti jsou voleni v jednomandátových obvodech na základě systému relativní většiny. V praxi se tak stává, že zatímco v Sejmu potřebuje vítězná politická strana koaličního partnera pro sestavení kabinetu, tak v Senátu disponuje nadpoloviční většinou křesel.

Kandidující strany.

Následující výčet uvádí volební kandidátky sestavené pro volby do Sejmu. V praxi se tak může jedna kandidátka skládat z více politických subjektů.

Občanská platforma.

Do té doby nejsilnější parlamentní strana, která vládla od roku 2007. Strana ve volbách sázela zejména na stabilitu uplynulých osmi let a rovněž na proevropskou politiku. Přesto zaznamenala strana v posledních měsících před volbami prudký pokles popularity a nebyla považována za favorita voleb. Její preference se pohybovaly mezi 20-30%, což ji podle většiny průzkumu mělo sesadit na druhé místo. Volebním lídrem byla předsedkyně PO a stávající polská premiéra Ewa Kopaczová.

Právo a spravedlnost.

Nejsilnější opoziční strana PiS byla od roku 2007 v opozici, předtím působící dva roky ve vládě. Strana se profilovala jako sociálně-konzervativní a euroskeptická. Jejím předsedou byl expremiér Jarosław Kaczyński, ale stranu do voleb jako lídryně vedla poslankyně Beata Szydło. Důvodem byla zřejmě i kontroverznost předsedy Kaczyńského. PiS byla před volbami považována za jasného favorita voleb, některé průzkumy dávaly kandidátce až 40%. PiS kandidovala ve volbách společně s menšími pravicovými subjekty- Sjednoceným Polskem, Polskem společně a Pravicí republiky

Sjednocená levice.

Sjednocená levice je polskou kandidátkou, která vznikla v létě 2015. Hlavními dvěma subjekty jsou SLD vedený expremiérem Leszkem Millerem a Tvé hnutí v čele s kontroverzním poslancem Januszem Palikotem.Mimo SLD a TR byli na kandidátce zastoupeni i členové Unie práce, Strany zelených a celé řady dalších levicových stran, hnutí a zájmových seskupení. Přestože Palikotovo hnutí a SLD získaly v minulých parlamentních volbách téměř 20% hlasů a samotná SLD byla dokonce na počátku století dominantní silou Polska, byla před těmito volbami podpora obou subjektů velice malá. Palikotovo hnutí opustila většina poslanců a od roku 2013 se trvale drželo pod pětiprocentní hranicí, SLD pod tuto hranici podle řady průzkumů spadla po debaklu prezidentské kandidátky Magdaleny Ogorekové. Podpora Sjednocené levice se v předvolebních průzkumech pohybovala mezi 4-10%.

Polská lidová strana.

PSL je politickou stranou s více než stoletou tradicí. Do parlamentu se dostává pravidelně každé volby od roku 1989. Od listopadu 2007 byla menším koaličním partnerem PO, s níž vládla ve třech vládních kabinetech. Preference strany se před volbami pohybovaly okolo 5% hranice nutné pro vstup do Sejmu. Volebním lídrem byl předseda strany a vicepremiér Janusz Piechociński.

KORWiN.

Koalice Obnovy Republiky Volnost i Naděje, zkráceně KORWiN (: KORViN), je pravicově-libertariánská politická strana hájící konzervativní hodnoty polského národa společně se silným důrazem na individuální volnost a původní myšlenky republikanismu, v rámci těchto svých idejí se staví negativně vůči demokraticko-socializujícím tendencím, vůči hospodářskému i společenskému etatismu a vůči imigraci z kulturně vzdálených zemí, tedy i vůči tzv. islamizaci Evropy a multikulturalismu, taktéž zastává přirozený pro národní postoj a podporuje koncept přímé demorkacie. Strana byla založena 22. ledna 2015 myslitelem a politikem Januszem Korwinem-Mikkem, který je za své názory ohledně individuální volnosti někdy označován jako sociální darwinista.

Kukiz 15.

Hnutí neúspěšného kandidáta na prezidenta Pawła Kukize bylo považováno za černého koně podzimních voleb. Volební program hnutí nebyl jasně vyprofilovaný a stavěl zejména na popularitě lídra, který získal 20% v prezidentských volbách a na podpoře přímé demokracie. Bezprostředně po prezidentských volbách se preference hnutí pohybovaly na 20% a hnutí ohrožovalo druhou pozici PO, ale v předvolebních průzkumech preference hnutí klesaly až k jednociferným hodnotám, přesto většina agentur předpokládala, že se hnutí do parlamentu dostane.

Nowoczesna.

Moderní.pl je liberální politickou formací, v jejímž čele stojí ekonom Ryszard Petru, který je žákem otce polské ekonomické reformy Leszka Balcerowicze. Strana měla ambici získat zejména dosavadní voliče PO, ale v předvolebních průzkumech se pohybovala pod pětiprocentní hranicí.

Bílo-červení.

Bílo-červení jsou polskou středolevicovou formací založenou v polovině roku 2015 bývalým předsedou SLD a současným poslancem Grzegorzem Napieralskim. Vyvrcholily tím dlouhodobé spory mezi vedením SLD a Napieralského skupinou. V létě 2015 se hnutí odmítlo zapojit do koalice Sjednocené levice a rozhodlo se kandidovat samostatně. V průzkumech veřejného mínění se však prakticky neobjevovalo.

Předvolební situace v Polsku.

V Polsku již druhé volební období vládla koalice liberální Občanské platformy a agrární Polské lidové strany. V čele vlády stál do Září 2014 Donald Tusk, který se však posléze stal předsedou Evropské rady a v pozici premiéra i předsedy PO jej nahradila Ewa Kopaczová. Dlouhodobá stabilní podpora vlády se však začala v druhé polovině volebního období bortit, mimo jiné i kvůli aféře s odposlechy některých vládních činitelů.  V evropských a regionálních volbách se opoziční formace Právo a spravedlnost prakticky vládní platformě vyrovnala a v roce 2015 se pak dokonce kandidátovi opoziční strany PiS Andrzeji Dududovi podařilo porazit v prezidentských volbách dosavadního prezidenta Bronisława Komorowského, což představovalo zásadní porážku pro tehdejší vládní koalici.  Opozici vůči koalici na půdě Sejmu tvořily mimo již zmiňované strany PiS též Twoj Ruch, Svaz demokratické levice a dále strany, které byly na půdě Sejmu díky odštěpení od pěti stran, které uspěly v předcházejících volbách. Šlo o Sjednocené Polsko, Polsko společně, Unii práce,Stranu zelených, Bílo-červené a Koalici pro obnovu republiky-svoboda a naděje

Polské parlamentní volby 2015 se uskutečnily v neděli 25. října 2015. Šlo o řádné parlamentní volby, ve kterých se se volilo celé složení polského Sejmu i Senátu, a po osmé plně demokratické parlamentní volby od pádu komunistického režimu v roce 1989. S velkým náskokem v nich zvítězila strana Právo a spravedlnost, která získala absolutní většinu v obou komorách coby první strana, které se to od pádu komunismu podařilo.

Parliamentary elections to both the Sejm and Senate were held in Poland on 25 October 2015. The election was won by the largest opposition party, the right-wing Law and Justice (PiS), with 37.6% of the vote against the governing Civic Platform (PO), which achieved 24.1%. Official results, announced on 27 October, gave Law and Justice 235 of 460 seats (51 percent), a majority of four. PiS vice chairwoman Beata Szydło succeeded PO leader Ewa Kopacz as Prime Minister of Poland, heading a one-party cabinet.


Životopis.

Narodila se 28. ledna 1268 v italském Gracciano Vecchio do šlechtické rodiny Segni. V devíti letech se rozhodla vstoupit k františkánským sestrám, které měli klášter v jejím rodném městě. Přes její velmi mladý věk získala papežské povolení ke vstupu.  Roku 1281 pozval pán hradu v Procenu několik sester z Montepulciana, aby založily v Procenu klášter. Anežka byla jednou ze sester, která odešla do Procena, kde se v založeném klášteře stala kvestorkou. Roku 1288 byla ve dvaceti letech zvolena abatyší kláštera. V tu dobu byla známá její velká oddanost a úcta k Nejsvětější Svátosti. Za svůj život získala pověst, že dokáže konat zázraky. Léčila svou přítomností fyzicky i psychicky nemocné lidi, rozmnožovala chleba aj. Sama byla těžce nemocná. Roku 1306 byla znovu zvolena hlavou kláštera. Po svém zvolení pokračovala ve výstavbě kostela Santa Maria Novella, na úctu k Panně Marii. Byla známa svými mystickými vizemi. Podle vyprávění měla vizi se svatým Dominikem, který jí zavedl k tomu, aby svůj klášter vedla v dominikánském duchu a to podle řehole svatého Augustina. Roku 1316 jí lékař kvůli její nemoci doporučil léčení v termálních pramenech, ty jí však nepomohly a její zdraví se zhorčilo natolik, že jí musely převést na nosítkách. Zemřela ve věku 49 let.

Úcta a svatořečení.

Několik let po její smrti bylo zjištěno, že je její tělo zcela neporušené. Její hrob se stal poutním místem.  Blahoslavený Rajmund z Capuy sepsal její životopis. O jejím těle napsal, že vypadá jako zcela živé. Svatá Kateřina Sienská, která byla též dominikánkou jí nazvala jako "Naše matka, vznešená Anežka".  Svatořečena byla 10. prosince 1726 papežem Benediktem XIII.

Svatá Anežka z Montepulciana, O.P. (28. ledna 1268 Gracciano – 20. dubna 1317 Montepulciano) byla italská řeholnice řádu dominikánů a abatyše.

Agnes of Montepulciano, O.P. (1268 – 1317), was a Dominican prioress in medieval Tuscany, who was known as a miracle worker during her lifetime. She is honored as a saint by the Catholic Church.


Pozadí.

Polandball má své kořeny v "kyber-válce" ze srpna 2009 mezi polskými internetovými uživateli a uživateli zbylého internetového světa na stránce drawball.com. Tato stránka, která nabízí virtuální plátno ve tvaru koule, zde dovoluje lidem kreslit cokoliv chtějí a kreslit přes kresby ostatních. Na polském internetu vznikla myšlenka vyplnit plátno polskou vlajkou, a tak se tisíce Poláků spojily a společně nakreslily přes celé plátno polskou vlajku s nápisem "POLSKA" (Polsko) uprostřed. Po koordinaci z imageboardu 4chan byla tato vlajka překryta obrovským hákovým křížem.  Krautchan.net je německý imageboard, který je navštěvován anglicky mluvícími uživateli internetu. Počátek Polandballu je přičítán uživateli "Falco", Britovi, který v září 2009 vytvořil v programu MS Paint první Polandball, aby v apolitickém stylu trolloval polského uživatele jménem "Wojak", který psal lámanou angličtinou, proto Polandbally začaly být s nadšením kresleny Rusy.  Polandball nemá žádné jednoznačné tvůrce a může je dělat každý.

Témata.

Polandball, který měl představovat Polsko a jeho historii, vztahy s jinými zeměmi a stereotypy získal popularitu v důsledku havárie ve Smolensku, kde zahynul polský prezident Lecha Kaczyński. Interakce mezi countrybally bývají psány lámanou angličtinou a internetovým slangem a připomínají memy s kočkami (lolcaty) a také obrázek Polska, typicky znázorněného v pláči, který je záměrně nakreslen obráceně, než je polská vlajka.  Část komiksů s Pollandball je spojena s tím, že Polsko nemá vlastní kosmický program a možnost poslat přímo něco do vesmíru ze svého území. Jeden z nejpopulárnějších komiksů začíná tím, že se k zemi blíží velký meteorit, který by mohl zničit Zemi. Komiks pokračuje tak, že Countrybally (koule hrající v komiksu) ze zemí, které mají nějaký kosmický program opustí Zemi a odletí do vesmíru a jen polský zůstane na zemi a se slzami v očích řekne jen lámavou angličtinou: "Polland cannot to space" ("Polsko nemůže do vesmíru"). Má se za to, že takovým způsobem Rusové začali diskuzi o tom, který stát je vyspělejší. V jiném komiksu jde zase o historicko-politickou satiru. Pollandball nudí ostatní Countrybally (koule) svými nudnými řečmi ve stylu: "So when we crushed Russia and the Turks were were the biggest country in the world" (A tak jsme porazili Rusko a Turecko a stali jsme se největší zemí na světě), ostatní koule se začnou smát Polandballu a naštvaný Polanball zařve kurwa a ukazuje tabulku s nadpisem: "Internet serious business" ("Internet je vážná věc"). Takový slogan se používá, pokud někdo chce říct, že se někdo chová neuctivě. Zase nakonec komiks končí pláčem Polandballu. Nové komiksy už odcházejí od tématu bezmocnosti Polska a týkají se nedávných událostí v politice. K Polandballu se často přimalovávají křídla. Jednoduchost Polandballu, uznání světových dějin a zaměření na aktuální události, dělá komix vhodný ke komentování mezinárodních událostí. Události, které jsou v Polandballu jsou například: papežské konkláve 2013, při kterých byl Jorge Mario Bergoglio zvolen novým papežem, Ukrajinská krize, Krymská krize a také se týká Filipínských imigrantů na Taiwanu.

Hodnocení.

Wojciech Oleksiak, řekl, že každý by měl být schopen nakreslit Polandball komiks a že existence Polandballu umožňuje lidem vyjádřit svoje názory. Polandball je příklad "par excellence" na internetě, dál říkal, že tenhle komiks by měl být nezdvořilý, neslušný, rasistický, nebo prostě jen debilní slátanina, ale upozornil na to, že by se lidé při jeho kreslení měli snažit, aby zůstal dál atraktivní a zajímavý. Oleksiak také říká, že Polandball často přehnaně ukazuje polské stereotypy, například to, že Poláci nedokážou mluvit dobře Anglicky nebo že Poláci jsou přihlouplí lidé. Jedna z věci častých v Polandballu jsou Polské koule neustále mluvící o slavné historii cizích zemí a za svoje neúspěchy viní ostatní.  Oleksiak dál říká, že Polandballs učí Poláky smyslu pro humor a brát s humorem i věci, které je štvou.

Pravidla.

Autoři se většinou drží těchto pravidel:

Mapping.

Existují mappeři, kteří místo jmen států používají právě polandbally. Pro tento typ polandballů se používá název FoEbally (Future of Europe bally). Tento trend stvořil na konci roku 2014 uživatel Emartis ✖ Arotanika ✖ It's excellent. FoEbally jsou populární, jelikož se s nimy dají dobře vyjádřit jakési emoce, které zažívá konkrétní stát.

Countryballs.

Existuje mnoho komiksů ve stejném stylu jako Polandball v dalších zemích, ve kterých se koule hrající v nich se také mohou nazývat Countryballs, ale stejně často se nazývají také Polandballs. V podobě koulí se zobrazují nejen různé státy, ale i jejich části. Svoje různé koule mají jednotlivé státy USA, Německé Bavorsko, španělské Katalánsko nebo ruská Sibiř a Ural. Některé Countrybally jsou také velmi zvláštní, Singapurský se nazývá Triangapore a vypadá jako trojúhelník, Izraelský má podobu hyperkrychle (narážka na židovskou fyziku), kazachstánský zase vypadá jako koberec (někdo říká že vypadá spíše jako cihla). U srbského jsou výrazné lícní kosti, britský má vždy cylindr a monokl a německá říše má jako countryball obdélník postavený nastojato. Pokud je ve vlajce státu znak, tak se u Countryballu maluje na pásku přes oko (např. Slovensko, Srbsko atd.).

Polandball, též známý jako countryball, je druh rage komiksu vytvořený uživateli, který vznikl na německém imageboardu Krautchan.net v druhé polovině roku 2009. Tyto komiksy si dělají legraci z národních stereotypů a mezinárodních vztahů zemí, které zde ztvárňují většinou kulaté postavičky s vlajkou oněch zemí.

Polandball, also known as countryballs, refers to user-generated visual art, typically manifesting as online comics, where countries are personified as (typically) spherical personas decorated with their country's flag, interacting in often broken English (with the exception of countryballs that speak English natively), usually with regional and/or national variations (e.g. France's Engrish is interspersed with French words). The characters poke fun at national stereotypes and international relations, as well as historical conflicts. Countryballs have also been used in videos and comics involving alternate and speculative history. It is an Internet meme which originated on the /int/ board of German imageboard Krautchan.net in the latter half of 2009.


Život.

Vstoupil do dominikánského řádu v klášteře Santa Maria Novella v roce 1372, poté, co byl uzdraven díky zázračnému zásahu svaté Kateřiny Sienské (jak praví tradice) z koktavosti, jež mu do té doby komplikovala vstup do řádu. V rámci řádu vystudoval teologii v Paříži a působil jako vyučující a kazatel, zejména v Benátkách. S pověřením generála řádu Raimunda z Capuy zakládal kláštery, zachovávající přísnou observanci, zejména mužské kláštery v Benátkách (1391), ve Fiesole (1406) a rovněž klášter "Corpus Domini" v Benátkách, v němž žily pod přísnou řeholí dominikánské sestry.  Po smrti Inocence VII., v čase papežského schismatu se zúčastnil konkláve v roce 1406 jako vyslanec Benátské republiky a podílel se vělkou měrou na zvolení Benátčana Řehoře XII. Nový papež si zvolil Dominiciho zpovědníkem a rádcem, učinil jej biskupem v Dubrovníku (1407), a následně kardinálem (1408) a vyslal jej též do Uher, aby pro něj, římského papeže, zajistil podporu císaře Zikmunda Lucemburského proti avignonskému protipapeži Benediktu XIII.  S cílem ukončit papežské schisma doporučil Giovanni Dominici Řehořovi XII., aby se vzdal svého postu, a na koncilu v Kostnici oznámil jeho dobrovolnou demisi. Následující papež Martin V., zvolený kostnických koncilem, jmenoval Dominicho dne 19. července 1418 legátem v Čechách, aby pomohl potlačit husitské hnutí, považované za herezi. Jeho poslání však nepřineslo takřka žádné výsledky, mimo jiné i díky nezájmu ze strany Václava IV.  Giovanni Dominici byl blahořečen za pontifikátu papeže Řehoře XVI. 9. dubna 1832.  Témata Dominiciho děl nejsou pouze charakteru duchovního, ale též básnického, o čemž svědčí jeho početné hymny nebo sbírka s názvem "Laudi". Jeho dílo "Regole del governo di cura familiare" ("Pravidla péče o rodinu"), sepsané mezi lety 1400 a 1405, představuje pedagogický spisek, pojednávající o vývoji a schopnostech duše a těla (jeho smyslové stránky), o hospodaření s dary země a o výchově dětí. Další text, "Lucula Noctis" ("Světluška noci") je Dominiciho odpovědí na list Nicoly di Piero Salutati, a dotýká se v té době aktuálního tématu, a sice studia děl antických pohanských autorů. Dominici sice neodmítá klasická studia, ale rozhodně se staví proti humanistiskému okouzlení pohanstvím.

Giovanni Dominici, civilním jménem Giovanni Banchini nebo Baccini (Florencie, 1356 či 1357 – Buda, 10. června 1419), kardinál, biskup a spisovatel. Člen dominikánského řádu, legát a reformátor, který byl prohlášen blahoslaveným v roce 1832.

Giovanni Dominici ( 1355 – 10 June 1419) was an Italian Roman Catholic prelate and professed member from the Order of Preachers who became a cardinal. His ideas had a profound influence on the art of Fra Angelico who entered the order through him. But he once encountered difficulties becoming a friar due to a speech impediment that his superiors believed would rule him ineligible for both profession and the priesthood. Dominici became a noted theologian and preacher and was tireless in establishing monasteries and convents in cities such as Fiesole and Lucca.


Historie.

První kapli Všech Svatých dal na tomto místě postavit vévoda Rudolf I. Saský. Byla vysvěcena roku 1346 a podřízena přímo papeži, roku 1400 se stala hlavním městským kostelem. Koncem 15. století dal vévoda Fridrich III. přestavět celý zámek a s ním v letech 1490-1511 i kostel v pozdně gotickém slohu podlke návrhu architekta Konráda Pflügera. Na výzdobě se podíleli vynikjaící umělci, například řezbář Tilman Riemenschneider, malíř Albrecht Dürer a další. Roku 1502 založil Fridrich Wittenberskou univerzitu a roku 1507 ji papež potvrdil. Kostel Všech svatých se tak stal i univerzitním kostelem. V kostele kázal Luther i Melanchton, odehrávaly se zde promoce a jiné stavnosti.  31. října 1517 vyvěsil podle pověsti na boční dveře Martin Luther svých 95 tezí proti prodeji odpustků, a to jako pozvánku na univerzitní disputaci. Jak bylo zvykem, poslal je i arcibiskupovi Albertovi do Mohuče, teze však byly mezitím vytištěny a rychle se rozšířily po Německu, takže ohlášená disputace se patrně nekonala a Lutherův čin se pokládá za začátek německé protestantské reformace. Roku 1546 byl zde Martin Luther pohřben a roku 1560 i jeho nejbližší žák Philipp Melanchthon.  Za Sedmileté války dobyli Wittenberg Prusové a při obléhání a ostřelování kostel do základů vyhořel. Když bylo Sasko připojeno k Prusku, v roce 1858 nařídil král Fridrich IV., aby byl kostel důkladně opraven, a do dveří dal vyrobit bronzové veřeje s reliéfy k Lutherovým tezím. K výročí Lutherova narození roku 1883 byl kostel opět restaurován a upraven v novogotickém slohu, včetně věže. Od roku 1949 slouží kostel i jako farní a za faráře F. Schorlemmera se stal významným střediskem disidentského mírového hnutí v tehdejší NDR. Roku 1983 byla instalována nová barevná okna a v letech 1999-2000 dostal novou střechu. K výročí Lutherových tezí roku 2017 byl znovu opraven a otevřen v roce 2016.

Evangelický zámecký kostel ("Evangelische Schlosskirche"), Kostel Všech svatých nebo Kostel reformace je největší kostel v německém městě Wittenberg. Nachází se u jižní části zámku, bývalého sídla saských kurfiřtů a patří evangelické (luteránské) církvi.

All Saints' Church, commonly referred to as Schlosskirche (Castle Church) to distinguish it from the "Stadtkirche" (Town Church) of St. Mary's – and sometimes known as the Reformation Memorial Church – is a Lutheran church in Wittenberg, Saxony-Anhalt, Germany. It is the site where, according to Philip Melanchthon, the "Ninety-five Theses" were posted by Martin Luther in 1517, the act that has been called the start of the Protestant Reformation. From 1883 onwards, the church was restored as a memorial site and re-inaugurated on 31 October 1892, 375 years after Luther's posting.


Rodina.

Jacqueline se narodila neznámo kdy před rokem 1520 jako nejmladší dcera Jeana IV. de Longwy, seigneura de Givry, barona z Pagny a z Mirebeau (zemřel v roce 1520) a Jany z Angoulême, hraběnky z Bar-sur-Seine, nemanželské nevlastní sestry francouzského krále Františka I.  Jacqueline měla dvě starší sestry. Ta nejstarší, Františka de Longwy, dáma de Pagny a de Mirebeau (asi 1510 – 1561)D, se poprvé provdala v roce 1526 za Filipa de Chabot, seigneura de Brion, hraběte z Charny a Buzançois, admirála Francie, se kterým měla šest dětí. Podruhé se Františka provdala v roce 1545 za Jacquese de Perusse, seigneura d'Escars, se kterým měla jednoho syna, kardinála Anne d'Escars de Givry. Jacquelina druhá starší sestra Klaudie se stala abatyší v Jouarre.  Jejím strýcem z otcovy strany byl Claude de Longwy de Givry, biskup v Amiens. Prarodiči jí byli Filip de Longwy, seigneur z Pagny a Jeanne de Bauffremont, dáma de Mirebeau, a Karel z Angoulême a jeho milenka Antoinette de Polignac, dáma de Combronde, dvorní dáma manželky hraběte z Angoulême, Luisy Savojské. Antoinette byla dcerou Foucauda de Polignac, seigneura des Fontaines a Agnès de Chabanais.

Manželství a potomci.

Jacqueline se v roce 1538 stala první manželkou Ludvíka III. z Bourbon-Montpensier, který se po smrti své matky Luisy Bourbonské 5. července 1561 stal vévodou z Montpensier. U příležitosti tohoto sňatku vrátil její strýc František I. Ludvíkové matce hrabství Forez, Beaujeu a Dombes. Francouzská koruna je zabavila po zajetí Karla III. Bourbonského v roce 1523, když přešel na stranu císaře Karla V.  Jacqueline měla s Ludvíkem syna a pět dcer:

Hraběnka z Bar-sur-Seine.

Jacqueline po matce zdědila titul suo jure hraběnky z Bar-sur-Seine. Otcovy tituly zdědila v roce 1520 jeho nejstarší dcera Františka.  V roce 1543 byl dauphinát Auvergne navrácen Ludvíkovi a Jacqueline se stala dauphine z Auvergne. V roce 1544 byla přítomna křtu králova vnuka Františka. Roku 1547 král zemřel a nastoupil po něm jeho syn Jindřich. V roce 1556 byla Jacqueline spolu s Dianou de Poitiers a Madame de Montmorency určena královnou Kateřinou Medicejskou, aby posoudila případ nesprávného jednání proti Mademoiselle de Rohan, člence královské rodiny, která byla od slibem manželství těhotná s vévodou z Nemours. V roce 1559 byla Jacqueline s manželem přítomna velkolepé korunovace Františka II. a Marie Stuartovny.  28. srpna 1561 Jacqueline v Paříži zemřela.  Její manžel se v roce 1570 oženil podruhé, a to s Kateřinou Lotrinskou, dcerou Františka de Guise a Anny d'Este. Jejich manželství bylo bezdětné.

Jacqueline de Longwy (asi 1520 – 28. srpna 1561), vévodkyně z Montpensier a Dauphine z Auvergne, byla francouzskou šlechtičnou a nevlastní neteří krále Františka I. Francouzského. Byla také první manželkou Ludvíka z Montpensier a matkou jeho šesti dětí. Šarlota Bourbonská, třetí manželka Viléma I. Oranžského byla její dcerou.

Jacqueline de Longwy, Countess of Bar-sur-Seine (before 1520 – 28 August 1561), Duchess of Montpensier, Dauphine of Auvergne was a French noblewoman, and a half-niece of King Francis I of France. She was the first wife of Louis III de Bourbon, Duke of Montpensier, and the mother of his six children. She had the office of "Première dame d'honneur" to the queen dowager regent of France, Catherine de' Medici, from 1560 until 1561.