Historie.

EUROSAI byla založena v roce 1990 třiceti členy (29 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr). V současnosti tvoří členskou základnu 50 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr. I když je EUROSAI nejmladší ze sedmi regionálních pracovních skupin organizace INTOSAI, myšlenka evropské organizace sdružující evropské nejvyšší kontrolní instituce se datuje již od dob založení INTOSAI v r. 1953. První reálné kroky směřující k založení EUROSAI byly učiněny v r. 1974 během VIII. kongresu INTOSAI v Madridu. V období let 1975–1989 zahájily nejvyšší kontrolní instituce Itálie a Španělska cestu k založení EUROSAI tím, že vytvořily první návrh stanov EUROSAI, přičemž počítaly s podporou kontaktního výboru nejvyšších představitelů národních kontrolních institucí zemí EHS. XIII. kongres INTOSAI v červnu r. 1989 v Berlíně přijal tzv. Berlínskou deklaraci, která zahrnovala dohodu o vytvoření evropské organizace nejvyšších kontrolních institucí. V listopadu 1990 byl v Madridu uspořádán první kongres EUROSAI, během něhož byl zvolen prezident EUROSAI a členové Řídicí rady EUROSAI, byly projednány a schváleny stanovy a bylo zřízeno sídlo organizace a její stálý sekretariát.

Cíle.

Cílem organizace, uváděným v článku 1 stanov, je podporovat odbornou spolupráci mezi členy a ostatními organizacemi, iniciovat a podporovat výměnu informací a dokumentů a harmonizovat terminologii pro audit veřejného sektoru.

Orgány.

EUROSAI je složena ze tří orgánů: Kongresu, Řídicí rady a Sekretariátu.

Kongres.

Kongres je vrcholným orgánem EUROSAI a zúčastňují se ho zástupci všech členů organizace. Je pořádán jednou za tři roky. Doposud se konaly tyto kongresy:

Řídicí rada.

Podle stanov tvoří Řídicí radu EUROSAI osm členů: čtyři plnohodnotní členové (nejvyšší představitelé kontrolních institucí, které pořádaly poslední dva kongresy, nejvyšší představitel kontrolní instituce, která bude pořádat příští kongres a generální tajemník EUROSAI) a čtyři členové volení kongresem na období šesti let (dva členové jsou měněni každé tři roky). Vrcholní představitelé institucí, které jsou součástí Řídicí rady INTOSAI a jsou členy EUROSAI, se účastní jednání Řídicí rady jako pozorovatelé.

Sekretariát.

Sekretariát trvale sídlí při nejvyšší kontrolní instituci Španělska (Tribunal de Cuentas).

Strategický plán.

VIII. kongres EUROSAI v Lisabonu přijal Strategický plán EUROSAI na léta 2011–2017. Tento první strategický plán definuje poslání, vizi a hodnoty EUROSAI. Plán je založen na čtyřech strategických cílech, které odrážejí potřeby a priority členství v EUROSAI: Současný model byl navržen ve shodě s principy správného řízení a efektivní komunikace. Zároveň odráží strategické cíle, podporuje co možná nejširší zapojení všech členů EUROSAI do práce organizace a buduje pevné vazby mezi všemi články EUROSAI, které jsou do realizace strategického plánu zapojeny.

EUROSAI (European Organization of Supreme Audit Institutions) – Evropská organizace nejvyšších kontrolních institucí – je jednou ze sedmi regionálních pracovních skupin Mezinárodní organizace nejvyšších kontrolních institucí. V současné době sdružuje EUROSAI 50 členů: 49 nejvyšších kontrolních institucí a Evropský účetní dvůr. INTOSAI má 191 řádných členů: nejvyšší kontrolní instituce 190 zemí a Evropský účetní dvůr (a čtyři přidružené členy) a je vedena jako podpůrná organizace Spojených národů

EUROSAI - European Organization of Supreme Audit Institutions - is one of the seven regional working groups of the International Organization of Supreme Audit Institutions (INTOSAI).


Předválečný život.

Ostendorff se narodil 15. srpna roku 1903 ve městě Königsberg ve východním Prusku a po složení maturitní zkoušky v březnu roku 1923 začal pracovat v průmyslu až do roku 1925.

Počátky vojenské kariéry.

Svojí vojenskou kariéru začal budovat již v roce 1925, kdy vstoupil do armády a byl přiřazen ke "Jäger regiment 1" (1. prapor myslivců). Zde zůstal pouze do roku 1934, kdy vstoupil k Luftwaffe. Ostendorff byl kvalifikovaný pilot a měl možnost sloužit v Sovětském svazu během technického výměnného programu mezi SSSR a Německem. Avšak dne 1. března roku 1934 je kvůli zranění oka přeřazen do "Deutsch-Luftsportverband" (německý letecký svaz sportu) a už nikdy se nestane znovu pilotem. Během roku je povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík) a přeřazen do "Fliegertruppe Jüterbog" (letecké jednotky Jüterborg), kde působí jako profesor taktiky v sekci analýzy fotografií.  Po vstupu do SS dne 1. října roku 1935 je jako důstojník zapsán "SS-Führerschule" (škola pro důstojníky SS) ve městě Bad Tölz. Ve stejný měsíc téhož roku se i ožení.

Druhá světová válka.

V dubnu roku 1938 Ostendorff přebírá velení 4. roty pluku "Der führer" a zde působí až do 1. června roku 1939, kdy je povýšen na SS-Sturmbannführera ("Major") a je mu svěřeno velení "Fliegerabwehr-Machinengewehr-Abteilung" (kulometný oddíl protiletecké obrany). Poté, co se začne zajímat o taktiku obrněných jednotek, tak zažádá o přeložení k Panzer Division Kempf, kam je ke konci srpna roku 1939 dosazen jako pozorovatel během Invaze do Polska.  Poté se dne 1. dubna roku 1940 stává náčelníkem štábu u 2. SS-Panzer Division „Das Reich“, kde slouží až do 31. května roku 1942. Poté mu byla přidělena menší bojová skupina, která získala název "Kampfgruppe Ostendorff". Za vedení této skupiny byl 5. června 1942 vyznamenán Německým křížem ve zlatě. Potom se stává náčelníkem štábu (Chef des Gerneralstabes) u II. tankového sboru SS pod velením SS-Oberstgruppenführera Paula Haussera a slouží s touto jednotkou v bojích u Charkova a Kursku.  Dne 23. listopadu roku 1943 je dosazen do velení nově zformované 17. SS-Panzergrenadier Division „Götz von Berlichingen“, které velí během obtížných bojů v Bitvě o Normandii. Během bojů u města Carentan je raněn a velení divize přebírá SS-Standartenführer Otto Binge. K velení divize se vrátí opět až v říjnu téhož roku, ale v listopadu je znovu raněn a nahrazen SS-Standartenführerem Hansem Lingnerem. Zároveň je dne 1. prosince povýšen na SS-Gruppenführera.  Poté co se zotaví, tak zastává funkci náčelníka štábu u Heeresgruppe Oberrhein, které velí SS-Oberstgruppenführer Paul Hausser než je dne 20. ledna roku 1945 znovu jmenován velitelem 2. SS-Panzer Division „Das Reich“. Zde ovšem zůstane pouze do 9. března než je naposledy raněn.

Úmrtí.

Zemřel dne 5. května roku 1945 v reservní polní nemocnici ve městě Bad Aussee v Rakousku na následky zranění, které utrpěl v bojích se sovětskou armádou dne 9. března téhož roku u města Székesfehérvár v Maďarsku zápalnou bombou. Jeho tělo bylo zpopelněno a pohřbeno na hřbitově v Bad Aussee. Nutno podotknout že Ostendorff patřil ve věku 42 let mezi nejmladší divizní velitele.

Shrnutí vojenské kariéry.

Data povýšení  Významná vyznamenání

Werner Ostendorff (15. srpna 1903 - 5. května 1945) byl důstojník jednotek Waffen-SS v hodnosti SS-Gruppenführer "und Generalleutnant der Waffen-SS" (Generálporučík) za druhé světové války. Zároveň to byl držitel mnoha vojenských vyznamenání včetně rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi.

Werner Ostendorff (15 August 1903 – 1 May 1945) was a German SS-general during World War II who served as chief of staff of the II SS Panzer Corps and divisional commander of the SS Division Das Reich. He died of wounds in May 1945.


Život.

Již jako patnáctiletá se stala konkubínou papeže Sergia III., svého bratrance, se kterým se setkala ještě v době, kdy byl biskupem v Caere (dnešním Cerveteri). Otázka vztahu mezi Marozií e Sergiem III., který se měl odehrát okolo roku 907, je ovšem sporná: značná část historiků otrocky přijala příběh biskupa Liutpranda z Cremony, jiní (např. Pietro Fedele a il Brezzi), jej považují za nepodložené klepy.  Během svého života se Marozia třikrát vdala, přičemž všechna její manželství byla politicky motivovaná. V roce 909, kdy již byla těhotná se svým prvním synem, se vdala za Alberika ze Spoleta. Její syn byl poté legitimizován. Alberik a Marozia poté měli dalšího syna, jemuž dali jméno po otci, Alberik II. (911/912-954). Marozia k němu přilnula, neboť v něm spatřovala dvě vlastnosti, kterých si cenila nejvíce: moc a touha po ještě větší moci. V roce 914 se skutečně Alberik spojil s papežem Janem X. a v roce 916 společně s papežskými jednotkami porazil Saracény u Garigliana. Byl též jmenován římským konsulem, ale nedlouho poté v roce 924 byl zavražděn v Orte.  O dva roky později, v roce 926, se Marozia opět rozhodla dostat k moci, když se vdala za oponenta Svatého stolce, Guida, markýze toskánského. Stala se úhlavní nepřítelkyní papeže Jana X. V květnu 928 dosáhla rivalita vrcholu: Marozia zosnovala útok na papežskou rezidenci v Lateránu a podařilo se jí zajmout papeže, uvěznit ho a zbavit trůnu. Jan X. zemřel krátce poté ve vězení, zřejmě zadušen. Guido se následně stal vládcem Říma a Marozia sama řídila volbu tří následujících papežů: v letech 928 až 929 takto byli zvoleni papežové Lev VI. a Štěpán VII.  V roce 931 se jí dokonce podařilo dosadit na papežský stolec svého prvního, sotva jedenadvacetiletého syna, který přijal jméno Jan XI. Nový papež byl pro svou slabou povahu snadným nástrojem v rukou své matky, pročež byla ona skutečným hybatele římské politiky. Téměř ve stejnou dobu, kdy byl Jan XI. posvěcen, zemřel Maroziin manžel Guido.  V roce 932 se Marozia vdala potřetí, tentokrát za Huga Provensálského (italským králem v letech 926 až 947). Hugo byl bratr Guida a tudíž se legálně s Marozií nemohl oženit, avšak křivě přísahal, že je nelegitimním synem vlastního otce. Marozia poté usilovala o Hugovu korunovaci na císaře s využitím vlivu na svého syna-papeže. Tento ambiciózní plán ovšem zmařil její druhý syn Alberik II., nevlastní bratr papeže Jana XI. Ten vyhnal Huga, svou matku nechal uvěznit a Jana XI. internoval v papežském paláci v Lateránu. Stal se tak roku 932 až do své smrti roku 954 jediným vládcem Říma.  Od tohoto okamžiku již o Marozii nejsou žádné zprávy. Podle některých zdrojů dožila v ústraní kláštera. Zemřela pravděpodobně 28. června někdy před rokem 936 a byla pochována klášteře svatých Cyriaka a Nikoly v ulici Lata..

Legenda.

Dle slov anglického historika Edwarda Gibbona, příběh ambiciózní Marozie zřejmě inspiroval legendu o papežce Janě, která byla po staletí považována za pravdivou, až do protestantská reformace.

Marozia (rodným jménem Maria, také Mariuccia či Mariozza; kolem roku 892, Řím – 28. června před rokem 936 tamtéž) byla mocná římská konkubína s velkým politickým vlivem.

Marozia, born Maria and also known as Mariuccia or Mariozza ( 890 – 937), was a Roman noblewoman who was the alleged mistress of Pope Sergius III and was given the unprecedented titles "senatrix" ("senatoress") and "patricia" of Rome by Pope John X.


Teorie – základní principy.

Definování socialismu 21. století není podle H. Dietericha dosud ukončeno, neboť se stále vyvíjí, je však již možné určit jeho základní principy.  Nový socialismus je možný pouze v souvislosti s vysokou úrovní vzdělání, etiky a organizace výrobních sil, je to dlouhodobý projekt.

Bolívarovské revoluce ve Venezuele.

Hugo Chávez a socialismus 21. století.

Proces údajně vedoucí ve Venezuele k socialismu 21. století je nazýván bolívarovskou revolucí. Hlavní principy socialismu 21. století vyhlásil venezuelský prezident Hugo Rafael Chávez Frias 30. ledna 2005 na V. světovém sociálním fóru v brazilském Porto Alegre a Venezuela se podle tvrzení venezuelského prezidenta stala první zemí, kde je socialismus 21. století uváděn do praxe.  Socialismus 21. století podle Huga Cháveze není synonymem pro marxismus. Ideově má vycházet z bolívarovských tradic, které jsou lidem Latinské Ameriky bližší, než evropské pojetí socialismu. Socialismus 21. století se tak do jisté míry přizpůsobil latinskoamerické mentalitě.  Tento model socialismu je údajně inspirován křesťanstvím. To ale údajně neznamená, že musí být náboženský, nýbrž že je založen na sociálních myšlenkách evangelií a Nového zákona jako celku; tedy na prvotní mezilidské vzájemnosti, kterou křesťanství do jisté míry přinášelo již od dob Ježíše Krista.  Zároveň se však údajně jedná o socialismus zaměřený do budoucnosti a nekopírující minulé modely socialismu, jako např. socialismus z období studené války v polovině 20. století. Podle Hugo Cháveze se nejedná o státní socialismus, jak byl kdysi uplatňován v bývalém Sovětském svazu a Východní Evropě nebo dnes na Kubě. Údajně by měl být více pluralitní a méně státně centralizovaný. Přesto Hugo Chávez podporuje kubánský režim.  Socialismem 21. století je tento nový model nazván proto, že je údajně inspirován hodnotami celosvětově uznávanými na počátku nového století. Schválení zmocňovacího zákona, který umožňuje venezuelskému prezidentovi vládnout 18 měsíců prakticky neomezeně prostřednictvím dekretů, je však ostře kritizováno z pozic západních zemí. Tvůrci socialismu 21. století poukazují na dodržování lidských práv, avšak nikoliv jen občanských a politických, ale také ekonomických, sociálních a kulturních, což je ostatně jedno z klíčových témat například i komunismu. Dle slov svých tvůrců je socialismus 21. století založen na solidaritě, bratrství, lásce, spravedlnosti, svobodě a rovnosti.  V souvislosti s vyhlášením těchto atributů socialismu 21. století Hugo Chávez také uvedl, že pokud demokracie je mocí lidu a pro lid, nemůže existovat v takovém společenském systému, kde individuální zájmy jsou stavěny nad zájmy kolektivní a kde kapitál je důležitější než lidé.

Pět motorů revolučního procesu.

V rámci bolívarovské revoluce byly realizovány programy boje s negramotností (Mission Robinson, Mission Riba), zavedení bezplatné zdravotní péče pro nejchudší obyvatelstvo (Mission Barrio Adentro), obojí za účasti tisíců kubánských dobrovolníků, a vyvlastnění velkých latifundií a ladem ležící půdy ve prospěch chudých rolníků. Dále dochází ke znovuzestátnění klíčového průmyslu, zejména ropného (za náhradu a s ponecháním menšinového podílu soukromým firmám).  8. ledna 2007 ohlásil Chávez program, soustředěný na pět motorů revolučního procesu. Jsou jimi:

Kritika.

Socialismus 21. století bývá, stejně tak Hugo Chávez, kritizován. A to jak ze strany levicových, tak i pravicových politiků.  Krajní levice (ortodoxní marxisté, trockisté) argumentuje tím, že se nejedná o skutečný socialismus, protože nedojde k úplnému vyvlastnění a znárodnění kapitálu. Dále neexistuje revoluční dělnická strana typicky marxistického ražení s vedoucí úlohou ve společnosti, naopak je zde snaha Hugo Cháveze o sjednocení a podřízení si většiny politických stran i odborů. Dojde proto pouze k posílení státního kapitalismu a nerovné postavení dělníků a rolníků zůstane. Venezuelští komunisté se proto odmítli rozpustit do Chávezovy nové strany.  Pravice argumentuje tím, že socialismus 21. století je další utopickou ideologii, kterou Hugo Chávez obratně využívá k udržení si své moci. Penězi ze zestátněného ropného průmyslu si pod záminkou péče o školství a zdravotnictví kupuje přízeň chudého obyvatelstva, které tvoří většinu voličů. Státem řízené podniky ztratí mnoho stimulů své motivace a stanou se neefektivními.  Opoziční strany namítají, že je demokracie omezována potlačováním nezávislých sdělovacích prostředků a přesunem stále větší moci z parlamentu do rukou prezidenta. Hugo Chávez je označován v lepším případě za populistu, v horším za diktátora a některými americkými politiky je přirovnáván i k Hitlerovi.

Socialismus 21. století (též socialismus pro 21. století) je nový model socialismu, který se snaží vyvarovat chyb, jež vedly k neúspěchu socialismu koncem 20. století, a zároveň se snaží reagovat na podmínky 21. století.

Socialism of the 21st century () is an interpretation of socialist principles first advocated by German sociologist and political analyst Heinz Dieterich and taken up by a number of Latin American leaders. Dieterich argued in 1996 that both free-market industrial capitalism and 20th-century socialism have failed to solve urgent problems of humanity like poverty, hunger, exploitation, economic oppression, sexism, racism, the destruction of natural resources and the absence of a truly participative democracy. Socialism of the 21st century has democratic socialist elements, but it primarily resembles Marxist revisionism.


Životopis.

Střední školu absolvoval v rodném Cantonu. Titul inženýra letectví získal na univerzitě v Illinois v roce 1969. Později, po absolvování pilotní školy se stal zkušebním letcem na základně Edwards Air Force Base v Kalifornii. V roce 1978 byl vybrán do výběru astronautů NASA jako astronaut – specialista. V té době byl již ženatý, bezdětný a měl hodnost kapitána letectví. V letech 1978 – 1979 zvládl výcvik astronautů v Houstonu a byl zařazen do jejich skupiny. V ní zůstal 14 let, během nichž čtyřikrát letěl do vesmíru, pokaždé s jiným raketoplánem.  Zemřel po dlouhé nemoci v roce 2014 ve věku 67 let.

Lety do vesmíru.

Ve svých 38 letech se dostal na svou první výpravu raketoplánem, v té době byl již podplukovníkem.. Mise s označením STS-51-G (dle COSPAR 1985-048A trvala 7 dní. Posádka byla mezinárodní, sedmičlenná. Během letu vypustili družici Spartan.  Téhož roku letěl znovu na let STS-61-A (COSPAR 1985-104A), opět sedmidenní let raketoplánem. Na palubě byla osmičlenná mezinárodní posádka a také laboratoř Spacelab.  O šest let později letěl potřetí, jednalo se o šestidenní misi STS-37 (COSPAR 1991-027A). V ní byl Nagel, tč.již plukovník, velitelem pětičlenné posádky. Během letu mj.vypustili 15 tunovou družici GRO.  Při svém posledním letu s raketoplánem mu bylo 46 let. Mise STS-55 (COSPAR 1993-027A) trvala 10 dní. Plukovník Nagel byl opět velitelem, v sedmičlenné posádce byli i dva astronauti z Německa a sebou si vezli laboratoř Spacelab. Let byl věnován práci v ní.

Lety v kostce.

Všechny čtyři lety startovaly na Floridě, mysu Canaveral, základna Kennedyho vesmírné středisko a končily přistáním na Nagelově domovské základně, kosmodromu Edwards v Kalifornii.

Steven Ray Nagel (27. října 1946 Canton, stát Illinois, USA − 21. srpna 2014) byl americký vojenský letec a astronaut. Ve vesmíru byl čtyřikrát.

Steven Ray Nagel (October 27, 1946 – August 21, 2014), (Col, USAF), was an American astronaut, aeronautical and mechanical engineer, test pilot, and a United States Air Force pilot. In total, he logged 723 hours in space. After NASA, he worked at the University of Missouri College of Engineering as an instructor in its Mechanical and Aerospace Engineering Department.


Život.

Narodila se v paláci šlechtické rodiny Colonnů v Římě. Její sestra-dvojče Marie Anna se později stala rakouskou císařovnou. Obě princezny byly pokřtěny 20. září 1803 papežem Piem VII. a jejich kmotry byly prarodiče z matčiny strany, vévoda Ferdinand Karel Rakouský-Este a Marie Beatrice Ricciarda d ́Este. Tento křest je zobrazen na plátně, které vlastní "Museo di Roma".  Roky svého dětství strávila převážně v Cagliari na Sardinii, kam její rodina odešla z Říma v únoru 1806 z obavy před armádou Napoleona Bonaparta. Byla silně nábožensky založená a poté, co se uzdravila z těžkého onemocnění, uvažovala o tom, že se stane jeptiškou. V roce 1814 se stal její otec vládcem Piemontu a odešel do Turína. Marie Tereza ho následovala až v roce 1815 po Napoleonově pádu. Nalodila se na Sardinii na britskou loď, která mířila do Janova, a odtud nastoupila cestu do Turína za otcem.  Zde se 15. srpna 1820 provdala v zastoupení ("per procurationem") za Karla Ludvíka. Vlastní obřad proběhl 5. září 1820 v Lucce. Jejich zdejší dvůr ale ovládala silnou rukou jeho matka Marie Luisa. Také její vztahy k manželovi nebyly ideální. Jako katolička nelibě nesla jeho náklonnost k životním radovánkám. Měli spolu dceru a syna, dospělosti se však dožil jen jejich mužský potomek:  Karel Ludvík se ujal vlády v Lucce 13. března 1824 po smrti své matky a Marie Tereza se tedy stala vévodkyní z Luccy. Vánoce roku 1825 strávila se svým manželem v Římě, účastnila se zde oslav Svatého roku. Stále více se ale stranila společenského života. Těžce nesla aféry svého muže, což se u ní projevilo nervovým onemocněním. Přesto ho doprovázela na jeho cestách. Navštívili spolu příbuzné v Drážďanech, určitou dobu pak pobývala ve Vídni u své babičky Marie Beatrice d ́Este. Po její smrti v listopadu 1829 se vrátila zpátky do Luccy. V roce 1832 spolu odjeli do Turína, pobývali ve Vídni, v Praze a procestovali Německo, sama se pak usadila na čas ve Vídni, kde bydlela v paláci Kinských. Zde ji také bolestně zasáhla zpráva, že její muž konvertoval k protestantismu. V srpnu 1833 se vrátila do Luccy, odešla od manžela a usadila se ve vile v Pianore.  Zcela se stáhla ze společenského dění a svůj život trávila převáženě ve společnosti jeptišek a mnichů. V roce 1838 se zúčastnila spolu se svým mužem korunovace císaře Ferdinanda I. za krále Lombardie a Benátska v milánské katedrále. Roku 1845 se její syn oženil s francouzskou princeznou Luisou Marií Terezií z Artois.  Bouřlivé události v regionu donutily Marii Terezu odejít v září 1847 do Janova. V říjnu téhož roku se její muž vzdal vévodského postavení v Lucce, stává se ale po smrti druhé Napoleonovy manželky, Marie-Luisy Rakouské, jako "Karel II. Parmský" vévodou z Parmy. Ale i zde vypukla v březnu roku 1848 revoluce, donutila ho do roka (březen 1849) abdikovat ve prospěch vlastního syna, který zde nastupuje na trůn jako Karel III. Parmský. Marie Tereza tráví tyto bouřlivé měsíce nedaleko Turína. V prosinci 1849 se vrací do svého domu v Pianore.  Po zavraždění svého syna v roce 1854 nechala na jeho památku postavit ve Viareggiu kapli. Roku 1855 začala zaznamenávat své vzpomínky. Od roku 1866 žila ve vile v San Martinu ve Vignale severně od Luccy. Zde umírá 1879 ve stáří 75 let a je pochována na hřbitově Campo Verano v Římě.

Marie Tereza Savojská, celým jménem "Maria Theresia Fernanda Felicitas Gaetana von Savoyen" (19. září 1803, Řím – 16. července 1879, San Martino, Vignale, Itálie) byla dcerou Victora Emanuela I., krále Sardinie, a Marie Terezy Rakouské-Este. Jako manželka Karla Ludvíka se stala v letech 1824–1847 vévodkyní z Luccy a následně 1847–1849 vévodkyní z Parmy.

Maria Teresa of Savoy, (Maria Teresa Fernanda Felicitas Gaetana Pia; 19 September 1803 – 16 July 1879) was Duchess consort of Parma and Piacenza by marriage to Charles II, Duke of Parma (Duke Charles I of Lucca).


Život.

Rodina.

Zofia Kossak-Szczucka pocházela z umělecké rodiny - její strýc Wojciech Kossak a dědeček Juliusz Kossak byli známí malíři, sestřenice Marie Pawlikowska-Jasnorzewska a Magdalena Samozwaniecová zase spisovatelky. Od roku 1906 pracovala jako učitelka ve Varšavě. V letech 1912-1913 studovala malířství na Škole výtvarných umění ve Varšavě, v letech 1913-1914 kresbu v Ženevě. V roce 1915 si vzala Stefana Szczuckého a odstěhovala se s ním na Volyň. Po jeho smrti v roce 1921 se odstěhovala do Slezska do obce Velké Hůrky. V roce 1925 se znovu vdala, tentokrát za Zygmunta Szatkowského.

Protinacistický odboj.

Za druhé světové války působila v protinacistickém odboji: spoluzaložila katolickou odbojovou organizaci "Front Odrodzenia Polski" a spolupracovala s řadou dalších podobných, hrála klíčovou roli v produkci tisku katolického odboje. V odboji používala krycí jméno Weronika.  Ač byla považována za jednu z hlavních představitelek polského nacionalismu a antijudaismu, sehrála nezastupitelnou roli v boji Poláků proti holokaustu. V létě 1942 sepsala slavný "Protest", v němž popsala osud Židů umírajících v ghettech a vražděných ve vyhlazovacích táborech a vyjádřila naprostý nesouhlas katolíků a polského národa s tímto vražedným běsněním.  Společně s Wandou Krahelskou založila 7. září "Provizorní radu pro pomoc Židům" (orig. "Tymczasowy Komitet Pomocy Żydom"), která se stala 8. prosince jádrem nově vzniklé Żegoty. Kossaková je považována za klíčovou osobu, jejíž energické jednání a publikační činnost přispěly ke sjednocení demokratického odboje v rámci Żegoty a je považována za ideovou matku této organizace. Zároveň se poměrně úspěšně snažila sjednocovat různé proudy demokratického odboje i v ostatních oblastech činnosti a zapojovat je do struktur Zemské armády. V samotné Żegotě však působila jen velmi krátce, měla odlišné představy o fungování organizace a dostávala se do sporů s její židovskou částí, nakonec proto organizaci opustila a v rámci katolické organizace "Społeczna Organizacja Samopomocy" (SOS) sloužila jako spojka mezi Żegotou a katolickými kláštery a sirotčinci skrývajícími židovské děti.  V roce 1943 byla zatčena gestapem, prošla koncentračním táborem Auschwitz - Birkenau i nechvalně známým Pawiakem, obrovským štěstím pro ni bylo, že nacisté nikdy nezjistili její skutečnou totožnost. Byla odsouzena k smrti, ale s pomocí polského podzemí unikla popravě a dostala se na svobodu. V roce 1944 se účastnila Varšavského povstání.

Po válce.

V roce 1945 byla členkou mise Polského červeného kříže ve Spojeném království, zde se rozhodla zůstat v exilu a vyhnout se tak pronásledování, které proti členům nekomunistického odboje rozpoutal komunistický režim v Polsku. Do Polska se vrátila v roce 1957, po uvolnění, které nastalo po smrti Stalina. Vydávání jejích děl bylo omezováno a po gradaci konfliktu s režimem, když odmítla jeho vyznamenání a sepsala ostrou kritiku komunismu, která byla čtena namísto nedělního kazání v katolických kostelích, byla až do pádu režimu vyškrtnuta z oficiálních dějin polské literatury a její díla nesměla vycházet.  Je pohřbena ve vesnici Velké Hůrky. V roce 1982 jí Jad Vašem posmrtně udělil titul spravedlivá mezi národy.

Dílo.

Zofia Kossaková je považována za jednu z nejvýznamnějších postav polského historického románu (po Sienkiewiczovi a Kraszewském), mimo to produkovala i úspěšná díla s náboženskou tematikou. Její knihy byly přeloženy do řady jazyků, včetně češtiny. Některé její historické romány (např. "Křižáci") jsou plné Božích zásahů a zázraků, díky čemuž bývá některými autory řazena mezi autory fantasy.

Zofia Kossak-Szczucka (roz. Zofia Kossak, z prvního manželství Szczucka, z druhého manželství Szatkowska; 10. srpna 1889, Kośmin – 9. dubna 1968 Bílsko-Bělá) byla polská spisovatelka, novinářka, odbojářka a katolická aktivistka.

Zofia Kossak-Szczucka (; 10 August 1889 – 9 April 1968) was a Polish writer and World War II resistance fighter. She co-founded two wartime Polish organizations: Front for the Rebirth of Poland and Żegota, set up to assist Polish Jews to escape the Holocaust. In 1943, she was arrested by the Germans and sent to Auschwitz Concentration Camp, but survived the war.


Životopis.

Vilemína se narodila jako dcera dánského krále Frederika VI. a jeho manželky Marie Hesensko-Kasselské.  Protože její otec neměl přeživšího syna, byla Vilemína velmi žádanou nevěstou. Mezi jejími nápadníky byl budoucí švédský král Oskar I. z nově vzniklé dynastie Bernadotte.

První manželství.

Dne 1. listopadu roku 1828 se ve věku dvaceti let provdala v kostele paláce Christiansborg za svého bratrance, korunního prince Frederika, pozdějšího dánského krále Frederika VII., který byl po mužské linii přímým potomkem krále Frederika V. a jeho druhé ženy Juliany Marie. Tímto sňatkem se spojily dvě linie dánské královské rodiny, mezi nimiž byly od roku 1814 chladné vztahy. Manželství bylo i veřejností oslavováno a vítáno s nadšením, jež trvalo měsíce a odrazilo se v řadě pověstí, vyprávění a oslav. Svazek se však záhy ukázal být nešťastným. Zejména Frederikův nevázaný způsob života, nevěry a alkoholismus měly vést k tomu, že pár se v roce 1834 rozešel a 4. září 1834 byl rozveden. Manželství zůstalo bezdětné; lze se domnívat, že podstatnou roli rozpadu svazku hrála spíše tato skutečnost.

Druhé manželství.

O rok později se Vilemína provdala za svého o pět let mladšího bratrance, vévodu "Karla Glücksburského", staršího bratra pozdějšího dánského krále Kristiána IX.  V roce 1848 se Karel účastnil jako velitel na straně Šlesvicka-Holštýnska tříleté války (1848-51) proti Dánsku, což znamenalo silné narušení vztahů mezi Vilemínou a dánským královským dvorem. V létě roku 1848 se Karel z války vrátil zpět a pár žil až do roku 1852 v Drážďanech; v tomto roce se vypravil do Dánska smířit se s příbuzenstvem. Vilemína a její manžel od té doby přebývali převážně na zámcích v Kielu a Louiselundu, zejména pak po nastoupení jejich švagra Kristiána na dánský trůn. Od roku 1864 připadlo vévodství Prusku a Karel ztratil svůj vévodský titul. Pár se přestěhoval zpět na zámek Glücksburg, neboť německý císař jim bývalý vévodský dům postoupil.  24. října 1878 Karel zemřel. Vilemína ho přežila o 13 let, zemřela 30. května 1891, a byla pochována po jeho boku ve vévodské hrobce na městském hřbitově v Glücksburgu.  Obě Vilemínina manželství byla bezdětná. Soudí se, že byla neplodná, protože nejsou žádné zprávy o nějakém potratu, či mrtvě narozeném dítěti, tedy že by vůbec kdy otěhotněla; na druhé straně ani její první manžel Frederik VII. neměl potomka, třebaže byl ženatý celkem třikrát.

Vilemína Dánská (: "Wilhelmine von Dänemark", : "Vilhelmine Marie") (18. ledna 1808, Kiel – 30. května 1891, Glücksburg) byla rodem dánská korunní princezna a sňatkem vévodkyně von Glücksburg.

Princess Wilhelmine Marie of Denmark and Norway (; ) (18 January 1808, Kiel, Duchy of Holstein – 30 May 1891 in Glücksburg, Schleswig-Holstein, Prussia, Germany) was a Princess of Denmark by birth, as daughter of King Frederick VI. She married her agnatic second cousin, the future King Frederick VII of Denmark, but the marriage ended in divorce.


Rodina a dětství.

Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jiří I. Řecký a Olga Konstantinovna Romanovová. Ze strany matky byl jejím dědem Fridrich III. Pruský a Viktorie Sasko-Koburská, dcera prince Alberta a královny Viktorie.  Irena se narodila v Athénách do rodiny, v níž již byli tři synové, Jiří (* 1890), Alexandr (* 1893) a Pavel (* 1901) a dcera Helena (* 1896). V roce 1913 do rodiny přibyla ještě dcera Kateřina. V roce 1927 ji bratr Jiří zasnoubil s Christianem ze Schaumburg-Lippe, synovcem dánského krále Kristiána X., ke sňatku však nikdy nedošlo.

Manželství.

1. července 1939 se princezna Irena provdala za prince Aimona, vévodu ze Spoleta. Měli spolu jedno dítě:  V březnu 1942 Irena, která byla školenou sestrou, vedla nemocniční vlak Červeného kříže do Ruska, aby poslali zpět do vlasti zraněné italské vojáky. Po náročné cestě se následující měsíc vrátila. Princ Aimone se stal po smrti svého staršího bratra Amadea 3. března 1942 čtvrtým vévodou z Aosty. 18. května 1941 přijal jméno Tomislav II. a byl prohlášen králem Nezávislého státu Chorvatsko, loutkového státu nacistického Německa a fašistické Itálie. Aimone však nikdy nevkročil na území tohoto státu a v roce 1943 abdikoval.  Po příměří Spojenců s Itálií byla princezna Irena, spolu se svým synem, švagrovou a dvěma neteřemi, Němci internována v hotelu Ifen v rakouském Hirscheggu. Osvobozeni byli v květnu 1945 Francouzi.  Po válce a po volbách v roce 1946, které ukončily italskou monarchii, odešla rodina do exilu. Princ Aimone zemřel 29. ledna 1948 v Buenos Aires. Po jeho smrti se stal jejich syn Amadeus 5. vévodou z Aosty. V červnu 1948 byl rodině povolen návrat do Itálie. Princezna Irena zemřela 15. dubna 1974 v italském městě Fiesole po dlouhodobé nemoci.

Irena Řecká (13. února 1904, Athény – 15. dubna 1974, Fiesole) se narodila jako páté dítě a druhá dcera Konstantina I. Řeckého a jeho manželky Sofie Pruské. Byla členkou královských rodin Řecka, Dánska a Itálie. V letech 1941 až 1943 byla také oficiální královnou Chorvatska.

Princess Irene of Greece and Denmark () (13 February 1904 – 15 April 1974) was the fifth child and second daughter of Constantine I of Greece and his wife, the former Princess Sophie of Prussia. She was a member of the royal families of Greece and Italy. From 1941 to 1943 she was also officially Queen Consort of Croatia.


Geografie.

Rapa Iti leží na souřadnicích 27°35′00′′S 144°20′00′′W. Má podobu přibližně řeckého písmene sigma (ς), s velmi dobře chráněnou zátokou, obklopenou prstencem relativně vysokých hor. Ostrov je pozůstatkem potopené sopky, zátoka pak její kalderou. Hlavní město Ahuréi (nebo Ha'uréi), se nachází na jižním pobřeží zátoky, která se nazývá Baie d'Ahuréi. Menší osada, jež nese jméno Area, se nachází v severní části zátoky. Obyvatelstvo ostrova jsou Polynésané. Ačkoli se ostrov přiřazuje k Jižnímu souostroví, jeho geologická, lingvistická a kulturní historie je od něj rozdílná.

Historie.

Rapa Iti byl pravděpodobně nejprve osídlen ve 13. století osídlen Polynésany, mluvícími nářečím Rapa. Předpokládá se, že vyčerpání přírodních zdrojů vyústilo v klanovou válku, při níž se jednotlivé skupiny obyvatelstva uchýlily do 14 opevněných osad (nazývaných „pa, případně „pare“), nacházejících se na vrcholcích hor. Za nejstarší z nich je považována Morongo Uta, postavená v období let 1450–1500 n. l.  Prvním Evropanem, jenž spatřil Rapa Iti, byl 22. prosince roku 1791 George Vancouver. Vancouver dal ostrovu jméno Oparo.  Kontakt s Evropany vedl bohužel k rozšíření nemocí a alkoholismu. Další ránu ostrovu přinesli peruánští otrokáři a neštovice, zavlečené navrátilci, kterým se podařilo z otroctví uprchnout. Následky byly katastrofální. V roce 1826 se na ostrově žilo 2000 obyvatel, o čtyřicet let později již jen 120. V roce 1867 se ostrovní království stalo francouzským protektorátem. Následně založili na ostrově Britové uhelnou osadu, což vedlo Francouze 6. března 1881 k anexi ostrova. V roce 1887 byla zrušena původní monarchie.  Osada Morongo Uta byla zkoumána Thorem Heyerdahlem, který hledal společné rysy s Velikonočním ostrovem.

Životní prostředí.

Na ostrově žije endemická holubice (Rapa Fruit Dove, Ptilinopus huttoni), jež je řazena mezi 50 nejvzácnějších ptáků světa. Jiným vzácným druhem je buřňák Murphyův (Pterodroma ultima) a koliha aljašská (Numenius tahitiensis), kteří na ostrov zalétají kvůli rozmnožování. Z tohoto důvodu byl ostrov zařazen organizací BirdLife International do Významných ptačích území (IBA – Important Bird Areas).

Administrativa.

Komuna ostrova se skládá ze správy samotného Rapa Iti a čtyř neosídlených skal Marotiri.

Rapa také Rapa Iti ( Malý Rapa) kvůli odlišení od Rapa Nui (Velký Rapa), což je domorodý název Velikonočního ostrova. Rapa Iti je největší a jediný osídlený ostrov Bassových ostrovů, součásti Jižního souostroví Francouzské Polynésie. Dříve se pro ostrov užíval název Oparo. Rozloha ostrova je 40 km a populace činí téměř 500 obyvatel. Maximální nadmořská výška ostrova, hora Mont Perau, ční do výšky 650 m n. m. Hlavním městem je Ahuréi.

Rapa, sometimes called Rapa Iti (Little Rapa, to distinguish it from "Rapa Nui" (Big Rapa), a name for Easter Island), is the largest and only inhabited island of the Bass Islands in French Polynesia. An older name for the island is Oparo. The total land area including offshore islets is. At the 2017 census it had a population of 507. The island rises to elevation at Mont Perahu. Its main town is Ahuréi.


Život.

Původ, mládí.

Luisa přišla na svět jako nejmladší dcera vaudémontského hraběte Mikuláše (1524 – 1577) a Markéty z Egmontu (1517 – 1554). Otec byl druhým synem lotrinského vévody Antonína II. a jako takový se vydal na duchovní dráhu. Od roku 1543 působil jako métský biskup a o rok později také jako biskup verdunský. V roce 1548 se vzdal kněžského života a přijal titul vaudémontského hraběte. Po zásahu francouzského krále Jindřicha II. se v roce 1552 stal regentem Lotrinského vévodství za svého neplnoletého synovce Karla. V letech 1563 až 1569 spravoval Mercoeur a v roce 1569 usedl na mercoeurský vévodský stolec. Matka byla dcerou egmontského hraběte Jana IV. a za otce se provdala 1. května 1549 v Bruselu.  Po matčině smrti v roce 1554 se otec oženil ještě dvakrát. Jeho druhou chotí se 24. února 1555 stala Jana Savojsko-Nemourská (1532 – 1568) a třetí manželství s Kateřinou Lotrinskou (1550 – 1606) uzavřel 5. května 1569.  Luisa měla tři starší sourozence: Markétu, Kateřinu a Jindřicha; všichni zemřeli v dětském věku. Z otcových dalších manželství měla sourozenců jedenáct, čtyři zemřeli v dětském věku.  Luisino dětství a mládí nebylo příliš šťastné, již jako roční batole ztratila matku a již od dvou let vyrůstala pod dohledem matky nevlastní. Pro otce byla pouze dívkou, a tedy sňatkovým zbožím, jak bylo v tehdejších dobách obvyklé.  Jana Savojská se postarala, aby se její nevlastní dceři dostalo klasického vzdělání a v deseti letech jí poslala ke dvoru do Nancy. Druhá nevlastní matka, o pouhé tři roky starší Kateřina Lotrinská, však pastorkyni Luisu nesnášela a držela ji od rodiny co nejdále. Z těchto důvodů z Luisy vyrostla tichá a velice zbožná mladá žena, arci velice půvabná, plavých vlasů a světlé pleti, se světle hnědýma očima a štíhlou postavou.

Manželství.

V roce 1574 se poprvé setkala s vévodou z Anjou, v té době nově zvoleným polským králem Jindřichem z Valois. Jindřich byl na cestě do své nové rezidence v Krakově a cestou v Nancy navštívil svou sestru Klaudii, provdanou za Luisina bratrance Karla III. Luisa na něj velmi zapůsobila, protože byla nejen plavá, krásná a elegantní, ale především velmi podobná jeho velké lásce Marii Klévské (1553 – 1574), která však byla již provdána za prince Jindřicha I. z Condé.  Po smrti svého bratra Karla XI. se Jindřich vrátil zpět do vlasti, aby se ujal vlády nad Francouzským královstvím. Jeho manželkou se po rozvodu měla stát Marie Klévská, ta však krátce na to zemřela. Nový francouzský král Jindřich III. se tedy rozhodl za ženu pojmout Luisu, a to nejen z důvodu podobnosti jeho velké lásce, ale i pro její laskavost a křehkost, neboť měl strach z dominantních žen, jakou byla jeho matka Kateřina Medicejská. Jindřich III. vyslal k Luisině rodině i přes matčin nesouhlas Filipa Huraulta, hraběte z Cheverny, a Michela du Guasta, aby s nevěstinou rodinou uzavřeli svatební smlouvu. Když vyslanci dorazili k jejímu otci, nebyla Luisa přítomna, protože konala pouť do Saint-Nicolas-de-Port. Otec na její návrat nečekal a svůj souhlas udělil.  Král navrhl šaty pro sebe i pro svou budoucí manželku a osobně jí upravil vlasy, čímž se svatba, původně plánovaná na ráno, přesunula na odpoledne. Pár 15. února 1575 v Katedrále Notre Dame v Remeši oddal kardinál Karel Bourbonský. Sňatek se tak uskutečnil pouhé dva dny po Jindřichově korunovaci francouzským králem.

Francouzskou královnou.

Manželství nebylo zpočátku snadné, protože její tchyní byla Kateřina Medicejská, ale královna matka časem ocenila snašinu vlídnost a pokoru. Navíc Luisa manžela zbožňovala, ačkoliv jeho to rozčilovalo. Nemohli spolu mít děti, takže následníkem a dědicem francouzského trůnu se stal králův švagr Jindřich III. Navarrský; pod tímto tlakem se manželství stalo nešťastným. Luisa hubla a trpěla depresemi, spolu s manželem přinášela zbožné oběti a konala prosebné pouti za narození synů, zejména do Chartres. Luisa věřila, že na jaře 1576 prodělala potrat a pokud tomu tak bylo, je možné, že jeho následky zabránily dalšímu těhotenství.  Jindřich III. byl své manželce často nevěrný, svou ženu však přesto upřímně miloval a Luisa se života svého manžela účastnila více než kterákoliv jiná královna. Objevovala se po jeho boku v bezpočtu obřadů, ceremoniálů a oslav, dokonce byla přítomna u státnických zasedání (např. při zasedání Královské rady 2. prosince 1576). 31. května 1578 se spolu s Kateřinou Medicejskou zúčastnila položení základního kamene mostu Pont Neuf.

Bílá královna vdova.

Po smrti tchyně v roce 1589 Luisa zdědila zámek Chenonceau, kde 2. srpna obdržela smutnou zprávu o zavraždění svého manžela dominikánem Jacquesem Clémentem. Vévodkyně z Berry, jak zněl její nový titul, tvář zahalila bílým závojem a oblékla bílé šaty; tento smuteční oděv již neodložila, a proto byla od té doby zvána ""bílou královnou (La Reine blanche)"". Své úsilí soustředila na rehabilitaci památky manžela, jenž byl exkomunikován papežem poté, co uzavřel příměří se svým exkomunikovaným následníkem Jindřichem Navarrským, vůdcem hugenotů. Nejprve se obrátila na nového krále Jindřicha IV. a poté se 1. října 1589 odebrala do Říma k papeži.  Až do smrti pobývala na svém zámku, kde nechala zdi svého pokoje natřít černě se stříbrnými pohřebními motivy.  Zemřela v Moulins, Allier 29. ledna roku 1601 a byla pohřbena v kapucínském klášteře. Roku 1817 byly její ostatky přeneseny do Baziliky Saint-Denis, kde do francouzské revoluce spočívaly ostatky francouzských králů, tedy i jejího manžela.

Portréty Luisiných příbuzných z manželovy strany.

Uprostřed tchán Jindřich II. s chotí Kateřinou Medicejskou, v levém horním rohu švagr František II. s chotí Marií Stuartovnou, v pravém horním rohu rodiče tchána Klaudie Francouzská s manželem Františkem I., vpravo švagr Karel IX. s chotí Alžbětou Habsburskou.  Dole zleva doprava teta Kristina Dánská, její manžel bratranec Karel III. Lotrinský s chotí švagrovou Klaudií z Valois, švagr František z Anjou a švagrová Alžběta z Valois.  Luisa s manželem Jindřichem III. jsou vlevo od Jindřicha II.

Luisa Lotrinská (30. dubna 1553, Nomeny – 29. ledna 1601, Moulins) byla provdaná francouzská královna v letech 1575 – 1589. Náležela k rodu Vaudémont, mladší větvi lotrinského vévodského domu. Narodila se jako hraběcí dcera a náležela k vládnoucí větvi lotrinských vévodů. Již jako batole se stala polovičním sirotkem. Díky podobnosti s Marií Klévskou se provdala za francouzského a polského krále Jindřicha III., kterému však neporodila žádného potomka. Po jeho smrti se uchýlila do ústraní.

Louise of Lorraine (French: Louise de Lorraine) (30 April 1553 – 29 January 1601), was Queen consort of France and briefly Queen consort of Poland and Grand Duchess consort of Lithuania by marriage to Henry III of France. As a Dowager Queen, she also held the title of Duchess of Berry from 1589 until her death.


Uchovávání.

Lokální sdílené objekty obsahují data, ukládaná konkrétními weby. Ve standardním nastavení nevyžaduje Flash Player povolení uživatele shromažďovat na jeho harddisku LSO. Klasická SWF aplikace, běžící ve Flash Playeru od verze 9 až 11, může ukládat až 100 kB dat na uživatelův pevný disk. Pokud se aplikace pokusí uložit více dat, než je přiděleno v původním nastavení, uživateli se zobrazí dialogové okno a požádá ho o další místo na disku.  Adobe Flash Player nedovoluje ukládat LSO třetích stran mezi různými doménami. Například tedy není možné číst data LSO uložená stránkou „www.priklad1.cz“ ze stránky „www.priklad2.cz“. Přesto je ale možné, aby webová stránka první strany poslala data třetí straně skrze nastavení, uložené ve speciálním souboru XML. Ten lze pak propašovat v requestu třetí straně. Ukládání dat je u cizích LSO standardně povoleno, stejně jako jejich přístupnosti z různých prohlížečů na jednom stroji. Například:  Tato skutečnost se zásadně liší od „standardních“ cookies – ty mají samostatné oddělené úložiště pro každý webový prohlížeč.

Možnosti uživatele.

Uživatel může zakázat ukládání LSO v "Globálním nastavení" Adobe Flash po kliknutí na prvek Adobe Flash Player. Tento akt má za následek permanentní uložení poslední flash cookie na harddisk, která informuje všechny následující weby o tom, že si uživatel nepřeje ukládat LSO. V tomto menu se nachází i možnost promazání všech aktuálně stažených LSO. Dále je možné omezit ukládání jen z určitých webů. Také lze omezit kapacitu pro ukládání (ze standardních 100 kB) zvolením položky „Nastavení“. Existují dále doplňky do prohlížečů či samostatné programy, které umožňují uživatelům Microsoft Windows promazat LSO (např. CCleaner). Od verze Flashe 10.3 „Správce online nastavení“ (umožňující uživatelům konfigurovat soukromí a bezpečnostní povolení pomocí webu Adobe) je nahrazeno „Správcem lokálního nastavení“ v rámci Ovládacích panelů Windows, MAC OS Nastavení systému, Linux KDE Systémového nastavení nebo Linux GNOME Systém > Nastavení. Uživatelé jiných operačních systémů stále používají Adobe Správce online nastavení. Minimálně od dubna 2012 (v 11.2.202.233) se při stahování nové verze Flashe resetuje nastavení pro bezpečnost i soukromí do standardního, což povoluje opětovné lokální ukládání a umožňuje žádat o přístup k médiím, což může být proti uživatelským preferencím.

Kritika.

Mnoho her v prohlížeči, založených na Flashi, používá LSO soubory k uchování uživatelových soukromých herních dat jako nastavení či dosažený postup ve hře. Obnova takovýchto dat vyžaduje větší porozumění softwaru, pro většinu běžných uživatelů to může být náročný úkol.  Upgrade na novější verzi webového prohlížeče může způsobit ztrátu dat, stejně jako použití programů pro „čištění nepoužívaných souborů“ v počítači.

Kontrola prohlížečem.

Kontrola prohlížečem je spojena se schopností prohlížeče mazat lokální sdílené objekty a zabránit neustálému vytváření trvalých LSO, pokud je povolen takzvaný privátní mód prohlížení (ten dnes podporují všechny významnější prohlížeče). Například Internet Explorer 8, uvolněný 19. března roku 2009, implementuje API, které dovoluje spolupracovat s doplňky prohlížeče a mazat trvale uložená data, pokud uživatel v menu zvolí příkaz Smazat historii prohlížení. Ačkoliv od jeho oznámení uplynuly již 2 roky, až 7. března 2011 představilo Adobe Flash Player v10.3, který byl tu dobu stále ve vývoji. Ten podporoval spolupráci s Internet Explorerem 8 a pozdějšími na promazávání LSO z lokálního úložiště rovnou z menu prohlížeče.  5. ledna 2011 také dokončily společnosti Adobe Systems, Google Inc. a Mozilla Foundation nové API pro webové prohlížeče (nazvané jako NPAPI ClearSiteData). Toto bude umožňovat prohlížečům implementovat mazání LSO. 4 měsíce poté oznámilo Adobe, že Flash Player 10.3 umožňuje Mozilla Firefoxu 4 a „budoucím vydáním Aple Safari a Google Chrome“ mazat lokální sdílené objekty. Takže od verze 4 zachází Firefox s LSO stejným způsobem, jako s HTTP cookies – detekční pravidla, která byla dříve aplikována pouze na HTTP cookies jsou nyní aplikována i na LSO. Toto způsobuje ztrátu dat a zpětně nekompatibilní chování flashových aplikací pro ty uživatele Firefoxu a Flashe, kteří využívají HTTP cookies a LSO k rozdílným účelům. Toto mělo převážně dopad na komunitu hráčů flashových her, která do značné míry na LSO spoléhala k ukládání dosaženého skóre. V současné době se to řeší buď tak, že se nastaví prohlížeč do stavu, aby nikdy nemazal historii a cookies, či se použijí patche třetích stran, které toto chování potlačí.  Ve prospěch privátních režimů prohlížečů všech předních výrobců (Internet Explorer, Mozilla Firefox, Google Chrome a Safari (webový prohlížeč)) hovoří fakt, že tyto módy Adobe Flash Player od verze 10.1 (uvolněného 10. června 2010) podporuje. Lokální sdílené objekty vytvořené v tomto režimu prohlížeče se po ukončení sezení automaticky mažou. Ty LSO, které byly vytvořeny ve standardním režimu, jsou v režimu privátním nedostupné.

Umístění souborů.

Výchozí umístění pro Lokální sdílené objekty je závislé na konkrétním operačním systému.  Na systémech Microsoft Windows řady NT 5.x a 6.x jsou umístěny v:  V Mac OS X jsou ukládány v umístění:  V Linuxu nebo Unixu se nachází zde: V Linuxových a Unixových systémech, kde je používán Gnash plugin, místo oficiálního Adobe Flash jsou soubory umístěny zde:  Pokud používáme Google Chrome, umístění se může změnit na:

Narušení soukromí.

Tak jako HTTP cookies, můžou být i flash cookies použity webovými stránkami ke sbírání informací o uživatelově pohybu na webu. A to někdy i v případech, kdy je uživatel přesvědčen o zákazu šíření těchto informací. Online banky, vlády, obchodníci, reklamní oddělení firem – ti všichni mohou využívat LSO ke sledování. 10. srpna 2009 informoval magazín Wired o faktu, že více než polovina nejnavštěvovanějších stránek světa používají Lokální sdílené objekty, aby sledovaly své návštěvníky a ukládaly o nich informace, ale pouze 4 z nich se o tom zmínily ve svých předpisech týkajících se soukromí. V článku se dále píše: „Flash cookies jsou uživatelům webu relativně neznámé, dokonce i když si uživatel myslí, že si pročistil na svém počítači všechny sledovací objekty, nejpravděpodobněji tak neučinil.“ Dále se článek zmiňuje o tom, jak některé LSO slouží jako obnova pro HTTP cookies. Podle The New York Times se od července 2010 podalo nejméně 5 hromadných žalob ve Spojených státech proti mediálním společnostem kvůli používání LSO. V některých zemích je nelegální sledovat uživatele bez jeho vědomí a souhlasu. Například ve Spojeném království musí dát zákazníci souhlas s ukladáním ať už HTTP či flash cookies.  Lokální sdílené objekty byly prvním předmětem diskuze ve Federální obchodní komisi v lednu 2010. Předseda Jon Leibowitz mluvil o Adobe a LSO jako o „problému Flashe.“

Lokální sdílené objekty (LSO, z anglického „Local shared objects“), jsou běžně nazývány jako flash cookies (díky podobnosti s HTTP cookie). Jsou to kousky dat, které webové stránky, využívající Adobe Flash, mohou ukládat na uživatelský počítač. LSO jsou používány všemi verzemi Adobe Flash Playeru od verze 6. Přestože webové stránky mohou využívat lokální sdílené objekty z důvodů, jakými jsou například ukládání uživatelských nastavení, existuje znepokojení týkající se snížení soukromí a porušení bezpečnosti prohlížečů.

A local shared object (LSO), commonly called a Flash cookie (due to its similarity with an HTTP cookie), is a piece of data that websites which use Adobe Flash may store on a user's computer. Local shared objects have been used by all versions of Flash Player (developed by Macromedia, which was later acquired by Adobe Systems) since version 6.


Historie.

Podle některých informací Tverskaja existovala už ve 12. století, tehdy jako Tverská cesta, která spojovala starý kreml s městem Tver. V 18. a 19. století byla ulice nejvýznamnější tepnou dnešní metropole. Vznikaly tu výstavní domy, velké obchody a hostince. U řeky Neglinky, přes kterou ulice také vede, a přes kterou vede most již od konce 16. století, byl roku 1782 vybudován palác pro tehdejšího gubernátora, Zachara Černyšova. V dobách SSSR se tato budova stala místem kde pracoval moskevský sovět a sídlil také starosta. Mezi další pamětihodnosti z 18. století na Tverské ulici patří ještě "anglický klub" (80. léta 18. století) a "Jelisejevský magazin" (70. léta 18. století).  Význam této ulice spočíval v časech Ruského impéria hlavně v tom, že tudy projížděli carové z Petrohradu do moskevského kremlu. Konaly se tu proto různá slavnostní procesí, časem vznikly i vítězné oblouky, které nechali vládci postavit poté, co byli korunováni. Roku 1792 bylo vybudováno před budovou gubernátora i Tverské náměstí, které se mělo stát právě místem takových slavností. Ke konci 19. století přes toto náměstí vedla první trať koňky ve městě. Domy z různých dob zastupovaly jednotlivé umělecké styly, jak se postupem času měnily a vyvíjely. Roku 1901 přibyla i neoklasicistní budova s hostincem Imperial.  Významné změny prodělala ulice – nyní již Gorkého – v 30. letech 20. století. Mnohé z původních starých domů bylo zbouráno a nahradily je tehdy moderní stavby stalinistické architektury. Mezi takové se řadí například i budova centrálního telegrafního úřadu, která byla postavena v letech 1927 až 1929. Následně se ulice rozšířila, zbořeny byly i mnohé církevní stavby. Od roku 1938 vede v ose ulice metro, konkrétně jeho linka Zamoskvoreckaja.  Projekt radikální přestavby třídy však nebyl dokončen, vzhledem k tomu, že SSSR byl v roce 1940 napaden Německem a změnila se tak priorita pro investice. V poválečné době se třída stala důležitou dopravní tepnou; přibyly další významné budovy, jako například dvacetitřípatrový hotel Inturist (zbořen roku 2002). V letech 2007 až 2009 se má uskutečnit rekonstrukce třídy, kdy bude Tverskaja separována od ostatních komunikací aby se urychlil automobilový provoz.

Tverská ulice () je jednou z nejvýznamnějších ulic v Moskvě. Do roku 1935 se neoficiálně jmenovala Pitěrskaja, mezi lety 1935 a 1990 nesla název ulica Gorkogo (), podle spisovatele Maxima Gorkého. Spojuje Kreml s Triumfálním náměstím.

Tverskaya Street (), known between 1935 and 1990 as Gorky Street (), is the main radial street in Moscow. The street runs Northwest from the central Manege Square in the direction of Saint Petersburg and terminates at the Garden Ring, giving the name to Tverskoy District. The route continues further as First Tverskaya-Yamskaya Street, Leningradsky Avenue and Leningradskoye Highway.


Historie.

Obraz s titulem "Odjezd na Kythéru" vytvořil již roku 1710. Zde ještě konvenčně zachytil antický mýtický námět odjezdu milenců na ostrov Kythéru (sídlo Afrodité, bohyně tělesné lásky). Již roku 1712 byl přijat do královské akademie s podmínkou předložení přijímacího díla, ovšem splnění této podmínky dlouho odkládal a ke splnění se odhodlal až pod pohrůžkou vyhození. Pohrozili mu na začátku roku 1717, přičemž se vrátil k již zpracovanému tématu a za poměrně krátkých osm měsíců vytvořil obraz "Odjezd na Kythéru", kde původní téma významně rozšířil a akademií byl přijat.

Význam.

Watteauův obraz po podání v akademii vzbudil pozornost, protože svým pojetím se nevešel do žádné z užívané kategorizace malířských žánrů (historická, žánrová, portrétní malba), proto vznikla nová kategorie "fête galante". Slavný obraz ztvárňuje pouť milenců k bájné Venušině svatyni na středomořském ostrově Kythéra. Milenecké páry jsou volně seřazeny do pohybujícího průvodu. Postavy jsou na plátně volně rozestaveny od Venušiny sochy, zpola ukryté na pokraji lesa vpravo, až k rokokově zdobné lodi na levém okraji obrazu. Krajina, ponořená do teplého večerního světla, vyzařuje veselou, něžnou náladu. Odjezd párů symbolizuje touhu po vzdáleném štěstí, ukazuje ale také jistou prchavost šťastných chvil.  Obraz má složitou kompozici na poměrně malém formátu. Malíř zde uplatnil vše, co poznal z vlámské a holandské malby 17. století. Rubensův kolorit spojený se světelnou malbou N. Poussina, rytmizaci světla na jemně zřasených látkách, které malíř převzal od Veronesa. Rokokovost námětu a zpracování se projevuje ve zdobné obřadnosti, na jemném a kultivovaném tahu štětce. Jeho obrazy zapůsobily i na francouzskou kulturu, Po jeho smrti se módní společenský život řídil podle jeho obrazů (móda à la Watteau).

Odjezd na Kythéru () je obraz francouzského malíře Jeana-Antoine Watteaua. Watteau namaloval dva obrazy v letech 1717 (Louvre) a 1718–1719 (Charlottenburg) stejného názvu i tématu. Nejznámější je starší varianta z roku 1717, kterou malíř vytvořil kvůli přijetí do Académie Royale de Peinture et Sculpture a svým invenčním pojetím vytvořil zvláštní malířský žánr galantní slavnost ("fête galante").

The Embarkation for Cythera ("L'Embarquement pour Cythère") is a painting by the French painter Jean-Antoine Watteau. It is also known as Voyage to Cythera and Pilgrimage to the Isle of Cythera. Watteau submitted this work to the Royal Academy of Painting and Sculpture as his reception piece in 1717. The painting is now in the Louvre in Paris. A second version of the work, sometimes called Pilgrimage to Cythera to distinguish it, was painted by Watteau about 1718 or 1719 and is in the Charlottenburg Palace, Berlin.


Základní parametry průplavu.

... Včetně 34 km trasy v oblasti Oise, 46 km na Somme a 26 km v Pas-de-Calais bude vybudováno na převážně zemědělské půdě. Prvních 18 km projektu se nachází v údolí řeky Oise a spočívají především v úpravách řeky a rozšíření stávající vodní cesty. Od Noyon až po vodní cestu DUNKERQUE-Escaut bude průplav Seine-Severní Evropa postaven na svazích nebo polích, aby se ochránily údolní nivy.  54 m široký...... je samotný průplav. Celkový rozsah stavby, s hrázemi, náspy, silnicemi a přístavy se v průměru pohybuje mezi 100 až 150 metrů. Celková plocha projektu (včetně multimodálních platforem, vodních nádrží a míst pro uložení přebytečného materiálu) je 2 450 ha.  4,5 m hluboký...... Lodě budou mít zaručený ponor 3 metry po celý rok.  55 milionů m3 zeminy bude přemístěno...  Z toho bude 30 milionů m3 přebytečné zeminy uloženo na pozemcích v blízkosti průplavu a použito jako součást projektu na rekultivace a zalesňování.  Průplav se bude skládat z těchto staveb:  7 plavebních komor......včetně 1 v údolí řeky Oise (rozdíl hladin 6,41 m) a 6 v Noyon Canal Dunkerque-Šelda s rozdílem hladin v rozmezí 15 až 30 m.  3 průplavní mosty......2 přes dálnice A29 a A26 a jeden rekordní 1 330 metrů dlouhý průplavní most přes údolí a přírodní rezervaci řeky Somme.  57 silničních mostů...... Průměrně 1 most každé 2 km pro kvalitní spojení pozemní dopravou přes průplav ve směru východ-západ.  2 železniční mosty...... Umožní provoz železnic Jeumont Creil (v Pont-L’Evêque) a Amiens a Laon (na Nesle) k překročení průplavu Seine-Nord.  4 průmyslové zóny vázané na přístavy: Cambrai-Marquion, Péronne-Haute Picardie, Nesle, Noyonnais, každá o rozloze 360 ha. Budou poskytovat přístavní služby pro regionální firmy až v 6 přístavech spojením s námořními přístavy Le Havre, Rotterdam a dalších. Budou vytvářeny další nové průmyslové zóny, zlepšovány logistické služby, což přispěje k hospodářskému rozvoji a vytváření pracovních míst.  5 obilných přístavů: Graincourt-na-Havrincourt, Moislains, Clery-sur-Somme, Languevoisin a Noyon, obilná sila na okraji průplavu Canal du Nord, které budou sloužit ke skladování obilí a budou umožňovat nakládku na lodě.  2 překladové přístavy: Thourotte a Ribécourt umožní přístup k řece pro logistiku a průmysl v údolí řeky Oise.  5 rekreačních zařízení: V Hermies, Allaines, Biaches/pont-canal, Saint-Christ-Briost, Ercheu budou umístěny přístavy pro rekreační plavidla individuální nebo kolektivní (kajutové lodi, jachty, plachetnice, rekreační plavidla), které budou také centry místní zábavy.  2 vodní nádrže: Allain-Bouchavesnes-Bergen (Louette) a Etricourt-Manancourt-Equancourt (Tarteron) budou vodní nádrže o objemu 16 mil. m pro zajištění provozu průplavu při nízkém stavu vody v řece Oise (např. při kritickém suchu).

Jaké přínosy od projektu Francie očekává?

Projekt průplavu Seine-severní Evropa je součástí komplexního rozvoje pro zvýšení konkurenceschopnosti Evropy, snížení vlivu dopravy na životní prostředí a zvýšení všestrannosti vodní dopravy. Průplav bude procházet mnoha ekonomickými zónami, kterým nabídne nové možnosti rozvoje. Projekt vytvoří 25 000 pracovních míst do roku 2030 a až 45 000 do roku 2050.  7 Klíčových bodů projektu:  1 - Chybějící spojení mezi povodím Seiny a severem Pas de Calais Odstraněním úzkého místa na jedné z nejdůležitějších evropských vodních cest bude vytvořen důležitý koridor pro nákladní lodě velkých rozměrů (4400 tun) spojující povodí řeky Seiny s přístavy v oblasti Dunkerque a Le Havre v Beneluxu. Až 3-násobný nárůst říční dopravy na trase sever-jih do roku 2020.  2 - Nové řešení v oblasti logistiky  Pro zvýšení konkurenceschopnosti podniků prostřednictvím mnoha spolehlivých vodních cest: nižší náklady díky kvantitě, spolehlivost, včasnost dodání, bezpečnost... Multimodální možnosti činnosti (zemědělství, průmysl, cestovní ruch, stavebnictví, logistika, chemikálie, recyklace...) budou skutečným impulsem k rozvoji logistiky a obchodu regionů. Snížení nákladů na dopravu o 15 % až 50 %.  3 - Přispěje k rozvoji území Pařížské metropole a Nord-Pas de Calais díky napojení Seiny.  Průplav Seine-Severní Evropa nabídne mimořádné spojení s přístavy severní Evropy Le Havre-Rotterdam všem dopravcům, kteří se pohybují po vodních cestách Seine-Scheldt, Haute-Normandie, Ile de France, Picardie a Nord-Pas de Calais. Růst výkonů vodní dopravy mezi 6 a 7 miliard tun-km na evropských vodních cestách v roce 2020.  4 - Rozvoj francouzských vnitrozemských přístavů Vodní cestou Seine-Severní Evropa budou napojeny na síť vnitrozemských vodních cest námořní přístavy Le Havre, Rouen a Dunkerque a tím i na síť vnitrozemských přístavů, čímž podpoří jejich rozvoj. Trimodalita je budoucností logistického řetězce využívajícího průplavu, jehož přístavy jsou napojeny na železniční a silniční sít a jejich umístění umožní vytvoření strategické spolupráce. Zvýšení podílu francouzských přístavů na evropském trhu.  5 - Dostupnost zboží v centru velkých měst Schopnost dodávat zboží do center ekonomických aglomerací bez obtěžování a bez konfliktů s osobní dopravou. Vnitrozemské vodní cesty pomáhají snížit dopravní zácpy. Dodání zboží na určené místo se zárukou bezpečnosti a spolehlivosti. 4,5 miliardy tun-km silniční nákladní dopravy převezmou vodní cesty do roku 2020.  6 - začlenění udržitelné dopravní politiky Vodní cesty jsou bezpečné, energeticky účinné, a pomáhají bojovat proti znečišťování ovzduší skleníkovými plyny a proti dopravním zácpám. Nízké emise CO při budoucím provozu na průplavu Seine-Severní Evropa přispěje ke splnění závazků Francie v rámci Kjótského protokolu. Zvláště pak díky projektům typu Zemships, lodím nové generace poháněných vodíkem (první pluje od 29. srpna 2008 v Hamburgu). Úspory 280 000 tun emisí CO v roce 2020 a 570 000 tun v roce 2050.  7 - Vodohospodářský a turistický potenciál Vodní cesty nabízí mnoho možností nad rámec své dopravní funkce. Prostřednictvím své kapacity pro přenos vody je možné poskytnout průmyslovou nebo pitnou vodu, regulovat průtoky řek, aby se omezily dopady povodní řeky Somme a Oise. Rozvoj rekreační plavby, návštěva vodních děl, cyklostezky podél vodních cest... Průplav Seine-Severní Evropa bude rozvíjet rekreaci a trávení volného času, otevře atraktivní oblasti cestovnímu ruchu. Zlepšení situace v době povodní na řece Oise pro více než 500 domovů. Vytvoření pracovních míst v turistickém ruchu a zvýšení atraktivity oblasti

Vliv na životní prostředí.

Podle Nicolase Bouryho, vedoucího mise Seina-Severní Evropa, "1500 kontejnerů vyložených v námořním přístavu potřebuje k převozu 1000 nákladních automobilů na silnici nebo 25-plně naložených nákladních vlaků, ale pouze 5 vnitrozemských plavidel." Ke splnění tohoto požadavku pro přepravu zboží a eliminaci dopravních zácp a snížení emisí CO je využití hromadného a ekologického druhu dopravy - vnitrozemské vodní dopravy a rozvoj intermodality absolutní nutností.

Průplav Seina-severní Evropa, Průplav Seina-Sever nebo také Seina-Šelda je velkokapacitní vodocestný transportní systém, který se nyní realizuje, hlavní práce na stavbě průplavu mají začít v roce 2020. Průplav je projektován z řeky Oise v Janville, severně od Compiègne, k vodní cestě Dunkirk-Escaut, východně od Arleux. Celková délka nového průplavu bude 105 km.

The Seine–Nord Europe Canal is a projected high-capacity ("grand gabarit") canal in France that would link the Oise River at Compiègne with the Canal Dunkerque-Escaut, east of Arleux. It is the French part of a proposed Seine-Scheldt canal that would ultimately connect the Rhine and Seine basins inland. The stated objective is to expand trade flows in a fuel-efficient and ecologically friendly manner between the Seine basin and Belgium, Germany and the Netherlands, while reducing saturation on the A1 motorway in France and reducing the CO2 emissions in the transport sector within this corridor.


Dětství.

Eulalie se narodila 12. února 1864 v Královském paláci v Madridu jako třetí dcera a nejmladší ze čtyř dětí královny Isabely II. a Františka Cádizského. 14. února 1864 byla pokřtěna jako "María Eulalia Francisca de Asís Margarita Roberta Isabel Francisca de Paula Cristina María de la Piedad". Jejími kmotry byli parmský vévoda a jeho sestra Markéta.  V roce 1868 byla Eulalie a její rodina donucena revolucí opustit Španělsko. Žili v Paříži, kde byla Eulalie vzdělávána. První svaté přijímání obdržela v Římě od papeže Pia IX.  V roce 1874 byl Eulaliin bratr dosazen na trůn místo jejich matky královny Isabely II. O tři roky později se Eulalie vrátila do Španělska. Nejdříve žila se svou matkou v El Escorialu, ale poté se přestěhovala do Alcázaru v Seville a pak do Madridu.

Manželství a potomci.

6. března 1886 se Eulalie v Madridu provdala za svého bratrance, vévodu Antonína z Galliery, syna Antonína z Montpensier a jeho manželky, Luisy Fernandy Španělské. Obřad vedl kardinál Zeferino González y Díaz Tuñón, sevillský arcibiskup. Svatba byla o několik měsíců opožděna, z důvodu smrti Eulaliina bratra, krále Alfonsa XII. Eulalia a Antonín trávili líbánky v Královském paláci v Aranjuezu.  Eulalie měla s Antonínem dva synyː  Po narození mladšího syna, žila Eulalie od manžela odděleně. Udržovala sídla ve Španělsku a Paříži, ale často navštěvovala Anglii.

Návštěva Spojených států.

V květnu 1893 navštívila Eulalie Spojené státy; její kontroverzní návštěva Světové výstavy 1893 v Chicagu byla velmi dobře zdokumentována. Cestovala nejdříve do Portorika, pak do Havany na Kubě, Washington, D.C., kde byla přijata prezidentem Groverem Clevelandem v Bílém domě. Poté pokračovala do New Yorku. Eulalie byla později uznána členkou "Daughters of the American Revolution (DAR)" jako potomek krále Karla III. Španělského.

Publikace.

Eulalie byla autorkou několika prací, které byly v královských kruzích považovány za kontroverzní.  V roce 1912 Eulalie pod pseudonymem "comtesse de Avila" napsala "Au fil de la vie" (Paříž: Société française d'Imprimerie et de Librarie, 1911), přeloženo do angličtiny jako "The Thread of Life" (Nit života) (New York: Duffield, 1912). V knize Eulalie vyjádřila své myšlenky o vzdělání, o nezávislosti žen, rovnosti tříd, socialismu, náboženství, manželství, předsudcích a tradicích. Její synovec král jí telegrafoval a požadoval, aby pozastavila vydání knihy, dokud ji on neuvidí a nedá jí povolení k jejímu zveřejnění. Eulalie mu odmítla vyhovět.  V květnu 1915 Eulalie napsala článek o německém císaři do "The Strand Magazine". Příští měsíc vydala "Court Life from Within (Uvnitř dvorního života)" (Londýn: Cassell, 1915; reprinted New York: Dodd, Mead, 1915).  V srpnu 1925 Eulalie napsala "Courts and Countries After The War (Dvory a země po válce)" (London: Hutchinson, 1925; reprinted New York: Dodd, Mead, 1925). V této práci komentovala světovou politickou situaci, a zejména vyjádřila víru, že nikdy nemůže být mezi Francií a Německem mír. Také vyhlásila postřeh o tom, že italský Benito Mussolini překročil italské hranice.  V roce 1935 vydala ve francouzštině své paměti, "Mémoires de S.A.R. l'infante Eulalie, 1868-1931" (Paris: Plon, 1935). V červenci 1936 byly vydány v angličtině jako "Memoirs of a Spanish Princess, H.R.H. the Infanta Eulalia" (London: Hutchinson, 1936; reprinted New York: W.W. Norton, 1937).

Smrt.

9. února 1958 měla Eulalie ve svém době v Irunu infarkt. Zemřela tam 8. března a byla pohřbena v Pantheonu princezen v El Escorialu.

Eulalie Bourbonská (12. února 1864, Madrid, Španělsko – 8. března 1958, Irun) byla španělská infantka, nejmladší potomkek Isabely II. Španělské a Františka Cádizského. Byla sestrou krále Alfonsa XII. a tetou krále Alfonsa XIII. Byla známa svými kontroverzními knihami, které většinou kritizovaly zahraniční vůdce, ale také španělskou i zahraniční vládu.

Infanta Eulalia of Spain, Duchess of Galliera (María "Eulalia" Francisca de Asís Margarita Roberta Isabel Francisca de Paula Cristina María de la Piedad) (12 February 1864 – 8 March 1958) was the youngest and last surviving child of Queen Isabella II of Spain and the youngest sister of King Alfonso XII. She authored memoirs that were controversial for their critical perspective and allegations about the political policies of various Spanish and foreign governments.


Život.

Její rodiče měli svatbu v roce 1708, avšak královna několik let nemohla otěhotnět. Král učinil slib Bohu, že pokud se narodí dědic trůnu, postaví jako výraz díků velký klášter. 4. prosince se narodila infantka Marie Barbara a následně byla zahájena stavba kláštera a paláce v Mafře.  Princezna byla pokřtěna jako "Maria Madalena Bárbara Xavier Leonor Teresa Antónia Josefa". Obvykle byla zvána "Bárbara" nebo "Maria Bárbara", jménem, které nikdy předtím nebylo v portugalské královské rodině použito, a to na počest svaté Barbory, světice, v den jejíhož svátku se narodila.  Barbara byla od mládí vzdělaná a kultivovaná žena příjemného vzhledu a milé povahy, ovládala šest jazyků, byla velkou milovnicí hudby. V roce 1729, ve svých 18 letech, se ve španělském městě Badajoz provdala za tehdejšího asturského prince (titul španělských následníků trůnu) Dona Ferdinanda, o dva roky mladšího. Barbařin bratr Josef, následník portugalského trůnu, se oženil s Ferdinandovou nevlastní sestrou infantkou Marianou Viktorií.  Barbara nebyla krasavice a její všední vzhled měl způsobit Ferdinandovi viditelný šok, když se viděli poprvé. Vzniklo však mezi nimi hluboké pouto, Ferdinand sdílel její vášeň pro hudbu a lze říci, že se Ferdinand a Barbara hluboce milovali. Po dobu vlády Ferdinandova otce Filipa V. žili podle vůle Filipovy druhé manželky Alžběty Farnese izolovaně od dvora.  V roce 1746 nastoupil po smrti svého otce Ferdinand na španělský trůn. Barbara hrála u dvora důležitou roli, především jako prostředník mezi portugalským králem a svým manželem. Byla známá ochranou a podporou, kterou poskytovala slavnému italskému zpěvákovi Carlu Broschimu (známý pod jménem Farinelli) a svou hudbymilovností vůbec. Jejím učitelem hry na cembalo byl od roku 1721 do jejích 14 let mistr cembala, skladatel Domenico Scarlatti. Po její svatbě v roce 1729 ji následoval do Madridu a žil na jejím dvoře až do její smrti. Zkomponoval stovky sonát, které jí při publikaci dedikoval, a Barbara sama je hrála. Po dobu svého panování pořádala mnoho velkolepých slavností a koncertů v Královském paláci v Aranjuezu, který byl útočištěm tohoto jejího favorita. Byla iniciátorkou stavby Convento de las Salesas Reales v Madridu. Po jeho slavnostním otevření v roce 1757 přesídlila do Aranjuezu, kde po dlouhé agonii 27. srpna 1758 zemřela – od mládí trpěla těžkým astmatem a její štíhlost z mládí záhy vystřídala nadváha; obému lze přičítat největší podíl na jejím předčasném (v 47 letech) skonu.  Její smrt zlomila jejímu manželovi srdce a vyvolala u něj šílenství. Pár neměl potomky a po Ferdinandově smrti se jeho nástupcem stal jeho nevlastní bratr Karel III.

Marie Barbara z Braganzy (portugalsky "Maria Madalena Bárbara Xavier Leonor Teresa Antónia Josefa de Bragança") 4. prosince 1711, Lisabon – 27. srpna 1758, Madrid) byla portugalská infantka – princezna, dcera Jana V. Portugalského a Marie Anny Habsburské a jako manželka španělského krále Ferdinanda VI. v letech 1746–1758 španělská královna.

Barbara of Portugal (Maria Madalena Bárbara Xavier Leonor Teresa Antónia Josefa; 4 December 1711 – 27 August 1758) was an Infanta of Portugal, and a Queen of Spain by marriage to Ferdinand VI of Spain.


Biografie.

Původ, mládí.

"Mademoiselle de Valois", jak byla princezna zvána za svého mládí, se narodila jako nejmladší ze tří dětí vévody Filipa I. Orleánského a jeho první manželky Henrietty Anny Stuartovny. Jejími prarodiči ze strany otce byli Ludvík XIII. a Anna Rakouská, ze strany matky Karel I. Stuart a Henrietta Marie Bourbonská. Její bratr zemřel jako dvouleté dítě, starší sestra Marie Luisa se sňatkem se španělským králem Karlem II. stala španělskou královnou.  Pokřtěna byla 8. dubna roku 1670 v kapli Palais Royal (Královského paláce) v Paříži. Matku ztratila dva měsíce poté (Henrietta Anna Stuartovna zemřela 30. června 1670), když jí nebyl ještě ani rok. Její otec se poměrně záhy, 16. listopadu roku 1671, oženil podruhé, a to s Alžbětou Šarlotou Falckou, dcerou falckého lankraběte Karla I. Ludvíka. Nevlastní matka pečovala o Annu Marii i o její starší sestru s dojemnou starostlivostí, jako o své vlastní děti. Díky péči Liselotty i svého strýce, francouzského krále Ludvíka XIV., se dostalo Anně Marii prostřednictvím guvernantky markýzy de Clérambault vychování tehdy obvyklého pro dívky z knížecích domů. Zahrnovalo cestování, stejně jako výuku jazyků, krásná umění, jízdu na koni, ruční práce, zpěv, etiketu, tanec a genealogii. Se svou starší sestrou tvořily nerozlučnou dvojici a desetiletá Anna Marie nesla velmi těžce, když se v roce 1679 Marie Luisa provdala do Španělska a sestry se musely rozloučit.

Manželství.

Anna Marie se bez odporu podrobila státním zájmům a vůli svého strýce Ludvíka XIV., když dohodl její sňatek se savojským vévodou Viktorem Amadeem II. Toto dynastické spojení mělo těsněji připoutat savojské vévodství k francouzské koruně. Teprve osmnáctiletý ženich se nejprve tomuto sňatku bránil a svůj souhlas dal až po mimořádně dlouhém čase na rozmyšlenou, což ukázalo zřetelně, že jde o manželství uzavřené čistě z politického kalkulu. "Gazette de France" oznámil plánovaný sňatek dne 28. ledna roku 1684.  O tři měsíce později, 28. dubna 1684, se čtrnáctiletá Anna Marie provdala "per procurationem" (v zastoupení) v zámecké kapli ve Versailles. Ženicha zastoupil při obřadu celebrovaném kardinálem Emmanuelem Théodosem de la Tour d’Auvergne bratranec Anny Marie, mladý vévoda de Maine poté, co se den předtím uskutečnily oficiální zásnuby a byla podepsána svatební smlouva. V té bylo mimo jiné mladé nevěstě připsáno státní věno, které činilo 900.000 livrů, jimiž přispěl její královský strýc, a dále šperky v ceně 60.000 livrů z majetku jejího otce. K tomu obdržela Anna Marie 240.000 livrů jako věno své matky. Oproti tomu se zavázala vzdát se jakýchkoli nároků vůči svému otci a na možná práva z dědictví své matky. Ze strany savojského domu obdržela mladá nevěsta svatební dar v celkové ceně 220.000 livrů, včetně šperků, jež samotné měly cenu 80.000 livrů.  Ihned po svatebním obřadu odcestovala Anna Marie, doprovázená vybranými dvorními dámami, do Savojska. 6. května přibyla do Le Pont-de-Beauvoisin, malého místa na řece Guiers, jež tvoří hranici mezi provincií Dauphiné a savojským vévodstvím. Zde se setkala se svým ženichem poprvé osobně. V kapli zámku v Chambéry se pak uskutečnil svatební obřad za účasti obou snoubenců, jenž celebroval Étienne Le Camus, biskup z Grenoblu.

Potomci.

Z jejich manželství vzešlo šest potomků, tři dcery a tři synové, jen tři z nich však se dožili dospělého věku. Narození své první dcery teprve šestnáctiletá vévodkyně málem zaplatila životem, přesto ji i ostatní děti vzdor protokolu sama kojila, což v této době bylo v královských rodinách (a šlechtických rodinách obecně) zcela neobvyklé.

Smrt.

Anna Marie zemřela o půl osmé ráno 26. srpna roku 1728 v Turínu, den před svými padesátými devátými narozeninami. Místo posledního odpočinku našla v bazilice Superga u Turína. Její manžel Viktor Emanuel II. abdikoval ve prospěch svého syna Karla Emanuela v roce 1730 a zemřel o dva roky později.  Princeznina nevlastní matka Liselotte ve své korespondenci popisovala Annu Marii jako "„pravou počestnou kněžnu, velmi oduševnělou“". Ve svém 44 let trvajícím manželství stavěla svá přání a potřeby vždy až za přání svého muže. Tak dokázala bez reptání přijmout i dvanáct let trvající vztah svého manžela s Jeanne Baptiste d’Albert de Luynes, hraběnkou von Verrua.

Jakobitské následnictví.

Osoba Anny Marie Orleánské sehrála jistou roli i v turbulencích, jež vznikly kolem trůnu Anglie, Irska a Skotska poté, co z něj byl roku 1688 sesazen Jakub II. Stuart. Zastánci krále, tzv. jakobité, se snažili situaci s pomocí řady evropských panovnických domů, především Francie, zvrátit, ale bezúspěšně. V letech 1714 – 1720 byla nicméně Anna Marie možnou dědičkou práv k trůnu Anglie, Irska a Skotska, která tehdy držel Jakub František Stuart, jediný syn sesazeného krále a jeho druhé manželky Marie Beatrice d'Este; dědická práva na Annu Marii přešla 1. srpna roku 1714 po smrti jeho starší sestry z prvního otcova manželství Anny Stuartovny. Když se 31. prosince roku 1720 narodil syn tzv. Starého pretendenta (Jakuba Františka Stuarta), Karel Eduard Stuart, přešla tato práva na něj.  V roce 1807, téměř osmdesát let po smrti Anny Marie, zemřel v italském Frascati kardinál Jindřich Benedikt Stuart, jako katolický kněz bezdětný mladší bratr rovněž bezdětného Karla Eduarda a poslední potomek Jakuba II. Stuarta (obě jeho dcery z prvního manželství, Anna Stuartovna i Marie Henrietta Stuartovna, zemřely rovněž bez potomků). Jakobitští legitimisté shledali, že legitimním následníkem musí být nejstarší žijící potomek krále Karla I. Stuarta a jejich pretendentem se stal Karel Emanuel IV. Savojský, prapravnuk Anny Marie a Viktora Amadea II., jehož prohlásili Karlem IV., králem Anglie, Skotska a Irska. Podle Zákona o nástupnictví z roku 1701 však na britský trůn nesmí nastoupit osoba katolického vyznání; zákon přímo stanoví, že nárok na britský trůn mají jen protestantští potomci hannoverské kurfiřtky vdovy Žofie (1630–1714), nejmladší dcery ze čtrnácti dětí českého krále Fridricha Falckého a jeho manželky, anglické princezny Alžběty, dcery Karla I. Stuarta.

Anna Marie Orleánská, francouzsky "Anne Marie d'Orléans" (27. srpna 1669, Saint Cloud, Francie – 26. srpna 1728, Turín, Itálie) byla členka francouzské královské rodiny z rodu Bourbon-Orléans, tedy rodem orleánská vévodkyně, sňatkem pak savojská vévodkyně a sicilská a sardinská královna.

Anne Marie d'Orléans (27 August 1669 – 26 August 1728) was the first Queen consort of Sardinia by marriage to Victor Amadeus II of Savoy. She served as regent of Savoy during the absence of her spouse in 1686 and during the War of the Spanish Succession. She is also an important figure in British history (see Jacobite Succession below).


Životopis.

Mládí.

Jakov Jurovskij se narodil jako Jankel Chajmovič Jurovskij, osmé z deseti židovských dětí v Tomsku, kde pobýval jeho otec, když si odpykával trest za krádež. Jeho matka byla švadlena. Dědeček Izák byl rabínem v Poltavě. Krátce před příklonem k marxismu konvertoval Jurovskij k protestantství.  Jurovskij se vyučil hodinářem a roku 1904 odešel do Německa. Do Ruska se vrátil během revoluce roku 1905 a po jejím krachu se připojil k bolševikům. Několikrát byl zatčen a setkal se s Jakovem Sverdlovem.  Roku 1907 odešel do USA, v roce 1910 se však vrátil do Ruska. Po vypuknutí první světové války byl povolán do armády a sloužil jako lékař v lazaretu. Za únorové revoluce se Jurovskij stal členem Jekatěrinburského sovětu. Po říjnové revoluci byl tamním komisařem pro justici a stal se členem tajné policie Čeky.

Zavraždění carské rodiny.

Roku 1918 byl car Mikuláš II. se svou rodinou vězněn v Jekatěrinburgu v Ipaťjevově domě. Jurovskij se stal jejich poručníkem.  Dne 17. července 1918 odvedlo popravčí komando carskou rodinu do sklepa. Jurovskij šel s nimi. Rodina byla postavena ke zdi a komando zahájilo palbu. Car (toho zastřelil osobně Jurovskij) a carevna Alexandra byli na místě mrtvi. Jejich děti však palbu přežily a pobíhaly po místnosti. Když carevič Alexej oběhl Jurovského, ten ho povalil a osobně ho střelil do ucha. Jeho sestry pak byly ubodány bajonety.  Poté byla jejich těla prozkoumána. Bylo zjištěno, že jejich spodní prádlo bylo poseto diamanty, které jim posloužily jako neprůstřelná vesta, proto střelbu přežily.

Pozdější život.

V témže roce vedl Jurovskij vyšetřování okolo Fanny Kaplanové, která se neúspěšně pokusila zabít (zastřelit) Lenina. Od roku 1921 pracoval jako šéf sovětské státní pokladny. Zemřel v roce 1938 v Kremelské nemocnici na žaludeční vřed.

Jakov Michajlovič Jurovskij (rusky "Яков Михайлович Юровский", 19. června 1878 Tomsk – 2. srpna 1938 Moskva) byl bolševický revolucionář a sovětský politik. Je znám jako věznitel a popravčí cara Mikuláše II. a jeho rodiny.

Yakov Mikhailovich Yurovsky (; – 2 August 1938) was a Russian Old Bolshevik and a Soviet Revolutionary. He was best known as the chief executioner of Emperor Nicholas II of Russia, his family, and four retainers on the night of 17 July 1918.


Původ.

Marie se narodila v Královském paláci v Madridu jako dcera vévody Antoina z Montpensier a princezny Luisy Španělské, dcery Ferdinanda VII. Z otcovy strany byla vnučkou francouzského krále Ludvíka Filipa. Její dědečkové i babičky všichni patřili k rodu Bourbonů. Z jedenácti dětí jejích rodičů jen čtyři přežily svou dvacítku. Mariinou kmotrou byla její teta, Isabela II. Španělská, a kmotrem její manžel František Cádizský.

Sňatek.

Prvních osm let života Marie strávila ve Španělsku, i když ne u dvora. Když královna Isabela II. v roce 1868 přišla o trůn, Mariina rodina zemi opustila. V roce 1872 se nejspíš setkala se svým bratrancem Alfonsem, který v té době také žil v exilu. V roce 1875 Alfons získal španělský trůn. 23. ledna 1878 se oženil se svou sestřenicí Marií, přičemž v prosinci 1877 se k té příležitosti konal velký bál. Tento sňatek se uskutečnil proti vůli Isabely II., jelikož nevěstin otec a zároveň Isabelin švagr se roku 1868 významně podílel na povstání, které Isabelu svrhlo z trůnu.

Smrt.

Nicméně brzy po skončení líbánek začalo být zjevné, že nevěsta trpí břišním tyfem. Manželství trvalo jen několik měsíců, během kterých Mercedes potratila jediné dítě. Královna zemřela 26. června 1878, dva dny po svých osmnáctých narozeninách v Madridu, přičemž už několik předchozích dní nebyla při vědomí.  Alfons XII. se psychicky zhroutil. Poté, co na něj byl 25. září 1878 spáchán neúspěšný atentát, začali jej lidé v jeho okolí přesvědčovat, že se musí co nejdříve znovu oženit a zplodit následníka trůnu. Vybral si Mercedisinu starší sestru Marii Kristýnu, ta ale zemřela během zásnub v roce 1879. V listopadu 1879 se Alfons oženil s Marií Kristinou Rakouskou. Alfonsova první dcera pak dostala jméno na počest královny Mercedes.

Marie de las Mercedes de Orleans (24. červen 1860 – 26. červen 1878) byla španělská královna, první manželka Alfonse XII.

Maria de las Mercedes of Orléans (24 June 1860 – 26 June 1878) was Queen of Spain as the first wife of King Alfonso XII. She was born in Madrid, the daughter of Antoine of Orléans, Duke of Montpensier, and of Infanta Luisa Fernanda of Spain.


Vznik a konstrukce.

V srpnu 1941, když už bylo jasné, že akutně hrozí zatažení USA do druhé světové války, počítaly plány amerického námořnictva s výrazným posílením stavu letadlových lodí nejdříve v roce 1944. Řešením problému, jak rychle posílit kapacitu amerických letadlových lodí, se ukázala být přestavba části z v té době rozestavěných amerických křižníků. Studie zkoumající možnosti lehkých letadlových lodí o malém výtlaku poukazovaly na jejich četné nedostatky, ovšem japonský útok na Pearl Harbor a ztráty letadlových lodí na počátku války, znamenaly urgentní potřebu letadlových lodí jakéhokoliv typu. Americké námořnictvo reagovalo na krizi z počátku války v Pacifiku výrazným zrychlením stavby letadlových lodí třídy "Essex" a také objednávkou z ledna 1942, na přestavbu části rozpracovaných trupů lehkých křižníků třídy "Cleveland" na lehké letadlové lodě.  Základem konstrukce lodí byl trup lehkých křižníků třídy "Cleveland", který byl pro zachování stability lodí s vysoko položenou letovou palubou o 1,5 m rozšířen. Nad ním byl jednopatrový hangár pro uskladnění letounů, které na poměrně krátkou a úzkou letovou palubu vyvážely dva výtahy. Malý velitelský ostrov byl na pravé straně stejně jako čtyři komíny, sklopené dolů pod úroveň letové paluby. Pancéřová ochrana lodí byla velice slabá.  Výzbroj zahrnovala 26 kusů protiletadlových kanónů ráže 40 mm a 30 bojových letounů (teoreticky jich mohlo být až 45). Na počátku lodě nesly po devíti kusech stíhacích letounů, střemhlavých a torpédových bombardérů, ale brzy byly upřednostněny stíhačky a střemhlavé bombardéry zmizely docela. V říjnu 1944 lodě nesly obvykle 25 stíhacích letounů Grumman F6F Hellcat a 9 torpédových bombardérů Grumman TBF Avenger.

Bojové nasazení.

Po dopracování a odsouhlasení plánů přestavby bylo objednáno celkem devět lehkých letadlových lodí tohoto typu (1 v lednu, 2 v únoru, 3 v březnu a poslední 3 v červnu 1942). Všechny lodě třídy "Independence" byly dokončeny mezi lednem a prosincem roku 1943. Souběžně s nimi vstupovalo do služby prvních osm velkých letadlových lodí třídy "Essex" a všechna tato plavidla byla klíčovým prvkem úspěšné americké ofenzívy, která skončila v srpnu 1945 japonskou kapitulací.  Osm z devíti postavených lodí se zúčastnilo bitvy ve Filipínském moři, která znamenala definitivní konec síly letadlových lodí Japonského císařského námořnictva. V této bitvě představovaly letouny lehkých letadlových lodí 40 % amerických stíhacích letounů a 36 % torpédových bombardérů.  Za války byla ztracena pouze USS "Princeton", která byla těžce poškozena japonským náletem v bitvě u Leyte a musel ji nakonec torpédem potopit americký křižník USS "Reno".  Třída "Independence" představovala svým způsobem spotřební zboží, jelikož při jejich stavbě bylo nejdůležitější tempo stavby lodí a jejich rychlost, která musela být dostatečná pro operace amerických rychlých úderných svazů ("Task Force"). Menší rozměry lodí a jejich nautické vlastnosti znamenaly vyšší nehodovost při provozu letounů z jejich palub.

Poválečná služba.

Po skončení války byla většina z lodí vyřazena ze stavu amerického námořnictva. "Independence" byla v červenci 1946 použita pro atomové zkoušky u atolu Bikini a ostatní byly do roku 1947 staženy ze služby. V letech 1948–1953 byly dvě reaktivovány jako cvičné a jednu používala v korejské válce americká námořní pěchota. "Belleau Wood" (jako "Bois Belleau") a "Langley" (jako "La Fayette") provozovalo v 50. letech francouzské námořnictvo. "Bataan" a "Cabot" byly v 50. letech modernizovány pro účely protiponorkového boje (výrazná byla výměna původních čtyř komínů za dva větší). V letech 1954–1956 byly všechny tři americké lodě vyřazeny z bojových jednotek a později překlasifikovány na transportéry letadel.  Nejdéle ze všech lodí sloužil "Cabot", který v roce 1967 obdrželo Španělsko a do roku 1989 jej používalo jako "Dédalo". Španělské námořnictvo loď modernizovalo a provozovalo z její paluby kolmostartující letouny Hawker Siddeley Harrier. "Dédalo" bylo první letadlovou lodí, na jejíž přídi byl skokanský můstek, usnadňující starty letadel STOL. Po vyřazení "Dédala" ze služby se nějakou dobu uvažovalo o jeho zachování ve funkci plovoucího muzea, ale nakonec byla loď sešrotována. Z třídy "Independence" se tak dodnes nedochovalo žádné plavidlo.

Třída "Independence" byla třída lehkých letadlových lodí Námořnictva Spojených států. V roce 1943 bylo do služby zařazeno devět jednotek této třídy.

The "Independence"-class aircraft carriers were a class of light carriers built for the United States Navy that served during World War II.


Kariéra.

První mezinárodní úspěch zaznamenala v roce 2001 v maďarském Debrecínu na MS do 17 let, kde získala stříbrnou medaili. Na MS juniorů 2002 v Kingstonu obsadila ve finále 8. místo. Bronzovou medaili vybojovala o rok později na juniorském mistrovství Evropy ve finském Tampere a v roce 2004 získala stříbro na juniorském MS v italském Grossetu. V roce 2005 skončila stříbrná také na evropském šampionátu do 23 let v Erfurtu a na světové letní univerziádě v tureckém İzmiru se umístila na 6. místě.

Göteborg 2006.

Na Mistrovství Evropy v atletice 2006 v Göteborgu se stala překvapivou mistryní Evropy. Po třech sériích hodů figurovala s výkonem 60,81 metru na průběžném šestém místě. Ve čtvrté sérii však poslala disk do vzdálenosti 65,55 m a tímto výkonem si vytvořila nový osobní rekord. Žádná ze soupeřek již nedokázala odpovědět a Piščalnikovová získala zlato. Druhý nejdelší hod předvedla Němka Franka Dietzschová (64,35 m) a bronz brala Rumunka Nicoleta Grasuová, která měla nejdelší hod v první sérii (63,58 m).

Ósaka 2007.

Na světovém šampionátu v japonské Ósace předvedla nejdelší hod Němka Franka Dietzschová a výkonem 66,61 m obhájila titul z předchozího MS v Helsinkách. Piščalnikovová vybojovala stříbro, když si ve finále vylepšila hodnotu osobního rekordu na 65,78 m. O stříbrnou medaili však později přišla. Všechny její výsledky, kterých dosáhla od 10. dubna 2007 totiž byly později anulovány.

Manipulace se vzorky.

Za údajnou manipulaci s dopingovými vzorky (moč), které byly Piščalnikovové a dalším šesti ruským atletkám (Taťjana Tomašovová, Julija Fomenková, Jelena Sobolevová, Světlana Čerkasovová, Olga Jegorovová a Gulfija Chanafejevová) odebrány na jaře roku 2007 dostala Piščalnikovová dvouletý zákaz startů, který začal platit 31. července 2008. Jejich trest byl později prodloužen o dalších devět měsíců a vypršel 30. dubna 2011.

Návrat a druhý trest.

V roce 2011 se vrátila do sektorů. Na ME družstev ve Stockholmu skončila na 2. místě a kvalifikovala se na MS v atletice v jihokorejském Tegu, kde obsadila ve finále 11. místo. Dne 5. července 2012 na ruském šampionátu v Čeboksarech se stala první diskařkou, která po více než třinácti letech přehodila sedmdesátimetrovou hranici. Její nové osobní maximum má hodnotu 70,69 metru. Dál než ona se naposledy dostala 29. května 1992 Larisa Korotkevičová, která tehdy reprezentovala Společenství nezávislých států a v Soči předvedla hod dlouhý 71,30 m. Na Letních olympijských hrách v Londýně vybojovala výkonem 67,56 m stříbrnou medaili. Na konci dubna roku 2013 však byla ruskou federací VFLA potrestána desetiletým zákazem činnosti za druhý dopingový prohřešek. 20. května 2012 odevzdala mimosoutěžní vzorek, ve kterém byla zjištěna přítomnost anabolického steroidu oxandrolonu. Její stříbrná olympijská medaile ji tak byla odebrána a na její pozici se posunula Číňanka Li Jen-feng, bronz dodatečně získala Kubánka Yarelys Barriosová.

Darja Vitaljevna Piščalnikovová (rusky: Дарья Витальевна Пищальникова – "Darja Vitaljevna Piščalnikova"; * 19. července 1985 Astrachaň, Sovětský svaz) je ruská atletka, mistryně Evropy v hodu diskem.

Darya Vitalyevna Pishchalnikova (, born 19 July 1985 in Astrakhan) is a female discus thrower from Russia. Pishchalnikova is the sister of Bogdan Pishchalnikov and Kirill Pishchalnikov.


Život.

Jeho otec pocházel ze šlechtické rodiny a pracoval jako vládní úředník v Derge. Ve věku dvou let byl Namkhai Norbu rozpoznán jako reinkarnace Adzom Drugpy (1841–1934), jednoho z velkých mistrů dzogčhenu začátku minulého století.  Duchovní vůdce školy Karma Kagjü Jeho svatost 16. Gjalwa karmapa a 11. Tai situ rinpočhe, pak rozpoznali osmiletého Norbu rinpočheho také jako inkarnaci mysli Lhodug Žabdrung rinpočheho, inkarnaci velkého mistra linie Drugpa Kagjü Pema Karpa a skutečného historického zakladatele Bhútánu.  Od osmi do dvanácti let studoval Čhögjal Namkhai Norbu v klášterní koleji Derge böntö nauky madhjámiky a jógačáry, později také významné tantry, indickou a čínskou astrologii, pradžnápáramitové sútry, logiku a světské nauky. Přijal také nauky školy Sákja. Se svým strýcem Orgdžen Tendzinem se pak odebral do ústraní meditační jeskyně a přijal od syna Adzom Drugpy cykly nauk Dordže Drolö, Longčhen Ňingthig a Gongpa zangthal. Jeho osobní učitel mu pak doporučil, aby vyhledal ženu z oblasti Kadari, živoucí ztělesnění samotné Vadžrajogíní, a přijal od ní iniciaci. Mistryně Aju Khandro Dordže Paldrön (1838–1953) byla přímou žačkou velkého Džamjang Khjence Wangpa a mistra Ňagla Pema Düdula. V té době jí bylo sto třináct let a v meditačním ústraní ve tmě již trávila padesát šest let. Norbu Rinpočhe od ní obdržel termy mysli Džamjang Khjence Wangpa a také její vlastní termy.  V roce 1954 byl pozván jako představitel tibetské mládeže na návštěvu lidové Číny a působil tam jako univerzitní instruktor tibetštiny. V této době přijal od známého Gangkar rinpočheho instrukce o šesti dharmách Náropy, mahámudře a tibetské medicíně. Současně se zdokonalil v čínštině a mongolštině.  V sedmnácti letech se na popud vize, kterou měl ve snu, vrátil do rodného kraje Derge, aby se setkal se svým hlavním mistrem, [Nyala Rinpoche Rigdzin Changchub Dorje] (1825–1961/1978), který byl žákem Adzom Drugpy, Ňagla Pema Düdula a Šardza rinpočheho, proslulého bönistického mistra dzogčhenu, který uskutečnil duhové tělo. Ňagla rinpočhe byl lékařem a vedl komunitu Ňaglagar. Norbu rinpočhe od něho obdržel esenciální nauky dzogčhenu - semde, longde a mengagde. Nejdůležitější však bylo, že od něj přijal přímé uvedení do zkušenosti dzogčhenu. Norbu rinpočhe zde strávil několik měsíců, asistoval mistrovi v lékařské praxi a sloužil mu jako písař a sekretář.  Pak se vydal na dlouhou pouť do středního Tibetu, Nepálu, Indie a Bhútánu. Když se vrátil do Derge, našel svou zemi v politickém úpadku. Uprchl do Sikkimu, kde pracoval jako autor a editor tibetských učebnic. V roce 1960 odešel na pozvání profesora Giuseppe Tucciho do Itálie.  Zde působil čtyři roky jako vědecký asistent v Institutu pro Střední a Dálný východ, nadále spolupracoval s Tuccim, pořádal semináře o tibetské józe, medicíně a astrologii.  V následujících čtyřiadvaceti letech působil jako profesor Orientálního institutu neapolské univerzity, kde učil tibetštinu, mongolštinu a kulturní dějiny Tibetu. Prováděl rozsáhlý výzkum historických kořenů tibetské kultury a pátral po literárních pramenech bönistické tradice. V roce 1983 předsedal první Mezinárodní konferenci o tibetské medicíně v Benátkách. Přes všechny tyto aktivity si našel čas na to, aby od roku 1976 vedl neformální meditační soustředění v mnoha zemích světa, i když podnětem pro to, aby začal učit, byly až opakované žádosti mistrů, jako např. 16. Gjalwa karmapy.  V posledních letech svého života se Namkhai Norbu rinpočhe plně věnoval Mezinárodní komunitě dzogčhenu, jejíž centra jsou již na všech kontinentech (kromě Antarktidy). Namkhai Norbu rinpočhe představoval nesektářský proud v tibetské tradici, který podporuje vzájemnou spolupráci všech mistrů. Nově budované celosvětové centrum je v Dzamling Garu, na jihu ostrova Tenerife, evropské centrum zůstává v Merigaru, v italských horách mezi Florencií a Římem. Zde učila celá řada mistrů všech škol, např. J.S. 14. dalajlama, J.S. Sákja Trinzin, J.S. Penor rinpočhe, Khandro rinpočhe, Sogjal rinpočhe, Tai Situ rinpočhe, Dugu Čhögjal rinpočhe, Lopön Tenzin Namdak, Ňičhang rinpočhe a mnozí další.  Čhögjal Namkhai Norbu je autorem mnoha knih o buddhismu, dzogčhenu, bönu a historii Tibetu, v češtině byly dosud vydány jeho knihy ""Křišťál a cesta světla"", ""Zrcadlo"", ""Dzogčhen, přirozeně dokonalý stav"" v nakladatelství DharmaGaia a "S"nová jóga a praxe přirozeného světla"" v nakladatelství Avatar.  Na sklonku svého života (10. září 2018) byl Čhögjal Namkhai Norbu oceněn nejvyšším Řádem za zásluhy o Italskou republiku.

Poznámka k titulu Namkhai Norbu Rinpočheho "Čhögjal".

Titul "Čhögjal" znamená "dharmarádža" neboli "král dharmy". Je jedním z titulů, jež byly uděleny Namkhai Norbu Rinpočhemu, když byl ještě jako dítě rozpoznán Jeho svatostí 16. Gjalwa Karmapou a jinými významnými tibetskými lamy jako reinkarnace velkého mistra Pema Karpa. Ten sjednotil celou řadu královských rodů a založil stát dnes nazývaný Bhútán. Pema Karpo a jeho pozdější reinkarnace se stali světskými a duchovními vládci této země. I když Čhögjal Namkhai Norbu není v žádném politickém svazku s Bhútánem, narodil se a vyrostl v Tibetu, jeho předchůdci měli v Bhútánu podobnou pozici jako dalajlamové v Tibetu. Namkhai Norbu rinpočhe nemá žádné politické ambice, ale jako inkarnace mysli Pema Karpa je držitelem titulu Čhögjal a manifestuje duchovní aspekt aktivity svých předchůdců ve změněných podmínkách moderního světa.  Čhögjal Namkhai Norbu byl také rozpoznánjako reinkarnace velkého dzogčhenového mistra Adzom Drugpy, který žil na přelomu 19. a 20. století v Tibetu. Adzom Drugpa byl rovněž reinkarnací Pema Karpa. Má se za to, že proudy myslí dvou oddělených, ale simultánních reinkarnací Pema Karpa, jež se projevily jako dharmarádžové v Bhútánu a Adzom Drugpa v Tibetu, byly znovu sjednoceny v osobě Čhögjal Namkhai Norbua.

Bibliografie.

Čhögjal Namkhai Norbu je autorem mnoha knih, věnujících se tématu nauky dzogčenu, které byly přeloženy do mnoha jazyků, včetně češtiny.

Čhögjal Namkhai Norbu (tibetsky: ཆོས་རྒྱལ་ནམ་མཁའི་ནོར་བུ་; 8. prosince 1938 ve východním Tibetu – 27. září 2018 v Merigaru West, nad městečkem Arcidossem v Toskánsku v Itálii) byl učitel dzogčhenu.

Namkhai Norbu () was a Tibetan Dzogchen master. When he was two years old, Namkhai Norbu was recognized as the'mindstream emanation', a tulku, of the Dzogchen teacher Adzom Drugpa (1842–1924). At five, he was also recognized as a mindstream emanation of an emanation of Shabdrung Ngawang Namgyel (1594–1651). From an early age, Namkhai Norbu undertook an accelerated course of study, attending monastic college, taking retreats, and studying with renowned teachers, including some of the most important Tibetan masters of his time. Under the tutelage of these teachers, he completed the training required by the Buddhist tradition in both Sutrayana and Tantrayana. At the age of sixteen, he met master Rigdzin Changchub Dorje (1826–1961/1978), who became his principal Dzogchen teacher.


Klubová kariéra.

Do Slavie si ho přivedl z Francie Karel Jarolím na testy, ve kterých uspěl a podepsal se sešívanými dvouletý kontrakt. V sezoně 2007/2008 získal se Slavií mistrovský titul a byl pozván i na reprezentační sraz Senegalu, který by mohl reprezentovat vzhledem ke kořenům jeho otce Tonyho Tavarese, který je senegalskou fotbalovou legendou. Na začátku roku 2009 pak přestoupil do německého Hamburku. Danou sezonu však začal ve Slavii a ta v ní získala mistrovský titul. Stal se tak podruhé mistrem ČR. V lednu roku 2010 odešel na hostování s opcí do 1. FC Norimberk. V říjnu 2012 přestoupil do londýnského Fulhamu, který vedl Tavaresův bývalý trenér z Hamburku Martin Jol. Tavaresovi však nebyla v lednu 2013 nabídnuta nová smlouva a z klubu odešel bez jediného zápasu za A-tým.  V létě 2014 byl po ročním angažmá v nizozemském RKC Waalwijk bez angažmá, testoval ho klub FK Mladá Boleslav, který tou dobou vedl Karel Jarolím, jenž hráče dobře znal z doby působení ve Slavii Praha. Testy dopadly úspěšně a Tavares debutoval v lize za Boleslav 16. srpna 2014 proti 1. FK Příbram (výhra 4:1). Za Mladou Boleslav poprvé skóroval v 1. české lize 31. října 2014 proti Bohemians 1905, vstřelil vítězný gól na konečných 1:0. V české Synot lize odehrál za Boleslav 13 zápasů a dal 1 gól.  V lednu 2015 odešel do australského klubu Sydney FC, kde se setkal se svým bratrancem Jacquesem Fatym. V průběhu dubna 2016 pak oba v rozmezí týdne přestoupili do gosfordského týmu Central Coast Mariners poté, co byl zvažován Mikaëlův přestup do čínského týmu Guangzhou Evergrande FC. V roce 2018 se vrátil zpět do Francie, kde momentálně nastupuje za US Sénart-Moissy.

Reprezentační kariéra.

Tavares byl nominován v květnu 2008 na přátelský zápas Kapverd proti Lucembursku, ale utkání se v dresu Kapverd nezúčastnil. V roce 2009 debutoval v národním týmu Senegalu, za který hrál i jeho otec Tony Tavares, zvaný "Zagallo".

Mickaël Zidro Tavares (* 25. října 1982, Villeneuve-Saint-Georges, Francie) je francouzsko-senegalský fotbalový záložník, který je v současnosti hráčem US Sénart-Moissy

Mickaël Zidro Tavares (born 25 October 1982) is a Senegalese footballer who plays as a defensive midfielder for French lower-league side Sénart-Moissy. He has 25 caps for the Senegalese national team.