Sportovní kariéra.

Větších úspěchů dosáhla v trojskoku. Je držitelkou halového světového rekordu, jehož hodnota je 15,36 m. Její výkon pod otevřeným nebem 15,34 m je třetím nejlepším v celé historii. Lepšího výsledku dosáhly jen Kamerunka Françoise Mbangová Etoneová (15,39 m) a Ukrajinka Inessa Kravecová (15,50 m).  V roce 1994 vybojovala bronzovou medaili na juniorském mistrovství světa v Lisabonu, v dálce skončila desátá. O rok později uspěla také na mistrovství Evropy juniorů v maďarské Nyíregyháze, kde se stala vicemistryní v trojskoku a skončila šestá v dálce.  V roce 2005 vyhrála miliónový jackpot, když zvítězila ve všech šesti závodech Zlaté ligy.

Letní olympijské hry.

Třikrát reprezentovala na letních olympijských hrách. V Sydney 2000 startovala jen v trojskoku a vybojovala stříbrnou medaili, když lepší byla jen Bulharka Tereza Marinovová.  Ta skočila v první sérii do vzdálenosti 15,20 m. O čtyři roky později v Athénách brala bronz. Zúčastnila se však také dálky, kde ve druhé sérii skočila 707 cm a stala se olympijskou vítězkou. Na stupních vítězů stály i další Rusky, které shodně skočily 705 cm. Lepší druhý pokus však měla Irina Simaginaová a bronz získala Taťjana Kotovová.  Na olympiádě v Pekingu ji zlatá medaile v dálce unikla o jediný centimetr. Brazilka Maurren Maggiová skočila v první sérii do vzdálenosti 704 cm. Lebeděvová v poslední, šesté sérii skočila 703 cm. Stříbrnou medaili získala i v trojskoku, kde prohrála jen s kamerunskou trojskokankou Françoise Etoneovou, která skočila o sedm centimetrů dál.  Atletickou kariéru ukončila ve 37 letech. Odchod oznámila na konci července roku 2013 po národním šampionátu v Moskvě.  Na letních olympijských hrách v Pekingu (2008) vyhrála několik medailí, ale 25. ledna 2017 ji potrestal Mezinárodní olympijský výbor za doping diskvalifikací a Lebeděvová tak o své medaile přišla.

Osobní rekordy.

"Hala"  "Dráha"

Taťjana Romanovna Lebeděvová (rusky: "Татьяна Романовна Лебедева" – "Tatjana Romanovna Lebeděva"; * 21. července 1976 Sterlitamak, Sovětský svaz) je bývalá ruská atletka, trojskokanka a dálkařka.

Tatyana Romanovna Lebedeva (, born 21 July 1976) is a Russian athlete who competes in both the long jump and triple jump events. She is one of the most successful athletes in the disciplines, having won gold medals at Olympic, world and European levels. She has a long jump best of 7.33 m and had hold the indoor world record mark of 15.36 m in the triple jump.


Hostitelské rostliny.

Broskvoň obecná, méně často mandloň obecná a broskvomandloň. U broskvoní jsou mezi kultivary rozdíly v náchylnosti.

Příznaky.

Jsou obvykle zpozorovány ve fázi napadení listů. Patogen způsobuje především poškození listů broskvoní. Ihned po vyrašení vypadají listy broskvoní při zběžném pohledu beze změn. Později se na nich objevují nepravidelné puchýře. Často jsou první příznaky zaměněny s poškozením listů mšicemi, jenž způsobuje rovněž obdobné deformace listů a změnu zbarvení. Listy se deformují v zpočátku méně, později silně vypouklé, typicky puchýřům podobné zelené skvrny postupně červenající barvy. List se poté celý deformuje a zkadeří. Pletiva jsou ztloustlá a bělavá. Na spodní straně listů se tvoří bělavý povlak. Listy posléze opadávají a narůstají nové, které mohou být znovu napadeny. Méně často jsou poškozovány letorosty, květy a plody. Napadené letorosty zastaví růst, dochází k zdvojování a deformaci letorostu, praskání pletiv. Často se u napadených výhonů objevuje klejotok, silně napadené letorosty zasychají. Červenofialové, lesklé a okrouhlé skvrny, obvykle s nepravidelným okrajem, se vytváří vzácně i na plodech. Napadené plody se v důsledku omezení růstu postižených pletiv dále deformují a praskají.

Vliv napadení.

Celkový, někdy opakovaný opad listů a oslabení rostliny na počátku vegetace. Snížení výnosu a kvality plodů i v následujícím roce. Patogen oslabuje životaschopnost a zkracuje životnost stromu, snižuje mrazuvzdornost. Mohou odumírat části nebo celé výhony.

Ochrana.

Agrotechnické zásady.

Jistý význam má výsadba méně náchylných odrůd, kde je menší riziko napadeni, menší potřeba chemické ochrany a nižší riziko neúčinnosti postřiku. Je důležité dbát na vyrovnanou výživu a dostatek vápníku. Při silném napadení a významném oslabení stromu jsou velice důležitá všechna opatření, která podporují rychlou regeneraci dřeviny – tedy přihnojení dusíkem, vydatná zálivka, silné omezení násady plodů. Tak lze předejít oslabení stromů a zvýšení jejich náchylnosti k ostatním chorobám, které mohou vést až k odumření. Deštivé počasí na jaře podporuje výskyt onemocnění. V rámci integrované ochrany je doporučeno v oblastech ohrožených chorobou pěstovat méně náchylné odrůdy broskvoní. Někdy je doporučováno napadené listy s výhony pečlivě odstranit a zlikvidovat, nejlépe spálit, spory však většinou přezimují na letorostech.

Chemická ochrana.

Chemická ošetření proti kadeřavosti broskvoně je doporučeno provést každý rok bez ohledu na předchozí výskyt choroby. 0 účinnosti chemické ochrany rozhoduje výběr fungicidu a doba zásahu. Pro volbu termínu postřiku je rozhodující fenofáze a nikoliv kalendářní datum. Výzkumníci z ústavu v Těšeticích doporučují ošetřovat při hodnotě 110-120 hodin nad 7 °C, ale považují za vhodné začít většinou již při hodnotě nad 100 hodin.  Postřik provedeme jen za příznivých povětrnostních podmínek – za suchého bezvětrného počasí s teplotami 7 až 10 °C v období nalévání pupenů a hrozí riziko infekce. Pro toto základní ošetření v prvním období napadení je nejvhodnější aplikace měďnatých fungicidů.  Rozvoj choroby podporuje teplé počasí v období rašení a v takovém případě dostačuje jedno ošetření. V případě chladného počasí je třeba vývoj podle potřeby 1-2× opakovat. Další postřiky se opakují po jednom až dvou týdnech. Počet postřiků, a jejich termíny proto musí zohlednit trvání infekčního období patogena. Za mrazivého počasí ošetření není možné. Při ošetření v období rašení je doporučen Champion 50 WP. Pro další ošetřeni jsou doporučeny organické fungicidy. V podmínkách ČR je ošetření těsně před kvetením považováno za zcela neefektivní.  Někdy je zahrádkáři doporučován třetí postřik. Je prováděn v době, kdy listy broskvoní opadávají. Opět jsou aplikovány i opakovaně mědnaté přípravky, avšak ještě před příchodem mrazivého počasí.

Určení doby ošetření.

Určení doby ošetření je důležité pro účinný zásah. Ačkoliv lze chemickou ochranu provádět kdykoliv od opadu listů na podzim do rašení, na základě nových informací se doporučuje ošetřovat, když teplota vzduchu překročí 5 °C. Nejvhodnější je proto počátek zásahu provádět přibližně ve fenofází květu až dokvétání lísky obecné (jehnědy uvolňují pyl).  Ochranná lhůta u přípravků obsahujících mancozeb je 21 dní.

Vývojový cyklus patogena.

Na spodní a výjimečně i na horní straně napadených listů se v červnu vytváří po houbách zapáchající povlak, vytvářející se vřecka, z nichž se diferencuji spory. Spory klíčí v pučivé pseudomycelium, na nichž se oddělují blastospory, které saprofyticky přetrvávají do příštího roku. Blastospory přezimují především na povrchu rostlinných částí v korunách stromu. Blastospory jsou velmi odolné. Tato saprofytická fáze vývoje houby je rezervoárem patogena na jaře. Spory mohou přežívat i déle než 1 rok. Na jaře po vyrašení dochází k redistribuci blastospor na mladé rostlinné části, především listy a dochází k infekci vyvíjejících se listů. Infikovány mohou byt pouze mladé nerozvinuté listy (do velikosti 1-1,5 cm).  K infekcím dochází jen při ovlhčení listu (deštěm, rosou) a za vhodné teploty. Infekce se rozvíjí při nárůstu teplot nad 6 °C. Teploty nad 26 °C zastavuji infekce. Optimum teplot pro infekci a vývoj houby se pohybuje od 20 do 22 °C. Pokud je po vyrašení spor teplé počasí je vývoj hostitele rychlý a infekce trvá pouze krátké období (2-3 týdny). Za chladnějšího počasí dochází ke zpomalení vývoje hostitele a prodloužení období infekce (5-6 týdnů).

Kadeřavost broskvoně je choroba broskvoně způsobená houbou palcatka broskvoňová ("Taphrina deformans") z podkmene hub "Taphrinomycotina". Choroba se projevuje deformací listů broskvoně téměř pravidelně, každoročně, v jarním období. Rozvoj choroby podporuje teplé počasí v období rašení. Pokud je v období od počátku rašení do konce kvetení převážně teplejší a především sušší počasí, k významným výskytům choroby nedojde. Převážně stačí provést a plně postačuje základní ošetření v období nalévání pupenů. Opakovat ošetření není pak zapotřebí. V roce 2012 v takovém počasí nebyl významný výskyt choroby ani v neošetřených výsadbách.

Peach leaf curl is a plant disease characterized by distortion and coloration of leaves and is caused by the fungus "Taphrina deformans", which infects peach, nectarine, and almond trees. "T. deformans" is found in the United States, Europe, Asia, Africa, Australia, and New Zealand. Peach leaf curl reduces the amount of leaves and fruit produced by peach and nectarine trees.


Život.

Rodina.

Narodila se do rodiny úředníka pražského magistrátu Karla Babky (1886–1965) a jeho manželky Ludmily, rozené Fenclové (1890–1945). Matka byla operní pěvkyní a hrála na klavír. Občas zpívala ve sboru opery Národního divadla, ale většinou se věnovala rodině. Zemřela na následky infarktu během policejního výslechu. Společně měli ještě druhou dceru Zorku (1921–1946). Druhou manželkou Karla Babky byla herečka Marcela Nepovímová (1919–2005).  Rodinný přítel Jindřich Šimon Baar byl vzorem pro volbu jejího uměleckého jména.

Činnost před válkou a za války.

Lída Baarová byla vyhledávanou představitelkou sličných dívek a mladých žen. S další slavnou českou herečkou Adinou Mandlovou se Baarová setkávala na proslavených večírcích u Miloše Havla a při dalších společenských událostech. Mandlová ve svých memoárech napsala: „Měla jsem vždycky Lídu moc ráda, přestože jsme byly velké konkurentky, ale nikdy jsme proti sobě neintrikovaly, což je v showbusinessu velmi řídký jev."  Svůj první vztah měla s českým filmařem Karlem Lamačem. Zamiloval se do ní Vlasta Burian, který se kvůli ní chtěl rozvést. Několik let měla vztah s německým hercem Gustavem Fröhlichem, který se zřekl své židovské manželky, aby neutrpěla jeho herecká kariéra.  Ve 30. letech natáčela v hitlerovském Německu a bulvární tisk tvrdil, že je milenkou tehdejšího německého ministra propagandy Josepha Goebbelse, který ovládal německý filmový průmysl. Ona toto popírala, uváděla, že se s Goebbelsem pouze zná. V rámci poválečného vyšetřování se pak hájila tím, že Goebbels na ni naléhal a že nakonec jeho svodům neodolala:„Zájem pana ministra o mne se však projevoval víc a víc různými pozváními, květinami k premiérám. Na všechny moje premiéry chodil, kruh se kolem mne stále více a více svíral. Bránila jsem se..., ale neubránila.“Do aféry se nakonec vložil sám Hitler, na jehož příkaz musela Baarová zanechat kontaktů s Goebbelsem a v roce 1939 opustila Německo. Důvodem bylo, že se Hitler snažil udržet vztah Goebbelse a jeho ženy Magdy. Goebbels mu místo toho nabídl raději svou rezignaci a chtěl odejít jako vyslanec do Japonska, ale Hitler to nepřijal.  Baarová měla po aféře s Goebbelsem zakázáno natáčet v Německu, vrátila se proto do Čech. Během německé okupace udržovala vztah s ministrem protektorátní vlády Jaroslavem Kratochvílem, dvojitým agentem Paulem Thümmelem nebo s Františkem Teunerem. Jinou kontroverzní figurou, s níž Baarová udržovala kontakt, byl český literát a nacistický kolaborant Felix Achille de la Cámara. Pro Baarovou napsal námět k filmu "Dívka v modrém" a připravoval i propagandistický protizednářský scénář "Čtverylka lásky". S Baarovou počítal pro hlavní ženskou roli, ale film nakonec zůstal nerealizován. Cámara uvedl herečku také do okultních kruhů, v nichž se sám pohyboval. Baarová o něm však později nechtěla vůbec mluvit, pouze naznačovala, že jí tyto styky velmi ublížily.  V roce 1941 jí bylo zakázáno natáčet na území Protektorátu, odešla proto do Itálie. Zde pokračovala v natáčení filmů. Prvním z nich byl snímek La Fornarina. Její herecký talent jí dovedl až ke spolupráci se slavným režisérem Vittoriem De Sicou. Její slibně se rozvíjející herecká práce byla ovšem záhy přerušená. Po vylodění spojeneckých vojsk v Itálii se ještě před koncem války herečka musela vrátit do Prahy.

Po válce.

Na konci války uprchla do Německa, ale byla internována americkými okupačními orgány, byla vyšetřována CIC a 23. září 1945 byla předána do Československa. Byla vyšetřována a vězněna za údajnou kolaboraci. Po 16 měsících vězení a výslechů (v jejím případě vypovídalo 80 svědků) byly všechny žaloby a obvinění postupně vyvráceny. Dopoledne na Štědrý den v roce 1946 byla propuštěna. „Nebylo prokázáno,“ konstatovalo se v návrhu veřejného žalobce mimořádného lidového soudu, „že se obviněná Lída Baarová dopustila udavačství ani že podporovala nacismus spoluprací s gestapem nebo SD. Její styky s Goebbelsem a Hitlerem nespadají do doby zvýšeného ohrožení republiky. Pokud se stýkala s význačnými německými osobnostmi v době okupace, šlo o to, aby jí bylo umožněno hraní ve filmu, takže tyto styky lze klasifikovat jako činy podle dekretu č. 138/45 Sb.“  V této době zemřela hereččina matka, která během jednoho z policejních výslechů týkajícího se Baarové dostala infarkt. Její sestra Zorka Janů, která dlouhodobě trpěla psychickými problémy, spáchala sebevraždu poté, co ji jako sestru „kolaborantky“ v roce 1946 vyobcovali z divadla. Svůj život ukončila skokem z okna rodinné vily v Praze na Hanspaulce. Z nejbližších příbuzných Baarové tak zůstal naživu jen otec, který se však potýkal s vážnými zdravotními problémy (prodělal amputaci dolní končetiny).  V lednu 1948 bylo trestní řízení proti Lídě Baarové definitivně zastaveno. Lída Baarová se provdala 27. července 1947 za loutkáře Jana Kopeckého (potomka známé loutkářské rodiny Kopeckých a synovce komunistického ministra informací Václava Kopeckého). V té době jezdila se svým mužem a hrála loutkové divadlo a po únorovém převratu – opět za mimořádně dramatických okolností – spolu utekli do Rakouska. Zde poznala svého druhého muže, lékaře Kurta Lundwalla (syna opavského stavitele Julia Lundwalla). Žila s ním dohromady 23 let, manželství však uzavřeli až v roce 1969. Lundwall zemřel v roce 1972 a herečka se už nikdy potom znovu neprovdala.

Závěr života.

Po smrti svého manžela žila Baarová sama ve svém bytě v rakouském Salcburku. Do Československa se po roce 1989 vrátila už pouze na několik dní, počátkem devadesátých let, aby se zúčastnila autogramiády v Praze a naposledy navštívila místa, která měla spjatá s tolika vzpomínkami. S postupujícím věkem se stále více stranila veřejnosti. Spolu s chátrajícím zdravím propadala také čím dál větší závislosti na prášcích a alkoholu. V pozdním věku za ní přijížděli někteří z jejích bývalých spolupracovníků a přátel (například režisér Otakar Vávra, jenž o herečce natočil dokument z cyklu GENUS), ale také novináři či filmaři, kteří se zajímali o hereččiny osudy (například režisérka Helena Třeštíková, která o herečce natočila dokument "Zkáza krásou").  Ve svém salcburském bytě Lída Baarová ve věku 86 let zemřela. Rozloučení proběhlo nejprve 8. listopadu 2000 na městském hřbitově v Salcburku, následně pak 9. ledna 2001 ve strašnickém krematoriu v Praze. Její urna je uložena v rodinném hrobě v Praze-Strašnicích.

Herecká kariéra.

V českém filmu.

Lída Baarová se jako filmová herečka prosadila těsně po nástupu zvukového filmu. Ještě jako sedmnáctiletá studentka konzervatoře debutovala v roce 1931 ve filmu "Kariéra Pavla Čamrdy". Protože studenti měli zákaz účinkování ve filmu, byla Baarová z konzervatoře vyloučena a soustředila se výhradně na svoji filmovou dráhu. Hned na jejím počátku se objevila v úspěšných komediích po boku Vlasty Buriana ("Lelíček ve službách Sherlocka Holmese", "Funebrák"), což jí vyneslo popularitu. I poté hrála v lidovějších komediích, které sice kritika nechválila, ale publikum zbožňovalo ("Okénko", "Madla z cihelny", "Zlatá Kateřina" apod.). Baarová se brzy stala jednou z největších filmových hvězd českého filmu 30. let, která ročně stihla natočit až šest snímků.  Filmaře zaujala hlavně svým atraktivním vzhledem a fotogeničností, čemuž odpovídaly také její role – nejčastěji ztělesňovala romantické hrdinky a svůdné krásky v komediích, melodramatech či operetách. Zajímavější herecké příležitosti dostala od režiséra Otakara Vávry. V psychologickém dramatu "Panenství" si zahrála roli mladé životem zkoušené prodavačky. V populární komedii "Dívka v modrém" mohla v hlavní dvojroli prokázat své komediální nadání (za roli byla v roce 1940 oceněna Národní cenou). Naposledy se ve Vávrově režii objevila v psychologickém historickém snímku "Turbina". Šlo zároveň o jednu z jejích posledních rolí v domácím filmu. Po roce 1941 totiž Baarová dostala od německé správy zákaz účinkování v českých filmech.  Až na sklonku druhé světové války ji Martin Frič obsadil do filmu "13. revír", z jehož natáčení však Baarová odešla, když se dozvěděla, že filmaři s ní ve skutečnosti už nepočítají. Role prostitutky Fróny byla následně přeobsazena Danou Medřickou. Film byl dokončován v roce 1945 v éře zestátněné kinematografie, kde už pro Baarovou nebylo místo vzhledem k jejím stykům s nacisty, za které byla souzena.

V zahraničním filmu.

Lída Baarová zůstává jednou z mála českých hereček, kterým se podařilo prosadit v kontextu evropského filmu. V polovině 30. let dostala nabídku od německé filmové společnosti UFA, jejíž studia byla přezdívána „evropským Hollywoodem“. Od roku 1935 do roku 1938 točila Baarová v Německu několik filmů ročně a byla zde velmi populární. Jejím prvním německým filmem, který se stal rovnou diváckým hitem, bylo výpravné romantické drama "Barkarola". Baarová tu hrála hlavní roli po boku Gustava Fröhlicha, velké hvězdy německého filmu, s nímž poté tvořila pár i ve skutečnosti. Tato slibně se rozvíjející kariéra však skončila v roce 1939. Když vyšla najevo její milostná známost s Goebbelsem, musela Německo opustit.  V době, kdy slavila úspěchy v německých filmech, dostala dokonce nabídku od hollywoodské společnosti MGM na několikaletou smlouvu v Americe. Baarová však odmítla, což později označovala za největší chybu svého života:„Byla jsem hloupá rozmazlená mladá holka, která měla všechno, peníze, muže a slibnou kariéru po celé Evropě. Jednou za mnou přišli dva muži od společnosti MGM a ptali se mě, jestli bych nechtěla do Ameriky. Já ale byla zvyklá na to, že mě lidé poznávali a uctívali, nechtěla jsem zase začínat jako bezejmenná herečka, byť za velkou louží. Nikdo mi tehdy neřekl: Vezmi si to nejnutnější a honem koukej být pryč. Sedm let jsem mohla pracovat v Americe a nic by se mi bývalo nestalo. To pokládám za největší chybu svého života.“Po zákazu účinkování v německých i českých filmech se Baarová po roce 1941 do závěru druhé světové války objevila v několika italských filmech. Italští režiséři ji obsazovali i později v 50. letech, kdy se po emigraci z Československa k filmovému herectví vrátila. Jejím nejvýznamnějším snímkem, v němž ztvárnila jednu z vedlejších rolí, jsou v tomto období "Darmošpalové" Federica Felliniho. Než Baarová svou filmovou kariéru na konci 50. let definitivně uzavřela, stihla se objevit také v několika španělských filmech. Později se v Rakousku věnovala již jen divadlu.

Lída Baarová, rozená Ludmila Babková, provdaná Ludmila Kopecká a Ludmila Lundwallová (7. září 1914 Praha – 27. října 2000 Salcburk), byla česká herečka. Před rokem 1945 rozvíjela svou filmovou kariéru s úspěchem nejen v Československu, ale také v Německu a Itálii. V emigraci po roce 1948 účinkovala také v italských a španělských filmech. Kontroverzním tématem, které Baarovou provázelo až do její smrti, byl její milostný vztah s říšským ministrem propagandy Josephem Goebbelsem.

Lída Baarová (born Ludmila Babková; 7 September 1914 – 27 October 2000) was a Czech-Austrian actress who for two years was the mistress of the Nazi propaganda minister of Germany, Joseph Goebbels.


Původní román.

Značně mytologizované a fantastické Wu Čcheng-enovo podání je nejlepším čínským mytologickým románem, má silné pozadí v čínském lidovém náboženství a mytologii, v učení buddhismu a konfucianismu. Zřetelně se v něm odráží i autorův pohled na svět, jeho zklamání a snaha vyjádřit názor na příčiny morálního úpadku tehdejší společnosti, její ironický popis a přání její nápravy.  Dílo se skládá ze 100 kapitol, které jsou navzájem pouze volně spojené. V prvních 12 kapitolách román sleduje osudy opičího krále Sun Wu-kchunga od jeho zrození přes všechny vzpoury proti nebeským hodnostářům až po jeho potrestání zakletím pod horu Pěti prvků. Další kapitoly popisují putování pro sútry. Mnich Tripitaka cestuje se společníky Čuníkem Ču Pa-ťiem, Písečným mnichem Ša-sengem, a především s napraveným opičákem Sun Wu-kchungem, nebojácným hrdinou, který odolává všem silám zla. Opičí král svým „přacím“ kyjem (železná tyč se zlatými kroužky, která podle přání mění velikost) vyhubí všechny zlé démony, což je alegorií autorova snu o lepším světě. Román končí příchodem poutníků k Nejvyššímu Buddhovi do Západního ráje, kde musí uplatit jeho úředníky, aby konečně dostali pravé posvátné svitky.

Divadelní zpracování.

Román Putování na západ se stal oblíbenou předlohou pro nesčetná divadelní zpracování v různých čínských divadlech, především ve formě tzv. čínské opery. Jednotlivé soubory si vybírají různé epizody z románu a sestavují z nich svébytné inscenace. Sjednocujícím znakem jsou typizované kostýmy a masky jednotlivých postav. V rámci Pražského jara 2001 v pražském Národním divadle hostoval soubor čínské opery Kuo Kuang z hlavního města Tchaj-wanu Tchaj-peje s inscenací "Opičí král".  Také mimo Čínu vzniklo mnoho divadelních zpracování této látky, často v podobě muzikálů. Některé inscenace z posledních let:

Filmová a televizní zpracování.

Román Putování na západ posloužil jako předloha nebo inspirace rovněž pro celou řadu filmů, případně seriálů. Některé příklady:

Ohlasy románu v české kultuře.

První české vydání vyšlo ve zkrácené verzi v překladu Zdenky Novotné (Heřmanové) roku 1961 ve Státním nakladatelství dětské knihy v Praze. Z ideologických důvodů nemohla kniha vyjít pod původním titulem, ale dostala název Opičí král "(Vyprávění o putování na západ)". Pro první vydání byl použit výbor čínského editora Žuo-ku (Ruo Gu) Čeština se po angličtině, francouzštině a ruštině stala teprve čtvrtým evropským jazykem, do nějž byl román přeložen. Zdeněk Sklenář pro první vydání vytvořil 25 barevných a 81 jednobarevných ilustrací. Výpravné, téměř bibliofilské vydání získalo ocenění na benátském "La Biennale" 1962, což podnítilo zájem o tento výbor i v zahraničí. Československé cizojazyčné nakladatelství Artia poté knihu se Sklenářovými ilustracemi vydalo v angličtině ("The Monkey King: A New Translation of the Classic Chinese Legend", 1964) a v němčině ("Der Affenkönig: Ein chinesisches Märchen", 1964), přičemž oba překlady vznikly podle českého vydání. V roce 1992 byl tento výbor zásluhou nakladatelství Aventinum vydán znovu v německém ("Das klassische chinesische Märchen. Der Affenkönig") i anglickém překladu ("The Legend of the Monkey King"), a navíc v překladu francouzském ("Le Roi des singes"). Všechna tři vydání byla doprovázena novými ilustracemi Zdenky Krejčové. Česky vyšla kniha podruhé v brožované podobě roku 1994 (ilustrace tvořily čínské dřevoryty) a potřetí roku 1997 ve výpravném vydání s ilustracemi Zdenky Krejčové.  Ve vydání z roku 1997 byly "oproti prvnímu českému vydání vypuštěny některé pasáže retardující děj a nově byly přeloženy kapitoly 16–18", a obsahuje tak přibližně čtvrtinu originálu. Nakladatelství Apostrof vydalo toto vydání elektronicky a je v něm navíc zařazen doslov "Setkávání s opičími králi".  Roku 1984 inscenovalo Amatérské divadlo Esence z Prahy hru Opičák Sun. Scénář napsali Ivan Fried a Marie Kubrová podle prvního českého vydání v překladu Zdenky Heřmanové. Inscenace se hrála ve dvou verzích, pro dospělé a pro děti. Dětská verze byla pojednána jako tzv. „teatromat“, při němž diváci hlasováním volili další pokračování děje. Dohromady v obou verzích bylo odehráno celkem 35 představení.  Roku 1991 odvysílala Československá televize Brno první sérii čínského seriálu "Opičí král" (25 dílů z roku 1986) s českým dabingem podle překladu Zdenky Heřmanové. Seriál byl reprízován roku 1993.  Roku 1994 se v bývalém kostele sv. Vavřince na Malé Straně v Praze uskutečnila premiéra české adaptace původní hry litevského spisovatele Alvydase Bausyse "Blíž než dál" ("Arčiau nei toli"). Podle překladu Lorety Martyniuk napsal scénář Ivan Fried (spolupracoval i na překladu), režii měl Jiří Nekvasil. Hra propojuje osudy Wu Čcheng-ena a reflexe jeho románu. Reprízy se uskutečnily v žižkovské síni Atrium v Praze a v rámci festivalu "Setkání kultur" ve Společenském domě v Neratovicích (1995). Tiskem scénář vyšel ve Světové literatuře roku 1993.  Roku 2006 uvedla Česko – čínská společnost v pražské Jindřišské věži pořad Zdenky Heřmanové "Jak se stal Opičák králem".  Roku 2009 uspořádalo Národní umělecké muzeum Číny (NAMOC) v Pekingu výstavu obrazů Zdeňka Sklenáře včetně ilustrací k "Opičímu králi". Současně vznikl dokumentární film "Čína" "Zdeňka Sklenáře". Roku 2010 se v domě U kamenného zvonu v Praze uskutečnila jubilejní retrospektivní výstava Sklenářova díla. Ilustrace k "Opičímu králi", doplněné animovanou interaktivní instalací (grafické studio pixl-e Ondřeje Doležala, Brno) se staly součástí české expozice na světové výstavě Expo 2010 v Šanghaji. Výstavu navštívil i seriálový představitel Sun Wu-kchunga Zhang Jinlai (Liu Xiao Ling Tong). U nás byla tato instalace předvedena v rámci výstavy "Opičí král Zdeňka Sklenáře" v Litomyšli. Na konci roku 2010 se uskutečnila v Kulturním domě v Holicích výstava "Opičí král a Expo 2010", zachycující čínskou tradici této románové postavy v různých podobách a její ohlasy v české kultuře. Součástí výstavy byly i exponáty použité na Expo 2010. V roce 2011 se expozice vydala na cesty: byla vystavena v Muzeu Kroměřížska v Kroměříži, ve Společenském domě v Neratovicích, v Muzeu marionet v Českém Krumlově a ve Vlastivědném muzeu v Olomouci, kde byla spolupořadatelem Konfuciova akademie při UP v Olomouci..

Benátky nad Jizerou ( "Benatek") jsou město v okresu Mladá Boleslav. Žije v nich obyvatel. Město leží na rychlostní komunikaci mezi Prahou a Mladou Boleslaví. Dominantou města je zámek, v jehož areálu se nachází mimo jiné i muzeum hraček. Na zámku žil například slavný dánský hvězdář Tycho Brahe. Historické jádro města je od roku 1990 městskou památkovou zónou.

Tomáš Vokoun (; born 2 July 1976) is a Czech former professional ice hockey goaltender. He played in the National Hockey League (NHL) for the Pittsburgh Penguins, Washington Capitals, Florida Panthers, Nashville Predators and the Montreal Canadiens, with whom he was originally drafted in the ninth round, 226th overall, in the 1994 NHL Entry Draft.


Tři stadia.

Podle Augusta Comta existují tři stádia, kterými lidské myšlení postupně prochází. Žádné stadium nemohlo být v dějinách lidského poznání přeskočeno,nebo vynecháno a stádiu vyšší úrovně vždy předcházelo méně složité stádium. Lidské vědění proto postupuje od nejjednoduššího, teologického stádia k nejsložitějšímu, pozitivnímu stádiu. Tento přesun od méně složitého, k složitějšímu stádiu je vždy plynulý. S novým stádiem vznikají nové myšlenky, které se připojují ke starým, ale nikdy ty staré zcela neničí (například náboženství není zcela zničeno příchodem pozitivního stádia). Comtova teorie platí jak pro jedince a kolektivní vědění lidstva, tak pro vývoj jednotlivých věd. Proto je právě Comtova koncepce hierarchie věd úzce spojena s třemi stádii vývoje.

Teologické stadium.

V teologickém (neboli fiktivním) stadiu je produkce všech jevů, které není možno vysvětlit jinak, přisuzována nadpřirozeným silám a nadpřirozeným bytostem (například jednomu nebo více bohům). Jedná se o rané stadium rozumu, kdy člověk připisuje věcem podobné vlastnosti a schopnosti, jaké má on sám, jen ve větší míře. Mysl jedince se snaží o maximální vědění a usiluje o stanovení první a poslední příčiny všech věcí. Ještě se ale nesnaží o studium neměnných vztahů posloupnosti a podobnosti mezi jevy  Toto stádium dělí Comte ještě do dalších tří fází, kterými každá společnost musí zákonitě projít. Za primární stadium označuje fetišismus (animismus), pro nějž je typické uctívání neživých předmětů (jako jsou například kameny, stromy nebo řeky). Člověk totiž věří, že i tyto neživé věci mají svého živého ducha. V tomto stádiu ještě není ustanovena instituce kněžství. Různé nadpřirozené entity přebývají v různých objektech, a proto jsou ke starým fetišům přidávány fetiše stále nové. Příliš mnoho těchto fetišů ovšem způsobuje chaos a zmatek. Proto nastupuje polyteismus, tedy mnohobožství, v němž má každý bůh svou specifickou funkci, pro kterou je předurčen. Důležitou roli zde začínají sehrávat i kněží, kteří přináší bohům různé oběti, aby si zajistili jejich náklonnost. V průběhu této fáze člověk začíná věřit v magii a podobné aktivity. Nejrozvinutějším stádiem je pak monoteismus, kdy nadpřirozené schopnosti přebírá pouze jediný bůh, který kontroluje všechny aktivity na světě. City a představivost začínají pomalu ustupovat před myšlením a racionalitou.  Podle Augusta Comta se naše společnost v teologickém stadiu nacházela do roku 1300.

Metafyzické stadium.

Na teologické stadium postupně navazuje okolo roku 1300 stadium metafyzické (neboli abstraktní). Lidé v tomto období věří ve všemohoucí sílu boha, jehož existence je stále nezpochybnitelná, bůh ovšem dostává úplně jinou podobu a význam. Již nestojí přímo za vším, co se na zemi děje a do každodenních událostí tolik nezasahuje. V důsledku menší moci nad každodenním děním dostává bůh daleko abstraktnější podobu.  Společnost klade daleko větší důraz na svůj vlastní rozum a racionalitu a nespoléhá již tolik na svou představivost. Člověk si začíná klást daleko více otázek, snaží se vnímat věci okolo sebe, porozumět jim a následně je i vysvětlit. Díky tomuto způsobu uvažování získává daleko lepší přehled o uspořádání řádu přírody a prostředí, ve kterém žije. V této fázi jsou nadpřirozené síly častokrát nahrazovány jinými abstraktními silami. Za takovou tajemnou, abstraktní sílu je lidmi často považována i samotná příroda. Toto stádium má mnoho společných rysů s deismem, který nezpochybňuje existenci vyšší moci v podobě např. boha, ovšem vnímá ho jako subjekt, který do dění nezasahuje.  Metafyzické stadium je na přelomu 18. a 19. století nahrazeno stadiem pozitivním.

Pozitivní stadium.

V pozitivním (neboli vědeckém) stadiu společnost dochází k závěru, že absolutní poznání není možné a hledá vědecké zákonitosti, následnosti a podobnosti mezi jevy, hledá vysvětlení, založená na pozorování, pokusu a porovnávání. Všechna tato fakta klasifikuje na základě čistého rozumu a prostřednictvím vědeckého myšlení.  V tomto stadiu již člověk neusiluje o absolutní vědění, ale o přesné poznání zákonitostí v přírodě. Díky vědeckému pohledu na svět si již nevykládá jevy nadpřirozenými silami, ale je schopný si je na základě svých poznatků racionálně odůvodnit (například, že zemětřesení vzniká pohybem zemských desek nebo že nemoci jsou způsobeny viry).  Pozitivní stadium se dle Comta hodí pro industriální společnost, je tedy typické pro společnost po roce 1800.

Přechod mezi stadii.

Podle Comta prochází třemi stadii jak společnost, tak myšlení jednotlivce. Naše vědomosti prošly všemi třemi stadii, ale každá v jiný okamžik. Různým fenoménům totiž trvá různě dlouho, než dosáhnou nejvyššího stadia. Přesto jsou na sobě závislé, protože často musí pozitivního stadia dosáhnout jeden fenomén, aby jej mohly dosáhnout také fenomény ostatní. Aby mohla pozitivního stádia dosáhnout například organika, musí být splněn předpoklad, že pozitivního stádia již dosáhla jednodušší anorganika.  Přechod mezi stadii sestává podle Comta ze šesti kroků:

Hierarchie věd.

Spolu se zákonem tří stadií se pojí rovněž koncepce hierarchie věd. Jak zdůrazňuje Comte, každá oblast lidského poznání se rozvíjí jindy a jinou dynamičností, každá z věd proto dosáhne pozitivního stadia v jiné době. V teologickém i metafyzickém stádiu existují vědy, jimž jsou nadřazeny obecné, ovšem nepoznatelné zákonitosti. S postupem k pozitivnímu stádiu tyto nepoznatelné zákonitosti pomalu mizí. Také věda se specializuje, a tím pádem tříští na menší celky. Obecnější a jednodušší vědy dosahují pozitivního stádia rychleji, každá pozdější věda poté vzniká ze základních kamenů svého předchůdce. Čím výše je tedy v hierarchii věd určitá věda postavena, tím specifičtější je předmět jejího zkoumání.  Základem všech věd je matematika. Na ni se postupně nabalují další vědy: astronomie, fyzika, chemie, biologie a na závěr sociologie. Aby se jakákoliv věda z této řady mohla rozvíjet, předpokládá se plná zralost té, která stojí před ní. Sociologii Comte označuje sice za poslední, avšak zároveň za nejdůležitější ze všech věd, stojící na samém vrcholu v Comtově hierarchickém uspořádání.  V uvedeném výčtu věd pak chybí psychologie, tu podle Augusta Comta za vědu považovat nelze. Lidský druh nemůže studovat své myšlení, nemůže zkoumat sám sebe. Může nanejvýš studovat své vášně, jelikož ty jsou podle Comta umístěny v odlišných orgánech nežli myšlení.

Vliv a význam.

Zákon tří stadií, který navázal na dlouhou řadu předchůdců, měl od počátku své kritiky. Jedním z nich byl Max Weber, když tvrdil, že vývoj společnosti by se neměl studovat filosoficky, ale pouze objektivně na základě pozorování. Domníval se také, že co je rozumné pro jednu společnost, nemusí jiná společnost za rozumné považovat. K dalším odpůrcům patřil anglický vědec William Whewell, který říkal, že Comtova teorie je v rozporu s historií a teorií jako takovou. Za neplatnou ji označil také ruský sociolog Nicholas Timascheff, který tvrdil, že náboženství v žádném stadiu nevymizí.  Na druhé straně však zákon tří stadií pronikavě ovlivnil nejen mnoho filosofů a vědců, ale stal se i pevnou součástí všeobecného vzdělání. Teorii obdivoval například Charles Darwin, jenž považoval za velkolepou zejména ideu teologického stadia. Americký sociolog Emory Bogardus Comtovu teorii rozšířil připojením čtvrtého stadia, které označil za stadium socializovaného myšlení. S velkým zájmem Comta studoval také Tomáš Garrigue Masaryk, který se ztotožňoval s jeho názory na moderní dobu, a doslovně přejal Comtovu definici moderní doby jako krizového období přechodu k novému životnímu řádu. Také indický učenec V. K. Maheshwari chápe zákon tří stadií jako jeden ze základních platných zákonů o společnosti.

Zákon tří stadií tvoří jádro filosofie dějin francouzského myslitele Augusta Comta (1798–1857). Jedná se o teorii vývoje lidského vědění, který v zákonité posloupnosti prochází třemi stádii – teologickým, metafyzickým a pozitivním. Různými stádii vývoje Auguste Comte popisoval pokrok v lidské společnosti, ale i způsoby uvažování jedince, které prochází stejnými fázemi. Zákon tří stádií, jako součást a hlavní složku sociální dynamiky, popsal ve svém díle „Kurs pozitivní filozofie“.

The law of three stages is an idea developed by Auguste Comte in his work "The Course in Positive Philosophy". It states that society as a whole, and each particular science, develops through three mentally conceived stages: (1) the theological stage, (2) the metaphysical stage, and (3) the positive stage.


Původ.

Narodila se v Benátkách do bohaté a urozené rodiny, jejíž členové patřili už po několik generací k mecenášům umění a věd. Jejím otcem byl Benátčan Giovanni Battista Cornaro Piscopia, matkou chudá venkovanka Zanetta Boni. Elena, třetí z pěti nemanželských dětí, byla od svých sedmi let vzdělávána v řečtině a latině a od svých dvaadvaceti let studovala klasickou a moderní řečtinu, filozofii, teologii (pod vedením profesora Carla Rinaldiho) a učila se hebrejsky. Byla také mimořádně hudebně nadaná, hrála na několik hudebních nástrojů a hudbu i skládala.

Univerzitní studia.

V dospělém věku (roku 1665) se stala řeholnicí benediktinského řádu, ale otec ji přesvědčil, aby zároveň studovala na univerzitě, což bylo tehdy něco zcela mimořádného, jelikož žádná škola nepřijímala ženy na vyšší studia. Elena však byla přijata a na univerzitě se následně věnovala studiu filozofie a teologie. Členové univerzitní rady v roce 1677 jednomyslně doporučili, aby nakonec obdržela doktorát v obou oborech. Kardinál Řehoř Barbarigo, kancléř univerzity, ale udělení titulu doktora teologie vetoval, jelikož Elena by po získání tohoto titulu mohla teologii vyučovat, což tehdy ženám nebylo dovoleno. Elena Lucrezia Cornaro Piscopia získala 25. června 1678 na Padovské univerzitě titul doktora filozofie (jako první žena na světě) poté, co úspěšně složila ústní zkoušku na téma Aristotelových "Druhých Analytik" a "Fyziky". V následujících sedmdesáti letech padovská univerzita žádný další titul ženě neudělila.

Život.

Dalších šest let strávila psaním, překlady, studiem, veřejnými přednáškami a disputacemi. Od roku 1669 se stala spolupracovnicí významných akademií v Padově, Římě, Benátkách a Sieně.  Piscopia zemřela ve věku 38 let na tuberkulózu. Je pohřbena v bazilice sv. Justiny v Padově. Její pozůstalost byla objevena v roce 1688 v Parmě.  Po Eleně Lucrezii Cornaro Piscopii je pojmenován impaktní kráter Piscopia o průměru 26 km na planetě Venuši.

Elena Lucrezia Cornaro Piscopia (5. června 1646 Benátky – 26. července 1684 Padova) byla benátská filosofka, která jako první žena v historii získala na univerzitě titul doktora. Jednalo se o titul doktora filozofie, kterého dosáhla roku 1678 na Padovské univerzitě.

Elena Lucrezia Cornaro Piscopia (, ) or Elena Lucrezia Corner (; 5 June 1646 – 26 July 1684), also known in English as Helen Cornaro, was a Venetian philosopher of noble descent who in 1678 became one of the first women to receive an academic degree from a university, and the first to receive a Doctor of Philosophy degree.


Mládí a studium.

Narodila se na Královských Vinohradech (dnes Praha 2-Vinohrady) v rodině Čeňka Krále, oddaného Masarykově myšlence, a tedy protirakouským postojům. Měla tři sourozence, dva z nich – starší Marta a mladší Jiří – zemřeli v dětství na septickou spálu. Dospělosti se tak dožila jen o 16 let mladší sestra Věra (provdaná Tůmová), o kterou se Milada po předčasné smrti matky také starala.  Ze studia na gymnáziu za Rakouska-Uherska byla v roce 1918 vyloučena za účast na protiválečných demonstracích, které byly studentstvu zakázané. Zároveň jí však byl umožněn přestup na jiné pražské gymnázium, kde maturovala roku 1921. Následně zvažovala studium medicíny, ale po doporučení otce padlo její rozhodnutí pro Právnickou fakultu na Univerzitě Karlově, kde promovala v roce 1926.  V roce 1923 těžce onemocněla rodině osudovou spálou, díky svému mládí však nemoci nepodlehla a přežila.  Roku 1924 se osobně setkala se senátorkou Františkou Plamínkovou, zakladatelkou Ženské národní rady (ŽNR), kam také vstoupila. Brzy se stala oporou Plamínkové a později přítelkyní a následně klíčovou osobností ŽNR.

První republika.

Krátce po ukončení studia se vdala za Bohuslava Horáka, zemědělského ekonoma, kterého znala již ze studií. Horák byl redaktorem Československého rozhlasu, koncem první republiky jeho programovým ředitelem. Díky němu pak hluboce věřící Horáková přestoupila i se svými rodiči od římsko-katolické církve k Českobratrské církvi evangelické.  V roce 1933 se manželům Horákovým narodila dcera Jana.  Od roku 1929 byla členkou Československé strany národně sociální (ČSNS), ačkoli těžiště její činnosti byla nestranická Ženská národní rada (ŽNR): angažovala se ve prospěch zrovnoprávnění žen v legislativě, neboť staré zákony musely být podřízeny nové ústavě republiky z roku 1920, kde byla zakotvena rovnost. Podílela se na tvorbě nového občanského zákoníku, na částech o rodině a ženské rovnoprávnosti, který však jako celek nebyl schválen. Jako socialistka byla také aktivní v otázkách solidarity, a to především na poli sociální spravedlnosti, sociální péče a zabezpečení. Byla členkou Československého červeného kříže a řady dalších sociálních spolků. Této činnosti se věnovala i profesionálně. Nastoupila na Ústřední sociální úřad pražského magistrátu pod někdejšího vedoucího Petra Zenkla, později se stala nejmladší vedoucí odboru pro mládež.  Cestovala za účelem rozšíření obzorů do Anglie, Francie a SSSR, o bolševickém Rusku tak neměla žádné iluze, zvládala angličtinu, francouzštinu a němčinu.

Druhá světová válka.

V roce 1939 byly vdané ženy ve státních službách ze zákona penzionovány pro uvolnění míst pro lidi odsunuté z území připojeného k Německé říši, a Horáková proto musela odejít ze zaměstnání. Skrze ŽNR organizovala sociální pomoc nejen v souvislosti se světovou ekonomickou krizí, ale po Mnichovské dohodě v roce 1938 i českým uprchlíkům z pohraničí ČSR. Po roce 1939 se zapojila do odbojové organizace Petiční výbor Věrni zůstaneme (PVVZ) a Politické ústředí, pro které aktivně vyhledávala na struktuře bývalé ŽNR nové ilegální pracovníky, zajišťovala tajné byty, získávala zpravodajské informace. Patřila mezi klíčové osobnosti PVVZ a podílela se na formulování jeho prvotního programu.  Neušla však pozornosti gestapa a 2. srpna 1940 byla společně s manželem zatčena, avšak za práci v ŽNR. Po zjištění napojení na odboj byla tvrdě vyslýchána a bita, pro gestapo však bez úspěchu. Týrání Horákové dosvědčuje její spoluvězeňkyně z pankrácké věznice Zdena Mašínová starší. Dva roky byla vězněna na Pankráci a na Karlově náměstí, po atentátu na Heydricha byla převezena do Malé pevnosti v Terezíně, kde později vedla oddělení tamější „marodky“, což jí umožnilo relativně volný pohyb po lágru. Zde se znovu setkala se svým vzorem Františkou Plamínkovou, později popravenou na Kobyliské střelnici. Z Malé pevnosti v Terezíně byla v červnu 1944 převezena do Lipska a poté do Drážďan. Soud s Horákovou se konal v Drážďanech v říjnu 1944, kde se sama hájila v němčině. Prokurátor jí navrhl trest smrti, který soud nakonec změnil na 8 roků káznice. Ten si odpykávala do dubna 1945 v ženské věznici v Aichachu u Mnichova (v Horním Bavorsku), v blízkosti Dachau, kde ji osvobodila americká armáda.

Poválečné období nástupu socialismu.

Po osvobození v květnu 1945 se vrátila do Prahy, kde se setkala s manželem, který přežil pochod smrti. Po konzultacích s prezidentem Benešem, který apeloval na potřebu kvalitní stranické politiky, vstoupila znovu do vedení své obnovené strany ČSNS a přijala poslanecký mandát Prozatímního národního shromáždění.  Obnovila také ŽNR pod novým názvem Rady československých žen (RČŽ), kde se stala předsedkyní; spolu se svými spolupracovnicemi z Rady založila v lednu roku 1947 ženský časopis s názvem Vlasta (jako nejprodávanější periodikum pro ženy vychází dodnes). Dále byla místopředsedkyní Svazu osvobozených politických vězňů a stala se také členkou Svazu přátel SSSR.  V roce 1946 kandidovala za ČSNS v Zemi české a byla zvolena do Národního shromáždění, byla členkou zahraničního a ústavněprávního výboru. V této době byla kritická vůči činnosti poválečných lidových soudů, práci v oblasti sociálních otázek, hospodářství a zahraniční politiky (odmítnutí Marshallova plánu) a brzy rozpoznala servilní poslušnost československých komunistů vůči Moskvě. Kvůli tomu byla monitorována StB, která již od konce války byla ovládána právě komunisty.

25. února 1948 – 27. září 1949.

V období vládní krize se snažila o svolání schůze parlamentu, což se jí nepodařilo. Na stranické schůzi ČSNS 24. února 1948 odhalila Aloise Neumana jako skrytého komunistu, Neuman ze schůze utekl, a tak nemohl být ještě ten den vyloučen, jak bylo navrženo, a druhý den vstoupil do obrozené Gottwaldovy vlády jako ministr-zástupce ČSNS.  Jako předsedkyně prosadila 25. února 1948 usnesení, aby RČŽ nevstupovala do Ústředního akčního výboru. Druhého dne však byla Horáková vyloučena, vedení převzala komunistka Anežka Hodinová-Spurná a RČŽ do akčního výboru vstoupila.  Následně byla Milada Horáková vyloučena ze všech svých veřejných funkcí, dokonce proklamativně i z těch, kde členkou nebyla. Po neúspěšném boji s finálním nástupem komunismu se 10. března 1948 rozhodla demonstrativně vzdát svého poslaneckého mandátu na protest proti jejich jednání, shodou okolností právě v den smrti Jana Masaryka. Nastoupila opět na pražský magistrát, tentokrát jako sociální referentka Ústředního národního výboru. Přestože měla možnost opustit Československo, svůj odchod z vlasti oddalovala a byla stále politicky aktivní. V květnu 1948 založila s bývalým poslancem Josefem Nestávalem neformální skupinu okolo ČSNS, která udržovala kontakty s exilovými politiky Petrem Zenklem a Hubertem Ripkou. Podporovala lidi usilující o emigraci a nadále se zasazovala proti komunistům. Pomalu tak vznikal třetí protikomunistický odboj, ač svou činností se nikdy nedostal na hranu nebo dokonce za hranu tehdejších zákonů.  Horáková se dostala do hledáčku jako vhodný kandidát pro akci StB „Střed“, v rámci níž měla být 27. září 1949 zatčena. Pokus o odvedení do vazby se doma na Smíchově nezdařil, neboť tam byla jen služebná, dcera a Bohuslav Horák, kterému se podařilo v nestřeženou chvíli uniknout. Varovat svou ženu se mu však nepodařilo, neboť již byla zatčena o několik hodin dříve ve své kanceláři v Masné ulici.

Vyšetřování a proces.

StB při vyšetřování nechvalně proslula svými brutálními metodami výslechů a vynucených přiznání. Za účasti sovětských poradců užívala StB jak fyzického násilí, jako bylo bití, nedostatek potravy, nucené bdění, zima, stísněné místnosti, případně narkotik (archivně doloženo u Anastáze Opaska), tak psychického týrání a vydírání vedoucích ke ztrátě racionální sebekontroly a duševní dezorientaci.  Po zatčení Jaromíra Kopeckého v srpnu 1949 si StB nakonec zvolila Horákovou do role ústřední postavy v inscenovaném spiknutí v čele smyšlené ilegální skupiny, kterou StB nazvala „Direktoria“ (pětičlenné „direktorium“ byla shodou okolností vláda Sibiře, podporovaná československými legionáři před tím, než se tam Kolčak zmocnil vlády). Na to bylo v listopadu 1949 zatčeno 380 bývalých funkcionářů ČSNS.  Dne 5. listopadu 1949 byly vykonány rovněž tresty smrti nad představiteli skupin nestraníků Vratislavem Polesným, Vratislavem Jandou, Josefem Charvátem, Emanuelem Čančíkem, Květoslavem Prokešem a Jaroslavem Borkovcem, odsouzenými v souvislosti s přípravou údajného květnového protikomunistického povstání. Tyto popravy byly první hromadnou justiční vraždou nového totalitního komunistického režimu a předznamenaly, jak bude nastávající proces se skupinou doktorky Milady Horákové vypadat.  Proces s Miladou Horákovou a s jejími dvanácti kolegy, řízený JUDr. Karlem Trudákem, probíhal od 31. května do 8. června 1950 a byl zinscenován jako veřejný „politický proces“ po vzoru sovětských velkých čistek ve 30. letech na přímý příkaz prezidenta Gottwalda. Osm dní trvající proces měl svůj vynucený „scénář“, podle kterého se měli a byli donuceni obžalovaní chovat, ale v některých momentech přesto jednali proti režii.  Obzvláště doktorka Horáková, která byla vyslechnuta první den, se nepoddala a přes vynucenou režii se jí místy podařilo bránit sebe a své ideály, i když věděla, že tím svoje šance na mírnější trest jen snižuje. Během procesu byly nošeny do soudní síně koše s tisíci rezolucemi lidí žádajících nejvyšší tresty pro obviněné, které byly organizovány nejen závodními výbory KSČ, milicemi, ale i uličními výbory (v pozadí stála tajná státní bezpečnost a sovětští poradci). Obyčejní lidé, pamatující Masarykovu republiku, k níž se Milada Horáková otevřeně během procesu hlásila, byli uvrženi již samotným procesem do strachu, zejména o sebe a o svoje děti a podpisovali rezoluce požadující trest smrti pro Miladu Horákovou.  Osmý den procesu, 8. června 1950, po závěrečné řeči státních zástupců Juraje Viesky, Josefa Urválka a Ludmily Brožové-Polednové (se známým obratem „...taková Horáková pracovala v podzemí...“) proběhly poslední řeči všech odsouzených, která byla médiím cenzurována. Milada Horáková se statečně postavila za svoje ideály, za ideje Beneše a Masaryka. Následně byly vyneseny rozsudky: čtyři tresty smrti oběšením včetně Horákové, čtyři tresty doživotního vězení a pět trestů od dvaceti do dvaceti osmi let.  V té době, 16. června 1950 v časných ranních hodinách, byla na Pankráci vykonána poprava studenta přírodovědecké a právnické fakulty Univerzity Karlovy Veleslava Wahla za propagaci Masarykových myšlenek (rozvracení „lidově demokratické“ republiky a velezradu). Ten byl zatčen dva týdny před dr. Miladou Horákovou dne 12. září 1949.

Účast sovětských poradců.

Následný vykonstruovaný monstrproces byl první velký politický proces, na jehož přípravě se velmi významně podíleli sovětští poradci (v tomto případě poradci Lichačev a Makarov), kteří měli zkušenosti z podobných politických procesů v Sovětském svazu. Poprvé v něm byly používány jejich metody výslechu a předem naučených „scénářů“ v průběhu procesu. Doktorku Horákovou se jim však, jako už předtím gestapu, zlomit nepodařilo. Přítomnost sovětských poradců potvrzuje vedoucí skupiny vyšetřovatelů StB v Ruzyni Milan Moučka: „Ano, pracoval jsem s nimi, ale neznám ani jedno jediné jméno.“ Rozpovídal se o tom, jak oni byli jeho učitelé, jak vedli vyšetřovatele při výsleších tzv. skupiny Horákové. I když – připomíná – sovětští poradci nebyli přímo přítomni u výslechu, ale on, Moučka, jim pouze nosil protokoly a oni je opravovali a určovali taktiku, jak dál.

Justiční vražda.

Milada Horáková odmítla žádat o milost, ale její dcera i advokát tak učinili. Přestože se mnohé významné osobnosti, například Albert Einstein, Jean-Paul Sartre, Winston Churchill nebo Eleanor Rooseveltová, snažily svými dopisy získat pro odsouzené milost u prezidenta, Gottwald, formálně na doporučení ministra spravedlnosti, rozsudky k trestu smrti podepsal.  Ve dnech 24.–27. června 1950 napsala Milada Horáková v cele smrti deset dopisů, o jejichž existenci se veřejnost dozvěděla až po roce 1989 (sametová revoluce). Svůj poslední dopis, určený především rodině, napsala v den popravy dne 27.6. 1950 ve 2:30 hodin ráno. V něm mimo jiné prohlásila: Poprava Horákové byla vykonána oběšením na dvoře pankrácké věznice 27. června 1950 v 5:35 hodin ráno, jako poslední ze všech čtyř k smrti odsouzených (před ní byli oběšeni Jan Buchal, Záviš Kalandra a Oldřich Pecl). Jejím katem byl mistr popravčí Vladimír Trunda. Na Pankráci byla používána primitivní forma oběšení dlouho trvajícím škrcením bez klasické oprátky. Odsouzeným bylo nasazeno škrtidlo a pomocník kata tahal lanem za spoutané nohy. Horáková se udusila téměř po patnácti minutách od zahájení popravy.  Ostatky byly zpopelněny, obdobně jako u Heliodora Píky nebyly pohřbeny a dosud nebyly nalezeny. Po kremaci byly převezeny do prostoru pankrácké věznice, kde komunistická moc schovávala před veřejností ostatky stovek odpůrců režimu patrně proto, aby se pohřeb nemohl změnit v protirežimní manifestaci. V šedesátých letech, kdy už bylo uren ve skladu příliš, byly rozvezeny po menších počtech na různé hřbitovy. Některé urny byly úmyslně zničeny (např. Václav Švéda, Zbyněk Janata ze skupiny bratří Mašínů, neboť „jejich spolupachatelé svobodně žili v USA“).  Justiční vražda provedená na Miladě Horákové vyvolala velký mezinárodní ohlas, např.:

Rodina.

Manžel Ing. Bohuslav Horák se po úniku ze zatčení dva měsíce skrýval v okruhu své evangelické církve. Protože žít v ilegalitě bylo velmi rizikové, 1. prosince 1949 se mu podařilo uniknout do Západního Německa, kde žil v táboře Valka. Roku 1951 získal povolení k vystěhování se do USA, a to i přes komplikaci v podobě faktu, že ještě před emigrací podal přihlášku do KSČ. Ve Spojených státech nakonec v roce 1976 zemřel.  Dcera Jana (později provdaná Kánská) byla vychována na přání matky u sestry Věry, příjmením Králové-Tůmové. Nemohla však studovat, v roce 1968 ovšem dostala vystěhovalecké vízum a odjela za otcem do USA. Sestra Milady Horákové Věra se po roce 1989 aktivně podílela na činnosti Masarykova demokratického hnutí, od jehož předsednictva pro ni převzala Čestnou medaili TGM za věrnost jeho odkazu až do poslední chvíle svého života.

Inspirace.

Během svého života byla silně ovlivněna myšlenkami T. G. Masaryka a později i Edvarda Beneše. Z těchto idejí plynul její nekompromisní boj za demokracii a odpor vůči totalitám.

In memoriam.

Rehabilitace.

Nejvyšší soud 3. července 1968 nezákonný rozsudek zrušil, plná rehabilitace však mohla proběhnout až v roce 1990.  Dne 11. září 2008 byla bývalá a poslední žijící prokurátorka procesu Ludmila Brožová-Polednová vrchním soudem odsouzena k 6 letům odnětí svobody nepodmíněně za podíl na justiční vraždě.  V den 21. prosince 2010 udělil prezident Václav Klaus Brožové-Polednové milost. Její udělení bylo vysvětleno tím, že prezident „přihlédl k vysokému věku odsouzené, k tomu, že část trestu již vykonala, a k jejímu zdravotnímu stavu.“

Ocenění.

V roce 1991 prezident Václav Havel udělil JUDr. Miladě Horákové in memoriam Řád Tomáše Garrigua Masaryka I. třídy.  Roku 2004 byl 27. červen, den popravy Horákové, vyhlášen významným dnem jako Den památky obětí komunistického režimu.  V roce 2006 byla Miladě Horákové udělena americkou "Nadací pro vybudování washingtonského památníku obětem zločinů komunismu" Medaile svobody.  26. října 2007 byla in memoriam obdarována Záslužným křížem ministryně obrany, což je jedno z nejvyšších armádních vyznamenání.  Dne 2. ledna 2020 udělila slovenská prezidentka Zuzana Čaputová Řád bílého dvojkříže I. třídy JUDr. Miladě Horákové in memoriam za mimořádné zásluhy o Slovenskou republiku, rozvoj a ochranu demokracie, lidských práv a svobod.

Ulice.

Ulice či náměstí Milady Horákové se nachází ve více českých městech.

Film.

2. listopadu 2017 byl do českých kin uveden dlouho připravovaný, životopisný a historický film o Miladě Horákové s názvem "Milada". Ten získal dva České lvy, za kostýmy a masky. Hlavní roli ztvárnila izraelská herečka Ayelet Zurerová.

Milada Horáková, rozená Králová (25. prosince 1901 Královské Vinohrady – 27. června 1950 Praha), byla česká právnička, politička, bojovnice za práva žen, oběť justiční vraždy během komunistických politických procesů v 50. letech 20. století za vykonstruované spiknutí a velezradu. Byla jedinou ženou popravenou v rámci těchto soudních řízení. Kvůli své neústupnosti během soudního procesu, známého jako Proces se skupinou Milady Horákové, se stala později symbolem odporu proti totalitě vládnoucí komunistické strany. Dne 27. června 1950, na základě soudního rozsudku následujícího po obžalobě učiněné prokurátorkou Ludmilou Brožovou-Polednovou, když pak nepomohly ani přímluvy veřejně známých osob u prezidenta Gottwalda k udělení amnestie (například Alberta Einsteina), byla Milada Horáková na dvoře věznice na Pankráci oběšena. Mediální představení prokurátorky Polednové, které předcházelo popravě, bylo podporováno davem zfanatizovaných lidí uvedeným v omyl.

Milada Horáková (née Králová, 25 December 1901 – 27 June 1950) was a Czech politician. She was a victim of judicial murder committed by the communist party on fabricated charges of conspiracy and treason. The verdict of her trial was annulled in 1968, and she was fully rehabilitated in the 1990s and posthumously received the Order of Tomáš Garrigue Masaryk (1st Class) and Order of the White Double Cross (1st Class).


Popis.

Zbarvení křižáků je velmi variabilní, od černohnědého po tmavohnědé, světlehnědé, červenohnědé, oranžovohnědé a zlatohnědé. Vždy je zřetelná charakteristická křížová kresba na hřbetní straně zadečku, kterou tvoří pět bílých skvrn, které mohou různými způsoby splývat, nebo mohou být částečně redukované. Tvar zadečku, který bývá zpravidla mnohem větší než hlavohruď, je nápadný – je nejširší v první třetině, odkud se pozvolna zužuje. Samec odpovídá zbarvením samici, ale zadeček má podstatně menší. Samice mají před nakladením vajec téměř kulovitý zadeček. Zatímco samci dorůstají jen 5–10 mm, samice můžou mít 12–17 mm. Křižák má 4 páry končetin.

Způsob života.

Křižáci tkají charakteristické kolové pavučiny velmi pravidelných tvarů, nejčastěji ve větvích stromů a keřů, ale i mezi vysokými bylinami a na budovách. Celá síť je většinou zavěšena na jednom velmi silném nosném vlákně a mívá obvykle kolem třiceti paprsků. Při stavění pavučiny nejdříve upřede dvě vlákna ve tvaru Y. Pak následují další paprsky a pak udělá hustou spirálu, kterou opatří lepem, aby se kořist pevně chytila. Opotřebenou pavučinu sní a utká novou. Křižák se během dne zdržuje uprostřed své sítě nebo v úkrytu v její blízkosti a čeká na potenciální kořist, kterou bývá poletující hmyz. Když se něco chytí, pavouk bleskurychle vyběhne a kořist usmrtí jedem z klepítek. Pak ji obalí pavučinovými vlákny. Když se kořist stále hýbe, je ještě jednou kousnuta. Poté si ji zavěsí na snovací bradavky a odnese do úkrytu nebo do středu pavučiny, kde ji sní. Křižák se průměrně dožívá tří let. Stejně jako většina pavouků má jedovou žlázu, ovšem kousnutí křižákem není pro člověka životu nebezpečné.

Rozmnožování.

Dospělý samec si už nepřede síť, neloví, veškerý čas tráví vyhledáváním partnerky. Když se mu podaří objevit síť dospělé samice, upřede k jejímu okraji vlastní vlákno, které mu poslouží jako komunikační prostředek – brnká na ni jako na strunu a přenáší zvukové vibrace na partnerčinu síť. Pokud je dostatečně „zručný“, podaří se mu partnerku přesvědčit, aby se přiblížila k jeho vláknu. Posléze dochází k páření, které se obvykle několikrát opakuje. Samec má na konci makadel pouzdra, do kterých ukládá sperma. Tato pouzdra strká do pohlavního otvoru samice. Námluvy velmi často končí zabitím a sežráním samce. Mláďata se líhnou na jaře z vajíček, která nakladla samice na podzim. Dospívají až další rok na jaře. Samice hynou po nakladení vajec, pokud se v okolí náhodně neobjeví hmyz.

Křižák obecný ("Araneus diadematus") z čeledi křižákovití je nejznámějším a velmi hojným pavoukem v Česku, vyskytuje se kromě Evropy rovněž v Severní Americe (části USA a Kanady). Obývá zvláště lesy a zahrady, lze se s ním setkat i v otevřených krajinách, pokud nejsou zcela odlesněné.

The spider species Araneus diadematus is commonly called the European garden spider, diadem spider, orangie, cross spider and crowned orb weaver. It is sometimes called the pumpkin spider, although this name is also used for a different species, "Araneus marmoreus". It is an orb-weaver spider found in Europe and North America.


Dílo.

Pro Frédérica le Play byly proměny rodin zásadní pro porozumění proměn celé společnosti. V roce 1855 napsal Les ouvriers euroéens, kde se věnoval životu dělnických rodin. Porovnával více než 40 typů rodin v Evropě a ve střední Asii. Rodiny rozděluje na dva druhy. Prvním typem je stabilní rodina, kde jejím členům záleží na tradicích a mají starost o svůj domov a bezpečí. Druhým typem je rozkládající se rodina. V této rodině otec ztrácí přirozený respekt a její členové se vyznačují větší mírou individuality.  Druhy rodin poté rozlišil v práci La réforme sociale en France (1864). Zde le Play popisuje tři typy rodin. Prvním je patriarchální rodina, kde má otcova autorita dominantní roli a členové se k individualismu přiklání jen minimálně. Druhým typem je rodina nestabilní. V těchto rodinách mají jejich členové neúctu k tradicím a výrazně tíhnou k individualismu. Le Play se domníval, že společnost, kde převládá tento typ rodiny, podporuje centralizaci či socialismus, protože stát musí plnit funkce, které nestabilní rodina nedokáže sama zajistit. Posledním typem je partikulární rodina. V této rodině děti postupem času odchází založit svou domácnost. Nicméně jedno dítě dědí veškerý majetek a stále bydlí u svých rodičů, a to i pokud má své děti. Le Play se domníval, že tento typ rodiny je nejvhodnější a chtěl, aby se rozšířila do celé společnosti.

Názory.

„Le Play byl přesvědčen, že Průmyslová revoluce může za rozklad společnost. Obával se nastupující korupce a tyranie.“ Původně byl ateistou, ale postupně se stal obhájcem náboženství. Roku 1864 napsal známý esej hájící křesťanství před darwinismem a skepticismem, roku 1879, tři roky před smrtí, konvertoval ke katolictví. Je považován za jednoho z klasiků konzervativismu.

Odkazy.

Reference.

[1] Keller, J. (2004). "Dějiny klasické sociologie." (p. 477). Praha: Sociologiscké nakladatelství (SLON).

Pierre Guillaume Frédéric le Play (11. dubna 1806, La Rivière-Saint-Sauveur – 5. dubna 1882, Paříž) byl francouzský ekonom a jeden z otců zakladatelů sociologie. Ve svých pracích se zaměřoval hlavně na studium různých typů rodin"."

Pierre Guillaume Frédéric Le Play (; April 11, 1806 – April 5, 1882) was a French engineer, sociologist and economist.


Životopis.

Do konce druhé světové války.

Narodil se v Tučapech, v židovské rodině vyrábějící lihoviny. Studoval skladbu u Jaroslava Křičky, dirigování u Pavla Dědečka a také hru na bicí nástroje. Význam pro jeho uměleckou kariéru mělo studium mikrointervalové hudby u Aloise Háby, a také pravidelná účast na zkouškách České filharmonie, kde mohl sledovat práci Václava Talicha.  Poprvé dirigoval v roce 1930, kdy jako své absolventské vystoupení provedl vlastní symfoniettu. Záhy na sebe upozornil i v zahraničí, když v Mnichově připravil Hábovu operu "Matka" pro H. Scherchena, kterou o šestnáct let později uvedl sám v Praze. Na festivalech Společnosti pro soudobou hudbu ve Vídni (1932) a v Amsterdamu (1933) získal pozitivní kritiku. V rozhlase, kam posléze nastoupil, prozatím tak úspěšný nebyl, zpočátku mu byla svěřována jen práce režisérská a záskoky v nouzi. Jeden ze záskoků, kdy převzal dirigování obtížné 3. symfonie Sergeje Prokofjeva, vzbudil pozornost, uznání a vynesl mu pozvání k České filharmonii i na další mezinárodní festival moderní hudby do Barcelony. Po německé okupaci byl z rozhlasu propuštěn a následně pracoval jako lesní dělník poblíž svého rodiště. Následně byl gestapem uvězněn v Táboře a pak pracoval jako dělník firmy Teerag v Soběslavi. Dne 12. listopadu 1942 byl i s manželkou deportován do koncentračního tábora v Terezíně, kde se podílel na hudebních aktivitách. Po dvou letech byl zařazen do transportu do Osvětimi, kde přišel o rodinu. Na přelomu zimy a jara roku 1945 absolvoval pochod smrti, který prošel také Frýdlantem.

Ve vlasti i světě po roce 1945.

Po skončení války byl nejprve ředitelem nově budované Opery 5. května, poté opět zaměstnancem Československého rozhlasu, tentokrát jako šéfdirigent Symfonického orchestru.  Vrcholné období jeho umělecké činnosti započalo v roce 1950, kdy byl jmenován uměleckým ředitelem České filharmonie, kterou řídil plných osmnáct let. Rozšířil její repertoár hlavně o díla klasiků 20. století - Arnolda Schönberga, Bély Bartóka, Igora Stravinského, Sergeje Prokofjeva, Benjamina Brittena a dalších. Věnoval se také dílu Bohuslava Martinů i soudobých českých skladatelů. Českou filharmonii uvedl do světa zájezdem do Austrálie, na Nový Zéland, do Číny, Indie a Japonska (1959) později i do Spojených států amerických a Kanady. S filharmonií koncertoval i v řadě evropských zemí a sám byl zván jako dirigent k předním světovým orchestrům. Během těchto pozvání zařazoval do vystoupení i skladby českých autorů.  Zdokonalení techniky hudebního záznamu a s tím související rozšíření nahrávací činnosti orchestru znamenalo pro něho cestu k další práci a popularitě. Jeho nahrávky se dočkaly ocenění mezinárodními gramofonovými cenami.

Emigrace.

V roce 1968 se rozhodl emigrovat ze země. Řídil sice ještě v následujícím roce dva koncerty na festivalu pražské jaro (tím dosáhl celkový počet jeho koncertů s Českou filharmonií čísla 766), ale potom se již nevrátil. Stal se šéfdirigentem symfonického orchestru v kanadském Torontu a jako dirigent zajížděl i k jiným americkým orchestrům, přitom ve světě stále propagoval českou klasickou i moderní hudbu. V dalších letech se na jeho zdraví projevily útrapy z války. Dne 3. července 1973 v Torontu zemřel. Po letech byly jeho ostatky převezeny do vlasti a uloženy na Slavíně, na Vyšehradském hřbitově v Praze. V roce, kdy si hudební svět připomínal Ančerlovo 90. výročí narození a 25. výročí úmrtí, byla dne 6. září 1998 v Tučapech na budově obecního úřadu odhalena pamětní deska. Dne 23. června 2018 byla před jeho rodným domem odhalena jeho busta. Slavnosti se účastnili význačné osobnosti včetně kanadské velvyslankyně.  Po válce, během níž přišel o rodinu, se podruhé oženil s Hanou Glücklichovou, s níž měl dva syny. Prvním byl Jiří (* 1946), jehož první manželkou byla konzervatoristka Jindřiška Havlů. Druhý syn Ivan (* 1948) se v kanadské emigraci oženil s Jette Henriksenovou. Syn Jiří se ještě v Kanadě rozvedl a později měl, již po návratu do Čech, s novou družkou dvě dcery, zemřel v roce 2000. Druhý syn Ivan, jenž zemřel o několik let dříve v Kanadě, po sobě zanechal syna Nicholase (*1978). Sestřenice Karla Ančerla Markéta Ančerlová žila na Vyšehradě až do své smrti a měla také hudební talent, ale po událostech v 50. letech a po sebevraždě své dcery Markéty (17 let) se odebrala do ústraní. Poté se živila jako soukromá učitelka hry na klavír až do své smrti.  Supraphon vydal kolekci jeho nahrávek na 42 kompaktních discích pod názvem Karel Ančerl Gold Edition.

Karel Ančerl (11. dubna 1908 Tučapy (okres Tábor) – 3. července 1973 Toronto), byl český dirigent a národní umělec. Nahrávky jeho zpracování děl Antonína Dvořáka, Leoše Janáčka, Igora Stravinského, Arnolda Schönberga, Bély Bartóka, Sergeje Prokofjeva, Bohuslava Martinů či Miroslava Kabeláče jsou dodnes ceněny.

Karel Ančerl (11 April 1908 – 3 July 1973) was a Czechoslovak conductor, renowned especially for his performances of contemporary music and for his interpretations of music by Czech composers.


Historie.

Ludvík XII..

Roku 1391 koupil středověkou tvrz Ludvík, kníže z Orléans, bratr Karla VI. Poté co byl kníže zavražděn, uchýlila se do Blois vdova po něm, Valentina Milánská. Po ní stavbu zdědil její syn, básník Karel z Orléans, jenž byl vězněn po bitvě u Azincourtu a strávil 25 let jako rukojmí v Anglii. Následně se vrátil do svého oblíbeného Blois a tvrz nechal částečně přestavět na pohodlnější obydlí. V období vlády Karlova syna, krále Ludvíka XII., se Blois se stalo oblíbenou královskou rezidencí. Na počátku 16. století král zahájil rekonstrukci hlavní vstupní části a nechal založit italskou zahradu na místě terasovitě členěného podhradí, která se rozkládala na současném Náměstí Victora Huga a na místě železničního nádraží. Poslední zbytky zahrady byly zničeny roku 1890 při výstavbě ulice Victora Huga.  Křídlo z doby Ludvíka XII., postavené z červených cihel a šedivého kamene, tvoří hlavní vstup do zámku; nad vstupní bránou je zdobí jezdecká socha krále. Ačkoliv byl použit zejména gotický styl, některé prvky odpovídají architektuře renesanční, mj. ozdobné reliéfy, klenuté oblouky laločnatého tvaru a hlavice sloupů.

František I..

Když se vlády ujal František I., nechal z podnětu své manželky královny Klaudie zámek v Blois přestavět s cílem přesídlit sem ze zámku Amboise. František nechal vystavět nové křídlo a založil zde knihovnu, jednu z nejvýznamnějších ve své době. Po smrti své manželky roku 1524 však trávil v Blois velmi málo času a rozsáhlá knihovna byla tehdy přemístěna na královský zámek Fontainebleau. Tam vytvořila hlavní část královské knihovny, jež je dnes součástí Francouzské národní knihovny.  Architektura a výzdoba tohoto křídla jsou výrazně poznamenány italským vlivem. Jeho středem je monumentální spirálovité schodiště ozdobené vytesanými reliéfy a sousedící s centrálním nádvořím.

Jindřich III..

Král Jindřich III., poté co byl vyhnán z Paříže v době francouzských náboženských válek, sídlil v Blois a v letech 1576 a 1588 sem svolal shromáždění francouzských generálních stavů. Při jednom z těchto shromáždění nechal král zavraždit svého úhlavního nepřítele vévodu z Guise, který na zámek přišel na schůzku s Františkem, a následující den jeho bratra Ludvíka, kardinála z Guise.

Jindřich IV..

Na zámku poté sídlil Jindřich IV., první panovník z rodu Bourbonů. Po Jindřichově smrti se sem uchýlila vdova po něm, Marie Medicejská, která byla vyhnána ze dvora svého syna, Ludvíka XIII.

Gaston Orleánský.

Roku 1626 věnoval král Ludvík XIII zámek Blois jako svatební dar svému bratru Gastonu Orleánskému. Další práce na výstavbě byly zahájeny roku 1635. Stavbu řídil tehdy známý architekt François Mansart. Toto křídlo se rozkládá v zadní části nádvoří naproti křídlu Ludvíka XII. Jeho přední část zahrnuje tři pole zdobené prvky dórského, iónského a korintského slohu. Práce byly ukončeny po smrti Gastona roku 1660. Až do roku 1660 zde působily slečny Nicole-Anne Constance de Montalais a Louise de La Vallière jako dvorní dámy.  V době velké francouzské revoluce byl rozsáhlý zámek již po více než 130 let zanedbáván. Přívrženci revoluce zámek vyplenili s úmyslem odstranit všechny symboly bývalé šlechty a obohatit se, přičemž rozkradli řadu ze soch, královských symbolů a erbů. Zámek byl v dezolátním stavu, byl určen k demolici, ale ta byla odložena s tím, že bude prozatím sloužit pro ubytování vojska.

Záchrana památkového objektu.

Roku 1841 byl zámek v Blois zásluhou krále Ludvíka Filipa zámek zařazen na seznam historických památek. Pod vedením architekta Felixe Dubana byl zrestaurován; byly obnoveny malby na zdích a trámových stropech, a zámek byl přeměněn na muzeum. Návštěvníci mohou zhlédnout mj. „Tajný pokoj“, jenž byl pokládán za skrýš jedů Kateřiny de Medici. Ve skutečnosti však pravděpodobně sloužil k mnohem prozaičtějším účelům, k předvádění vzácných předmětů hostům.  V současnosti je zámek majetkem města Blois a patří k předním turistickým atrakcím.

Zámek Blois leží ve francouzském departmentu Loir-et-Cher na severním břehu řeky Loiry. Je to bývalá rezidence několika francouzských králů. Roku 1429 zde remešský arcibiskup požehnal Johance z Arku, jež pak v čele vojska zamířila směrem k Orléans, aby jej vysvobodila z anglického obsazení.

The Royal Château de Blois (, ) is located in the city center of Blois at the Loir-et-Cher "département" in the Loire Valley, in France. The residence of several French kings, it is also the place where Joan of Arc went in 1429 to be blessed by the Archbishop of Reims before departing with her army to drive the English from Orléans.


Flóra a fauna.

Nacházejí se zde jedny z nejrozlehlejších plání mořské trávy na světě. Oplývají neobyčejnou rozmanitostí druhů a zabírají celkovou plochu přes 4 000 km2. Pouze Wooramel Seagrass Bank, pokryté mořskou trávou, se táhne 130 kilometrů podél pobřeží. Mořská tráva (nejrozšířenější druhy jsou "Amphibolis antarctica" a "Posidonia australis"), která je ve skutečnosti společenstvím kvetoucích rostlin, přispívá k obrovské rozmanitosti podmořského života.  Mladí garnáti, maličké rybky a bezpočet dalších mořských živočichů v ní nacházejí útočiště. Pláně pokryté mořskou trávou poskytují hojnost potravy i asi 10 000 dugongů, nazývaným také „mořské krávy“. Tito savci, kteří váží až 400 kilogramů, pomalu spásají obrovské podmořské pastviny, někdy ve více než 100členných stádech. Oblast severní Austrálie od Žraločí zátoky na západě po Moreton Bay na východě je dnes domovem většiny dugongů na Zemi.  K rozmanitosti živočišné říše přispívají keporkakové ("Megaptera"), kteří si zde dělají zastávku při každoročním putování na jih, a velryby jižní ("Eubalaena australis"), které sem připlouvají z důvodu rozmnožování. Mezi další zdejší obyvatele podmořského světa patří žralok tygří ("Galeocerdo cuvier"), žralok obrovský ("Rhincodon typus"), žralok veliký ("Cetorhinus maximus"), delfín skákavý ("Tursiops truncatus"), kladivounovití ("Sphyrnidae"), manta atlantská ("Manta birostris"), kareta obrovská ("Chelonia mydas"), kareta obecná ("Caretta caretta"). Ze suchozemských živočichů zde žijí např. klokánek zemní ("Bettongia lesueur"), klokan kosmatý ("Lagorchestes hirsutus"), klokan páskovaný ("Lagostrophus fasciatus"), bandikut páskovaný ("Perameles bougainville"), myška severoaustralská ("Pseudomys fieldi"), krysa zajícová ("Leporillus conditor").

Významná světová hodnota podle UNESCO.

Na pobřeží Indického oceánu v nejvzdálenějším bodě Austrálie mají vody, ostrovy a poloostrov Shark Bay, které pokrývají rozsáhlou oblast kolem 2,2 milionu hektarů (z nichž asi 70% zabírá moře), řadu mimořádných přírodních rysů, včetně jednoho z největších a nejrůznějších mořských den na světě. Nicméně je to pro jeho stromatolity (kolonie mikrobiálních ploch, které tvoří tvrdé, kopulovité ložiska, o kterých se říká, že jsou nejstaršími formami života na zemi). Tato lokalita je také známá svým bohatým mořským životem včetně velké populace dugongů ("Dugong") a poskytuje útočiště pro řadu dalších druhů, které jsou celosvětově ohroženy.

Žraločí zátoka (anglicky "Shark Bay") je velký mělký záliv, nacházející se v Západní Austrálii, asi 650 kilometrů od města Perth. Žraločí zátoka představuje botanicky a zoologicky cennou lokalitu vzhledem k tomu, že se nachází v oblasti, kde se stýkají vody tropického a mírného pásu. Je domovem mnoha druhů organismů obou těchto biotopů. Pro své mimořádné přírodní bohatství je od roku 1991 zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO. Celková rozloha (vodní plochy i souše) chráněného území je 22 009 km2.

Shark Bay (Malgana: "Gutharraguda", "two waters") is a World Heritage Site in the Gascoyne region of Western Australia. The area is located approximately north of Perth, on the westernmost point of the Australian continent. UNESCO's official listing of Shark Bay as a World Heritage Site reads:


Život.

Savary byl třetím synem vojáka, kdysi důstojníka v sedanské pevnosti. Nikoho nepřekvapilo, když i mladý René vstoupil roku 1790 do královské armády jako prostý voják. V revolučním varu pak rychle postupoval, když se účastnil všech tažení rýnské armády pod velením slavných generálů Custinea, Pichegrua a Moreaua, a dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1798 se účastnil Bonapartovy egyptské výpravy v hodnosti velitele praporu pod přímým velením legendárního generála Desaixe. Po návratu se stihl zúčastnit bitvy u Marenga (14. června 1800), byl povýšen na brigádního generála a velel gardovému četnictvu. Od roku 1802 vedl tajnou policii Napoleona Bonaparta. V těchto rolích velel profesionálně dokonale provedené, bleskové akci vedoucí k zatčení vévody d ́Enghien v Ettenheimu (tehdy Bádensko) a jeho transportu do Paříže. Ve vévodově odsouzení a zastřelení však nebyl hlavním viníkem. Již jako divizní generál (1805) účastnil se pak bojů v tažení proti III. a IV. koalici, včetně bitvy u Slavkova (2. prosince 1805) a bitvy u Jeny (14. října 1806). Po bitvě u Pultusku (26. prosince 1806) převzal velení 5. sboru za zraněného maršála Lannese a po bitvě u Eylau (8. února 1807) tímto sborem kryl přístup k Varšavě. Této role se zhostil výborně a porazil Rusy v bitvě u Ostrolenky (16. února 1807).  Po bitvách u Heilsbergu (10. června 1807) a u Friedlandu (14. června 1807) byl Savary nobilizován s titulem vévoda z Roviga a brzy poté se stal i guvernérem Východního Pruska. Po Tylžském míru (7. července 1807) pak byl jmenován prvním vyslancem císařské Francie v Rusku a krátce pobyl v Sankt Petěrburgu (v listopadu 1807 byl nahrazen Caulaincourtem). Roku 1808 velel ve Španělsku a roku 1810 po odvolání zrádného Fouchého se stal jeho nástupcem ve funkci ministra policie. Tento post zastával až do Napoleonovy abdikace (3. června 1810 – 1. dubna 1814). Doprovázel Marii-Louisu na zámek Blois a pak se během první restaurace zcela stáhl do soukromí. Po návratu Napoleona z Elby se jako jeden z prvních hlásil opět do služby a byl jmenován pairem a vrchním velitelem četnictva. Po bitvě u Waterloo (18. června 1815) se neustále pohyboval v bezprostředním okolí císařově a byl jeho ochráncem, tajemníkem, sekretářem i diplomatem. Doprovázel jej do přístavu Rochefort s úmyslem odjet s ním do exilu (cíl ostrov Svaté Heleny nebyl ještě znám). Byl však na palubě Bellerophonu zatčen a odvlečen na ostrov Maltu.  Roku 1816 se mu zdařil útěk do Turecka (Smyrna, dnes Izmir), kde se pokoušel s malým úspěchem věnovat obchodu. Roku 1817 odjel do Rakouska, aby mohl intenzivně bojovat za revokaci pařížského procesu, který jej v nepřítomnosti 26. prosince 1816 odsoudil k trestu smrti za roli při popravě vévody d ́Enghien. V Rakousku sídlil v Grazu (Štýrský Hradec) a byl sledován policií. V červnu 1818 se mu zdařil návrat do Smyrny, odkud se dobrovolně vrátil do Paříže a v novém soudním procesu byl osvobozen. Přes své přání, aby mohl opět vstoupit do armády, zůstal mimo službu a od roku 1823 žil v Římě. Až králem Ludvíkem Filipem byl 1. prosince 1831 jmenován velitelem armády v Alžírsku. V této funkci sice slavil určité vojenské úspěchy a s nadšením podporoval kolonizaci, ale zdravotní problémy jej přiměly roku 1833 k rezignaci a návratu do Paříže, kde téhož roku zemřel.  René Savary byl schopným vojákem i dobrým ministrem, ale ze všech vlastností vynikala především jeho neintrikující věrnost císaři Napoleonovi, kterou projevil ve všech dobách a ve všech funkcích, které zastával a která byla známa již jeho okolí i Napoleonovi samému. Patří k nejsvětlejším osobnostem napoleonské legendy.

Anne Jean Marie René Savary, vévoda de Rovigo, (26. dubna 1774 v Marcq poblíž Vouziers, departement Ardennes, Francie - 2. června 1833 v Paříži) byl francouzský generál a politik, jeden z císaři Napoleonovi Prvnímu nejvěrnějších.

Anne Jean Marie René Savary, 1st Duke of Rovigo (26 April 17742 June 1833) was a French general and diplomat.


Život.

Kněžna Paulina Metternichová se narodila do uherské hraběcí rodiny Sándorů ze Slawnitze. Její otec Moritz Sándor byl v celém rakouském císařství proslulý milovník koní přezdívaný „bláznivý jezdec“ a matka Leontina byla dcerou rakouského kancléře Metternicha, u nějž Pauline strávila velkou část svého dětství.  Roku 1856 uzavřela sňatek s knížetem Richardem Metternichem, synem kancléře Metternicha (byli tak nejen manželé, ale i strýc a neteř). Manželství bylo velmi harmonické (i přes občasné milostné zálety knížete) a vzešly z něj tři dcery, Sophie, Pascalina a Clementina. Kněžna Paulina doprovázela svého chotě, který byl rakouským diplomatem, na jeho misijní pobyty nejprve na saský královský dvůr v Drážďanech, později na císařský dvůr do Paříže, kde strávili téměř jedenáct let (1859–1870). Zde se kněžna Paulina spřátelila s francouzskou císařovnou Evženií a stala se její nejbližší důvěrnicí. Naopak s rakouskou císařovnou Alžbětou (Sissi) se neměla příliš v lásce. Okatě přebírala povinnosti císařovny jako dobročinnost. Pořádala slavnosti, jejichž výtěžek byl věnován na dobročinné účely, zatímco císařovna Alžběta provozovala dobročinnost nenápadně a beze vší pompy a lesku. Kněžna ve Vídni také představovala módní ikonu. Co měla Pauline Metternich některého večera na sobě, to druhý večer měly i ostatní dámy. Milovala výrazné líčení (v tehdejší době ne zcela obvyklé, používané spíše lehkými ženami), kdežto císařovna Alžběta milující přirozenost to odsuzovala a vysmívala se kněžně ve svých neumělých básních.  Kněžna byla zapálenou příznivkyní kultury a milovala společenský život.  Jak ve Vídni, tak v Paříži určovala módní trendy a vkus. Do Paříže a později do Čech (pobývala často na zámku Plasy u Plzně) přinesla tehdy téměř neznámý sport – bruslení. Propagovala kouření doutníků a dýmek v čistě dámské společnosti. Dopisovala si s hudebními skladateli (např. s Wagnerem, Lisztem, Gounodem, Saint-Saënsem a jinými), se spisovateli (s Prosperem Mérimée či Alexandrem Dumasem st.). Za metternišského působení v Paříži se stala propagátorkou děl Richarda Wagnera a později i Bedřicha Smetany.  Jako dítě byla svědkem revoluce v roce 1848 ve Vídni. Později zažila počátek francouzské občanské války v roce 1870. Dokonce doprovázela císařovnu Evženii na její cestě do exilu ve Velké Británii.  Zemřela roku 1921 ve Vídni. Byla svědkem slávy i pádu francouzského i rakouského císařství a v prvních letech po první světové válce se stala živoucím symbolem dvou ztracených světů.  Její nejznámější portrét vytvořil francouzský impresionistický malíř Edgar Degas. Dílo se dnes nachází v National Gallery v Londýně. Maloval ji i známý portrétista Franz Xaver Winterhalter.

Význam.

Paulina Metternichová byla přední kulturní mecenáškou své doby. Přátelila se se skladateli Richardem Wagnerem (věnoval jí jednu svou klavírní skladbu) i Ferencem Lisztem a finančně je podporovala. Byla to ona, kdo prosadil premiérové uvedení Wagnerovy opery "Tannhäuser" v Paříži v roce 1861. Produkce skončila neúspěchem a pařížské fiasko Tannhäusera vstoupilo do dějin opery jako jeden z největších hudebních skandálů 19. století. Nadále však Wagnera podporovala. Mezi její chráněnce patřil skladatel Bedřich Smetana. V 90. letech 19. století marně usilovala o uvedení Smetanovy "Prodané nevěsty" v Paříži.  Díky svým častým pobytům mezi Paříží a Vídní působila kněžna Metternichová jako významný kulturní transmiter mezi těmito dvěma společnostmi (ať už šlo o hudbu, sport či politické názory, o něž se kněžna živě zajímala).  Napsala dvě knihy pamětí, německy "Gesehenes, geschehenes, erlebtes", knihu o svém dětství (mj. o svém dědečkovi kancléři Metternichovi) a francouzsky "Éclairs du passé", v nichž vzpomíná na francouzský císařský dvůr. Obě vyšly posmrtně na počátku 20. let 20. století.

Paulina Klementina Metternichová, rozená hraběnka Sándorová ze Slawnitze, (25. února 1836, Vídeň – 28. září 1921, Vídeň) byla přední vídeňská a pařížská aristokratka proslulá svým šarmem a elegancí, významná propagátorka díla Richarda Wagnera a Bedřicha Smetany v zahraničí.

Pauline Clémentine Marie Walburga, Princess of Metternich-Winneburg zu Beilstein ("née" Countess Pauline Sándor de Szlavnicza; 25 February 1836 – 28 September 1921) was a famous Austrian socialite, mainly active in Vienna and Paris. Known for her great charm and elegance as well as for her social commitment, she was an important promoter of the work of the German composer Richard Wagner and the Czech composer Bedřich Smetana. She was also instrumental to the creation of the haute couture industry.


Výskyt.

Euroasijský druh rostoucí hlavně v Evropě (mimo Skandinávii) a v Západní a střední Asii, méně již v severní Africe. Druhotně byl rozšířen do Severní i Jižní Ameriky a Austrálie. Přestože byl používán ke krmení koní již v dobách před naším letopočtem, jeho novodobé využití v zemědělství se datuje z přelomu 18. a 19. století.  V České republice se vyskytuje poměrně hojně, roste i do nadmořské výšky okolo 1000 m. Ve vyšších a chladnějších polohách je jeho rozšíření mnohem řidší než v teplejších nížinách. Pro krmné účely se začal na polích pěstovat až ve 30. letech 20. století.

Ekologie.

Ve volné přírodě se štírovník růžkatý vyskytuje na suchých loukách a pastvinách, na lesních pasekách a lemech, na mezích a kamenitých stráních, okolo cest i podél vodních toků. Je skromnou rostlinou, roste i na půdách s malým obsahem humusu, je ale poměrně teplomilný a silně světlomilný. Nevymrzá, je odolný proti suchu a dobře snáší i dočasný nadbytek vláhy, špatně však roste v uléhavých půdách.

Popis.

Víceletá až vytrvalá (šest až dvanáct let), trsnatě odnožující bylina s lodyhami dlouhými až 60 cm. Lodyhy vyrůstají ze silného, kůlovitého kořene, více než 1 metr dlouhého, s četnými, podpovrchovými postranními kořínky; kořenový krček se nachází asi 2 cm pod povrchem. Přímé, vystoupavé nebo poléhavé, od báze rozvětvené lodyhy jsou rýhované, tupě hranaté, vyplněné dření neb duté a lysé či brvité. V jednom trsu se může za příhodných podmínek vytvořit i desítka lodyh. Trojčetné listy mají velké, listům podobné palisty přiléhají k lodyze, takže vypadají jako pětičetné. Lístky s kratičkými řapíčky jsou obvejčité, obkopinaté nebo okrouhlé, na vrcholu jsou špičaté nebo tupé, 1 až 3 cm dlouhé a 0,5 až 1,5 cm široké. Jsou zbarveny živě zeleně, hnědozeleně až šedě, jsou lysé, řídce brvité nebo porostlé odstávajícími chlupy.  Oboupohlavné, žlutě zbarvené květy vytvářejí tři až šestičetná, koncová neb úžlabní, dlouze stopkatá květenství hlávku nebo stažený okolík. Na jedné lodyze bývají dvě až šest květenství. Nevonné květy se široce vejčitými listeny mají kratičké stopky, jejich poupata bývají oranžově až červeně naběhlá. Květy mají zelený, zvonkovitý, 3 až 8 mm dlouhý kalich se shodnými, trojúhelníkovitými cípy kratšími než je kališní trubka. Koruna, o různém odstínu žluté barvy, bývá dlouhá 10 až 16 mm a pavézu a křídla má někdy načervenalé. Kvete od konce května do začátku záři. Ploidie druhu je 2n = 24.  Rostlina je cizosprašná, opylovači bývají včely a čmeláci nacházející v květech dostatek pylu. Plod je válcovitý, nahnědlý, vícesemenný, silně pukavý lusk, dlouhý 2 až 4 cm a ukončený zobánkem. Lusk obsahuje 8 až 18 tmavě hnědých, oválných semen. Ta jsou hladká, lesklá, velká asi 1,5 x 1,3 mm a hmotnost tisíce semen (HTS) je 1,25 g. Získávat semena je poněkud obtížné, lusky obsahují semen málo, dozrávají nepravidelně a po dosažení zralosti se otvírají a semena vypadávají. Mimo semen se rostlina rozmnožuje i vegetativními výběžky.

Význam.

Štírovník růžkatý je hodnotnou pícninou využívanou hlavně do dočasných a trvalých krmných směsí (např. s kostřavou luční, bojínkem lučním nebo ovsíkem vyvýšeným), hlavně pro luční porosty na sušších místech, kde stabilizuje výnosy zejména ve 2. a 3. seči. Vyhovuje mu časté sečení, případně i extenzivní pastva nebo kombinované využívání. Kvalita jeho píce je průměrná, stravitelnost dosahuje asi 70 %, dřevnatí pomalu a zvířata nenadýmá.  Někteří motýli ho využívají jako žírnou rostlinu pro své larvy, jsou to např. modrásek štírovníkový, modrásek černolemý, modrásek jehlicový, soumračník máčkový a bělásek hrachorový. Je také známou medonosnou rostlinou.

Toxicita.

Rostliny štírovníku růžkatého obsahují kyanogenní glykosidy (lotuaustralin, lotusin, fasolunatin) a 3-nitropropionovou kyselinu, které mohou být při zkrmování velkého množství štírovníku pro zvířata toxické. Sušením se tyto látky rozkládají jen velmi málo, mizí však při silážování.  Při zkrmení většího objemu se mohou u zvířat projevit příznaky akutní otravy, jsou to nechutenství, paralýza končetin, ztráta rovnováhy, obtížné dýchání a ztuhlost svalů na krku, zvracení a průjem. Silná zástava dechu může vést až k úhynu zvířete. Nejvíce vnímaví jsou hlodavci (králíci). Přežvýkavci jsou, vyjma období laktace, málo citliví, u nich rychle dochází k rozkladu škodlivých látek v bachoru.

Taxonomie.

Štírovník růžkatý je vzhledově variabilní rostlinou, mívá rozdílně tvarované listy které mají nestejný odstín zelené barvy, je více či méně porostlý chlupy, mívá různě velké a rozdílně vybarvené květy, má lodyhy duté či plné a odlišný poměr vzpřímených a poléhavých. Jen v české přírodě je rozlišováno šest variet:  Pro užitkové pěstování bylo dále vyšlechtěno několik odrůd které se odlišují morfologicky i dalšími vlastnostmi. V ČR se pěstují např. odrůdy 'Lotar', 'Malejovský', 'Táborák' a 'Polom'.

Externí odkazy.

Štírovník růžkatý ("Lotus corniculatus") je dvouletá až vytrvalá, žlutě kvetoucí bylina, druh z rodu štírovník. Je v české přírodě původní druh a v poslední době se rozvíjí jeho pěstování jako užitkové rostliny využívané v zemědělství.

Lotus corniculatus is a flowering plant in the pea family Fabaceae, native to grasslands in temperate Eurasia and North Africa. Common names include common bird's-foot trefoil, eggs and bacon, birdsfoot deervetch, and just bird's-foot trefoil, though the latter name is often also applied to other members of the genus.


Mládí.

Od mala byl učen svým otcem, který podporoval politiku Georga von Schönerera nenávidět Čechy a Židy. V dětství utrpěl vážné zranění pravého oka, které mu podle jeho slov měli údajně způsobit čeští spolužáci. Oko muselo být nahrazeno skleněnou náhražkou. Po neúspěšném roce stráveném na Právnické fakultě Německé univerzity v Praze se na konci první světové války rozhodl vstoupit do rakousko-uherské armády, kam však nebyl přijat kvůli svému zranění oka.  Byl horlivým zastáncem Sudet a byl toho názoru, že by měly být začleněny do Německé říše. Proto vstoupil roku 1919 do Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei ("Německá národně-socialistická dělnická strana"). Vzhledem ke své profesi knihkupce dodával nacistické propagandistické publikace i do některých obchodů s knihami. V roce 1935 se stal zástupcem Sudetoněmecké strany (SdP) a byl zvolen do Československého parlamentu.  Přicházeje reprezentovat nejradikálnější národní socialisty v SdP, stal se gauleiterem (vedoucím regionální pobočky NSDAP) v Sudetech, které Československo na základě Mnichovské dohody postoupilo Německu a kde byla ustavena území, jež se podle zákona „O opětovném sjednocení sudetoněmeckých území s Německou říší“ oficiálně stala 21. listopadu 1938 součástí nacistického Německa. Svým radikalismem si získal přízeň zejména Heinricha Himmlera, který ho ještě v listopadu téhož roku povýšil na SS-Brigadeführera.

Druhá světová válka.

Roku 1939 byl Frank povýšen na SS-Gruppenführera a zároveň byl jmenován velitelem policie a říšským sekretářem Protektorátu Čechy a Morava pod vedením říšského protektora Konstantina von Neuratha (v této funkci byl nazýván „krvavý pes Frank“). Jako státní sekretář a šéf policie rychle pochopil politiku krutosti, začal prosazovat zadržení ministerského předsedy Aloise Eliáše a tajně pracoval na zdiskreditování von Neuratha ve snaze získat funkci říšského protektora. Doufal v podporu Heinricha Himmlera, ale když byl Konstantin von Neurath v září roku 1941 de facto odvolán z funkce říšského protektora, nebyl jmenován. Místo něho byl zastupujícím říšským protektorem jmenován SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich. Ačkoli vztahy mezi ním a Heydrichem byly zpočátku napjaté, postupem času odložili vzájemné neshody stranou a navázali spolupráci.  Když po úspěšné operaci Anthropoid Reinhard Heydrich zemřel na následky zranění, byl Frank při povyšování opět přeskočen. Novým zastupujícím říšským protektorem se stal Kurt Daluege. Daluege s Frankem jako odplatu za Heydrichovu smrt vypálili české vesnice Lidice a Ležáky. Během Daluegeho vlády si Frank upevnil postavení do té míry, že přes následné jmenování Wilhelma Fricka říšským protektorem byl fakticky nejmocnějším úředníkem v protektorátu.  V srpnu roku 1943 byl jmenován německým státním ministrem pro Čechy a Moravu ("Deutscher Staatsminister für das Protektorat") a byl povýšen do hodnosti "SS-Obergruppenführer und General der Polizei" v Praze; byl také jmenován generálem Waffen-SS.  Od 30. dubna do 5. května 1945, před Pražským povstáním, varoval v rozhlasovém proslovu, že jakékoli protiněmecké povstání utone v krvi. Když se rozšířily zprávy, že se spojenecké jednotky blíží k Praze, a obyvatelstvo vyšlo do ulic vítat vítěze, vydal zákaz vycházení a nařídil vojenským a policejním složkám, aby byl zastřelen každý, kdo poruší zákaz.

Útěk na Západ a odsouzení k trestu smrti.

Časně ráno 9. května 1945 společně s rodinou uprchl z Prahy a vydal se směrem ke spojeneckým liniím. V Rokycanech však byl zadržen americkými vojsky a dopraven do německého Wiesbadenu, kde se podrobil výslechu. Poté byl předán československé justici, resp. Mimořádnému lidovému soudu v Praze. Od března do května 1946 byl souzen; byl shledán vinným z válečných zločinů a z vyhlazení obce Lidice. Jeho obhájcem byl JUDr. Kamill Resler, žalobu pak zastupoval JUDr. Jaroslav Drábek.  Rozsudek smrti mu přečetl v úterý 21. května 1946 soudce Vladimír Kozák, předseda Mimořádného lidového soudu. Byl odsouzen k trestu smrti oběšením ve středu 22. května 1946, tři hodiny po dokončení čtení zdůvodnění rozsudku a zamítnutí všech žádostí o milost byl na dvoře Pankrácké věznice před zraky 5000 občanů oběšen.  Jeho tělo je anonymně pohřbeno na Ďáblickém hřbitově v Praze.

Osobní život.

K. H. Frank byl dvakrát ženatý. Dne 21. ledna 1921 si vzal Annu Müllerovou (* 5. ledna 1899 v Karlových Varech); rozvedl se s ní 17. února 1940. Později téhož roku se Anna Müllerová opět provdala, a to za nástupce K. H. Franka ve funkci gauleitera Sudet SA-Brigadeführera Dr. Fritze Köllnera. Z manželství s Annou Müllerovou měl dva syny. Frank se znovu oženil 14. dubna 1940, vzal si Dr. Karolu Blaschekovou (* 13. srpna 1913 v Mostě). Spolu měli tři děti: dcery jménem Edda (* 16. srpna 1941) a Holle (* 8. března 1944) a syna jménem Wolf-Dietrich (* 20. srpna 1942). Po válce byla Karola Blascheková zadržena, odvezena do Sovětského svazu a odsouzena k deseti letům vězení. Roku 1956 byla propuštěna a v NSR se vrátila ke svému povolání. Podařilo se jí také nalézt děti, které vyrůstaly v nových rodinách pod novými jmény.

Karl Hermann Frank (24. ledna 1898, Karlovy Vary – 22. května 1946, Praha) byl sudetoněmecký knihkupec, později prvorepublikový politik, člen Sudetendeutsche Partei (SdP) a aktivní nacista s hodností SS-Obergruppenführera. Po okupaci českých zemí a vytvoření Protektorátu Čechy a Morava působil jako státní tajemník Úřadu říšského protektora. V srpnu 1943 byl jmenován německým státním ministrem pro Protektorát Čechy a Morava. V roce 1946 byl na základě rozsudku českého soudu popraven za válečné zločiny – mj. za svoji roli ve vyhlazení obce Lidice.

Karl Hermann Frank (24 January 1898 – 22 May 1946) was a prominent Sudeten German Nazi official in the Protectorate of Bohemia and Moravia prior to and during World War II. Attaining the rank of "Obergruppenführer", he was in command of the Nazi police apparatus in the Protectorate, including the Gestapo, the SD, and the Kripo. After the war, Frank was tried, convicted and executed by hanging for his role in organizing the massacres of the people of the Czech villages of Lidice and Ležáky.


Život.

Lucas van Leyden byl synem malíře Huygha Jacobsze (1460-1533) a jeho ženy Marie Hendriksdr. Matka zemřela po porodu a otec se znovu oženil. Základy malířské techniky se naučil patrně u svého otce (Podle Mandera byl Jacobsz relativně dobrý malíř, jeho díla se však nedochovala). Od roku 1508 se školil u leydenského malíře Cornelise Engebrechtsze. Lucas projevoval talent už v raném věku a stýkal se pouze s mladými umělci – malíři, rytci skla a zlatníky. Není známo, kde se naučil rytectví (zřejmě u některého zlatníka nebo dekoratéra zbraní), ale první rytinu zhotovil ve věku devíti let. Ve dvanácti letech prodal první obraz – akvarel sv. Huberta. Jeho nejstarší datovaný mědiryt je "Mohamed a mnich Sergius" (1508).  V roce 1514 se stal mistrem malířského cechu v Leydenu a v následujícím roce se oženil se šlechtičnou Elisabeth van Boschhuyzen, která mu porodila dva syny. V letech 1514, 1515 a 1519 je uváděn na seznamech leydenských mušketýrů. Jeho dílna prosperovala a v následujících letech hodně cestoval. V roce 1521 se v Antverpách setkal se svým současníkem Albrechtem Dürerem, který si cenil jeho umění. Oba si vyměnili své rytiny a navzájem se portrétovali. V roce 1527 navštívil Jan Gossaerta v Middelburgu a cestoval s ním do Zeelandu, Flander a Brabantska. Navštívili Gent, Mechelen a Antverpy.  Lucas van Leyden neměl žádné žáky ani pokračovatele. Jeho nejstarší syn, Pieter Cornelisz, je znám jako malíř skla. Lucasova dcera z předmanželského svazku se provdala za malíře Hoeye a roku 1533 se narodil jeho vnuk Lukas van Hoey Dammesz. (1533-1604). Jeho druhý vnuk Ioan de Hooy se stal malířem francouzského krále. Lucas van Leyden zemřel roku 1533 v 39 letech po dlouhém onemocnění tuberkulózou. Byl pohřben v Pieterskerk v Leidenu.

Dílo.

Druhý učitel Lucase van Leyden, Cornelis Engebrechtsz, je považován za posledního velkého představitel gotického manýrismu, který byl obeznámen s franko-vlámskou malbou a německými a italskými technikami kresby. Od svých učitelů si malíř osvojil zájem o drobnopisné detaily podle děl Hieronyma Bosche nebo panoramatické kompozice krajin dle Joachima Patinira. Během učednických let začal malovat maloformátové žánrové scény ("Vykladačka osudu", 1508), podobné dílům Quentina Massyse.  Lucasovy malby byly vyzrálé již v jeho čtrnácti letech a charakterizuje je do podrobností propracovaná a čistá podkresba a harmonické barvy. V osmnácti letech byl považován za nejschopnějšího malíře vlámské školy. Albrecht Dürer je jediným umělcem, který měl na Lucase van Leyden prokazatelný vliv, ale Lucas byl méně intelektuální a více se soustředil na anekdotické prvky scén a žánrové a karikující motivy ("Hráči karet", 1508). Malbě se více věnoval až po roce 1520. Jedním z jeho mistrovských děl, které chtěl do svých sbírek získat císař Rudolf II., je oltář "Poslední soud" (1526/1527).  Kromě obrazů a několika kreseb je známo kolem 174 jeho rytin, několik leptů z roku 1520 a 21 nedatovaných a nesignovaných dřevořezů. První rytiny ("Marie Magdalena na poušti", 1506) vytvořil již ve 13 letech. Rytiny patnáctiletého chlapce ("Pokušení svatého Antonína", 1509) se vyrovnají Callotovým.  Rané mědiryty z let 1506-1508 ukazují rychlý rozvoj Lucasova talentu, zejména s ohledem na individuální charakterizaci lidských tváří a péči věnovanou drobným detailům. Podoba Saula v mědirytu "David hrající na harfu Saulovi" (1508) inspirovala Dürera a převzal ji pro svůj list "Martyrium sv. Jana", který je součástí cyklu "Apokalypsa" (1498).  V následujících letech zpracoval některé konvenční náměty, např. cyklus kruhových grafických listů s pašijovými příběhy v ozdobném rámu s plastickými rostlinnými ornamenty (1509). Zároveň však vytvořil některá svá nejvýznamnější díla a mnohafigurální kompozice, jako "Návrat ztraceného syna" (1510), kde architektura napodobuje italské vzory (Andrea del Sarto) nebo "Velké Ecce Homo" (283 x 447 mm), zalidněné více než sto figurami a s architekturou v dokonalé renesanční perspektivě. V malém mědirytu "Mlékařka" (116 x 156 mm, 1510) zpracoval žánrové téma, které inspirovalo holandské umělce ještě o sto let později. Lucasovy rytiny "Velké Ecce Homo" a "Mlékařka" obdivoval také Rembrandt a roku 1642 na aukci zakoupil 14 jeho grafických listů za 1400 holandských tolarů.  Období 1512–1519 charakterizuje Dittrich jako expresivní a narativní styl. Příběhy jsou převzaty zejména ze Starého zákona ("Šalamounovo modlářství", 1514), Nového zákona ("Klanění tří králů" (1513) nebo antiky ("Pyramus a Thisbe", 1514) a rytiny jsou vytvořeny s mistrovskou lehkostí.  Sblížení s Albrechtem Dürerem mělo na Lucase van Leyden krátkodobě silný stylistický vliv a projevilo se v jeho tvorbě návratem k tématu Pašijí ("Malé pašije", 1921). V této době nakreslil také několik mistrovských portrétů ("Portrét muže", 1521) a vyzkoušel techniku leptu.  Pozdní grafické dílo Lucase van Leyden bylo ovlivněno společnou cestou s Janem Gossaertem a seznámením s jeho díly, poučenými italskou renesancí. Znal také grafické listy Marcantonio Raimondiho, ve kterých kopíroval díla Dürera a Raphaela také sérii erotických námětů podle předloh Giulia Romana.  V mědirytech Lucase van Leyden z let 1524–1530 převažují antické náměty ("Vergilius v koši", 1525) a plasticky modelovaná nahá mužská a ženská těla ("Kain zabíjející Abela", 1529, "Venuše Amor a Mars", 1530, "Lot a jeho dcery", 1530, "Alegorie sedmi ctností", 1530).

Lucas van Leyden, také Lucas Hugensz. Leyden nebo Lucas Jacobsz (květen nebo začátek června 1494 Leiden – 8. srpna 1533 Leiden) byl severoholandský malíř, kreslíř, mědirytec, autor leptů a dřevořezů. Získal proslulost ještě během svého života a je považován za jednoho z největších rytců v historii umění.

Lucas van Leyden (1494 – 8 August 1533), also named either Lucas Hugensz or Lucas Jacobsz, was a Dutch painter and printmaker in engraving and woodcut. Lucas van Leyden was among the first Dutch exponents of genre painting and was a very accomplished engraver. Lucas was the son of the painter Huygh Jacobsz. He was born, died, and was mainly active in Leiden.