Trenérská a manažerská kariéra.

Jako hlavní trenér začínal u Washingtonu Capitals v sezóně 1981-82 a během 7 úplných sezón za jeho vedení se tým pokaždé dostal do play off. V roce 1984 za to byl odměněn cenou Jacka Adamse pro nejlepšího trenéra NHL. Nicméně nikdy se s týmem nedostal dál než do druhého kola a během sezóny 1989-90 byl vyhozen a nahrazen jeho bratrem Terrym.  Následující tři sezóny působil jako generální manažer a hlavní kouč u Detroit Red Wings, tým měl dobré výsledky, ale opět se nedostal přes druhé kolo play off. Proto v sezóně 1993-94 jmenoval Scottyho Bowmana svým nástupcem na trenérské lavičce a zůstal v pozici generálního manažera.  Po roce však odešel a přijal místo generálního manažera nově vzniknuvší Floridy Panthers, jednoho ze dvou týmů, který rozšířil NHL v roce 1994 (zajímavostí je, že následně vedl také druhý tým z této expanze – Anaheim Mighty Ducks). Za jeho působení se mladý tým dokonce probojoval do finále Stanley Cupu v roce 1996. Část sezóny 1997-98 také Pantery koučoval.  Po šesti sezónách se z pozice manažera vrátil zpět na lavičku, v sezoně 2001-02 vedl Mighty Ducks of Anaheim, aby byl na další dvě sezóny jmenován generálním manažerem, přičemž jej na lavičce Mighty Ducks vystřídal Mike Babcock. Anaheim se v této sezóně probojoval až do finále Stanley Cupu, kde prohrál až v sedmém zápase s New Jersey Devils. Další sezóna však Anaheimu nepřinesla ani postup do play off, proto se Murray rozhodl odstoupit.  Přijal místo hlavního kouče v Ottawě Senators, kde v roce 2007 dosáhl na metu 600 vítězství jako trenér (v té době nejvyšší počet mezi aktivními trenéry). Tento rok byl i nejblíže Stanley Cupu, když coby trenér poprvé překročil s týmem druhé kolo play off. Ve finále ovšem narazil na svůj bývalý tým, v té době již Anaheim Ducks, kteří Ottawu porazili v pěti zápasech a připsali si na své konto první Stanley Cup. Nutno podotknout, že i zásluhou Murrayho, který ještě jako generální manažer Anaheimu mimo jiné draftoval v roce 2003 ofenzivní esa Ryana Getzlafa a Coreye Perryho, kteří Anaheimu v tomto play off nemalou měrou pomohli (vyhráli kanadské bodování svého týmu v tomto play off). Po vyhazovu Johna Mucklera byl téhož roku jmenován generálním manažerem. Místo trenéra přenechal dosavadnímu asistentovi Johnu Paddockovi, kterého ale během následující sezóny po sérii neúspěchů propustil a na zbytek sezóny se ujal trénování sám. Příští sezónu jmenoval hlavním trenérem Coryho Cloustona, který do té doby vedl Binghamton Senators, farmu Ottawy v AHL. Od té doby se věnuje pouze povinnostem generálního manažera.  V roce 2011 podepsal smlouvu se Senators na další tři roky. Téhož roku po herním trápení Sens nahradil Cloustona pozdějším vítězem Jack Adams Award, Paulem MacLeanem.  Následující roky Senators postupně omlazoval a přestavoval. Z Colorada získal pozdější jedničku v bráně Senators, Craiga Andersona. Tým začal budoval kolem obránce Erika Karlssona, kterého tým draftoval v roce 2008, a který poté v roce 2012 vyhrál James Norris Memorial Trophy pro nejlepšího obránce NHL. V roce 2013 odešel dlouholetý kapitán Daniel Alfredsson a následoval i trejd dalšího týmového odchovance Jasona Spezzy. Místo nich Murray přivedl hráče jako Aleš Hemský nebo Bobby Ryan.  8. prosince 2014 Murray vyhodil Paula MacLeana, kterého nahradil Davem Cameronem.

Osobní život.

Murray se narodil Clarencovi a Rhodě Murrayovým jako jedno z pěti dětí v Shawville poblíž Ottawy. S ženou Geri má dvě dcery, Heide a Brittany.  7. června 2014 Murray oznámil, že mu byla diagnostikována rakovina a začíná s léčbou. V té době neodhalil vážnost nemoci.  13. listopadu 2014 Murray veřejnosti oznámil, že má rakovinu střev ve 4., posledním stádiu, která metastázovala do jater a plic. Podle jeho doktorů mohl mít tuto nemoc i 10 let, ale protože se v rodině podobná diagnóza nikdy neobjevila, na vyšetření nešel. Přestože se chtěl původně Murray léčit v soukromí, rozhodl se vyjít s tím na veřejnost, aby boj proti rakovině podpořil. Podle něj by ho totiž včasná kolonoskopie mohla před lety zachránit. Přestože každé dva týdny podstupoval 48 hodin chemoterapie, pravidelně se účastnil mítingů generálních manažerů a stále aktivně řídil svůj tým.

Bryan Clarence Murray (5. prosince 1942, Shawville – 12. srpna 2017, Ottawa) byl kanadský hokejový trenér a generální manažer. Zastával roli generálního manažera v týmu Ottawa Senators, který působí v kanadskoamerické NHL. V sezóně 2006/07 se s týmem jako hlavní trenér dostal do finále Stanley Cupu. Jako trenér působil od roku 1981, kdy začal trénovat Washington Capitals a v roce 1984 vyhrál Jack Adams Award pro nejlepšího trenéra NHL. Sezóna (2013/14) byla jeho dvacátou na pozici generálního manažera.

Bryan Clarence Murray (December 5, 1942 – August 12, 2017) was a Canadian professional ice hockey executive and coach. He served as general manager of the Ottawa Senators of the National Hockey League (NHL) from 2007 to 2016. He had previously been general manager of the NHL's Mighty Ducks of Anaheim, Florida Panthers, and Detroit Red Wings. He was also the head coach for the Washington Capitals, Detroit Red Wings, Florida Panthers, Mighty Ducks of Anaheim, and Ottawa Senators, for a total of 17 full or partial seasons.


Historie.

Chrám Hongandži byl založen v roce 1321 na místě mauzolea Ótani, kde byl pohřben Šinran – zakladatel sekty Džódo šinšú (Pravá sekta Čisté země). Prvním představeným chrámu se stal Šinranův pravnuk Kakunjo a zasvětil ho buddhovi Amidovi. Hongandži poprvé získal moc a důležitost v 15. století, kdy se jeho osmou hlavou stal Rennjo (1415 - 1499). Ale sekta Tendai, sídlící na hoře Hiei, viděla vzrůstající moc chrámu jako své ohrožení, a tak Hongandži třikrát napadla svou mnišskou armádou. Rennjo uprchl nejprve do provincie Wakasa a později v roce 1471 do provincie Ečizen, kde jeho stoupenci během tří měsíců vystavěli chrám Jošizaki.  Během období Sengoku (období válčících knížectví) se Oda Nobunaga obával moci mnichů z Hongandži a pokusil se chrám zničit. Deset let obléhal Išijama Hongandži v Ósace, jednu z chrámových pevností sekty Ikkó, a v roce 1580 ji dobyl.  Poté, co se v roce 1604 stal šógunem Tokugawa Iejasu, nařídil rozdělit chrám Hongandži na dva. Kjonjo, 12. představený Hongandži se stal první hlavou Higaši Hongandži (Východní Hongandži), zatímco Džunjo stanul v čele Niši Hongandži (Západní Hongandži).  Během restaurace Meidži v 60. letech 19. století stanovila vláda nová pravidla fungování náboženských organizací. Nově založené organizace "Šinšú Ótani" byla svěřena kontrola nad Higaši Hongandži.  V roce 1987 byl chrám přejmenován na „Šinšú Honbjo“ (Nové buddhistické mauzoleum) a slouží opět jako mauzoleum. V roce 1996 založil Ótani Kórin, 25. hlava chrámu, nový chrám Higaši Hongandži v kjótské čtvrti Higašijama (Východní hora).

Niši Hongandži.

V Niši Hongandži (西本願寺), stejně jako v Higaši Hongandži, se nachází obří "Goei-dó" (護衛堂; "Budova strážců") a menší "Amida-dó" (阿弥陀堂; "Buddhova budova") uchovávající obraz buddhy Amidy. "Kura" (倉; "pokladnice") Niši Hongandži ukrývá mnoho "národních pokladů", z nichž většina je nepřístupná veřejnosti. Poměrně známá je i "šoin" (書院), studovna, která je rozdělena na dvě části – bílou studovnu "širošoin" (白書院) a černou studovnu "kurošoin" (黒書院). Kurošoin je veřejnosti uzavřena, ale Širošoin je dvakrát měsíčně veřejnosti přístupná.  Součástí Niši Hongandži jsou také "Hiunkaku" (悲運角), velký čajový pavilon, dvě jeviště divadla nó, z nichž o jednom se tvrdí, že je nejstarší v Japonsku (a tedy i na světě) a zahrady "Kokei no niwa" (固形の庭).

Higaši Hongandži.

Masivní brána chrámu Higaši Hongandži (東本願寺) je často první věcí, kterou vidí chodci mířící na sever ze stanice Kjóto. Chrám má skoro stejné uspořádání jako Niši Hongandži – také se v něm nachází "Amida-dó" a větší "Goei-dó". Goei-dó pochází z roku 1895 a soupeří s několika dalšími budovami o titul největší dřevěné budovy na světě.  Nedaleko hlavního areálu leží zahrada "Šosei-en", která je ve vlastnictví chrámu. Na jejím vybudování se prý v 17. století podíleli básník a učenec Išikawa Džozan a zahradní architekt Kobori Enšú.

Hongandži (: 本願寺; doslova "Chrám výchozího slibu") je pojmenování dvou buddhistických chrámů v Kjótu, které v minulosti tvořily jeden celek.

, also archaically romanized as Hongwanji, is the collective name of the largest school of Jōdo Shinshū Buddhism (which further sub-divides into the Nishi and Higashi branches). 'Hongan-ji' may also refer to any one of several actual temple buildings associated with the sect.


Poloha.

Obec Phalsbourg se nachází v severních Vogézách. Na její území zasahuje přírodní park "Vosges du Nord" a přeshraniční francouzsko-německá biosférická rezervace "Vosges du Nord – Pfälzerwald". Phalsbourg obklopují obce Vilsberg na severu, Danne-et-Quatre-Vents na východě, Lutzelbourg na jihu, Dannelbourg na jihozápadě a Mittelbronn na západě.

Historie.

Město Phalsbourg založil rýnský falckrabě Jiří Jan Veldenz (1543-1592) díky věnu své manželky Anny Marie, dcery švédského krále Gustava I. Vasy. Založení mělo povzbudit příchod protestantů do výhradně katolického lotrinského vévodství. Protestantský falckrabě měl panství La Petite-Pierre se zámkem Einhartzhausen, které činilo protestantskou enklávu v Lotrinsku. Nechal vybudovat město na šachovnicovém půdorysu jako symbol pořádku a modernosti. Nové obyvatele osvobodil od platby daní. Založení města povolil 27. září 1570 císař Maxmilián II. Město bylo pojmenováno "Pfalzburg", jako spojení Rýnské Falce (Pfalz) a pevnosti (Burg). Nicméně z finančních důvodů bylo město roku 1590 postoupeno lotrinskému vévodovi, který se snažil protestantství potlačovat, což vyvolávalo odpor obyvatel. Další falckrabě Jiří Gustav založil v roce 1608 město Lixheim, které mělo stejný osud.  Lixheim a Phalsbourg tvořily na krátkou dobu závislé knížectví (1629-1660) pro Henriettu Lotrinskou, sestru vévody Karla IV. Lotrinského. Lotrinsko bylo v letech 1634-1697 téměř nepřetržitě obsazeno francouzskými vojsky, proto byly městské hradby přestavěny a doplněny podle Vaubanových plánů.  Město bylo v 19. století třikrát obléháno (1814, 1815 a 1870) a vysloužilo si přezdívku "Pépinière des Braves" (Líheň udatných). Po prusko-francouzské válce připadl Phalsbourg Francii. Na základě Frankfurtské smlouvy ale bylo město připojeno k Německému císařství. Město bylo přejmenována na "Pfalzburg" a stalo se součástí kraji Saarburg v nově zřízené říšské zemi Alsasko-Lotrinsko. V roce 1914 tak zdejší branci byli povoláni do německého vojska.  V roce 1918 se Phalsbourg vrátil opět Francii. Dne 22. srpna 1919 prezident Raymond Poincaré udělil městu rytířský kříž Řádu čestné legie za jeho hrdinské akce během obléhání v roce 1870.  Během druhé světové války bylo město anektováno Třetí říší. Opět bylo přejmenováno na "Pfalzburg" a bylo připojeno k župě Westmark. Město bylo osvobozeno 7. americkou armádou 23. listopadu 1944.  V roce 1953 americké letectvo zahájilo výstavbu vojenské letecké základny. Američané ji používali do roku 1967, kdy Francie odstoupila z vojenských struktur NATO. Dnes základnu využívá 1. pluk bojových vrtulníků.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Phalsbourg (německy "Pfalzburg") je francouzská obec v departementu Moselle v regionu Grand Est. Město je obehnáno Vaubanovým opevněním. Ve městě sídlí společnost FM Logistic.

Phalsbourg (, Lorraine Franconian: "Phalsburch") is a commune in the Moselle department in Grand Est in north-eastern France, with a population of about 5,000.


Popis.

Dalbergie jsou stromy, keře i dřevnaté liány se střídavými lichozpeřenými listy. Listy jsou nejčastěji složeny pouze z několika lístků, u některých druhů jsou listy jednoduché nebo přesněji řečeno jednolisté. Lístky složených listů bývají nejčastěji střídavé, vzácně vstřícné. Palisty jsou nejčastěji drobné a opadavé. Květenství jsou často bohaté úžlabní nebo vrcholové hrozny či laty. Květy jsou spíše drobné, krátce stopkaté, s klasickou stavbou motýlokvětých rostlin. Kalich je zvonkovitý, s 5 nestejnými cípy. Koruna je nejčastěji bílá nebo zelenavá, řidčeji purpurová. Tyčinek je 9 nebo deset, jednobratrých nebo dvoubratrých. Semeník je stopkatý, s několika vajíčky a krátkou až dlouhou čnělkou s drobnou vrcholovou bliznou. Plodem je nepukavý lusk, který může mít různou podobu od ledvinovitého po čárkovitý a od tenkého křídlatého plodu typu samara až po silně dřevnatý. V plodu je nejčastěji jediné semeno, řidčeji dvě semena v jediné semenné komůrce.

Rozšíření.

Rod dalbergie zahrnuje asi 250 druhů. Je rozšířen v tropech celého světa, s četnými přesahy do subtropických oblastí. Rod je bohatě zastoupen v tropické Africe, Asii i Americe. V subsaharské Africe roste asi 60 druhů, dalších 43 vesměs endemických druhů se vyskytuje na Madagaskaru. V Asii roste celkově asi 100 druhů, největší druhová diverzita je v Indočíně (55 druhů), jihovýchodní Asii (40 druhů) a na Indickém subkontinentu (34 druhů). Z Číny je udáváno 28 druhů. Zastoupení rodu v Austrálii, Tichomoří a v Papuasii je jen malé. Do Austrálie zasahují pouze 2 původní druhy, omezené svým výskytem na sever a severovýchod kontinentu. Některé další druhy (např. "Dalbergia sissoo") v Austrálii zdomácněly.  Jediným druhem, který je rozšířen v tropech Starého i Nového světa, je "Dalbergia ecastaphyllum". Je rozšířen v Americe od Floridy po Brazílii a v tropické západní a jihozápadní Africe. Původnost výskytu v Africe bývá někdy zpochybňována. Asijský druh "Dalbergia sissoo" zdomácněl vlivem pěstování v tropech všech kontinentů.

Význam.

Dalbergie mají hospodářský význam především jako zdroj velmi ceněného tvrdého dřeva. Některé druhy mají využití v medicíně.

Dřevo.

Dalbergie jsou zdrojem velmi kvalitního a žádaného dřeva, které se vyznačuje nejen krásnou texturou a sytou barvou, ale je také tvrdé a přitom dobře opracovatelné. Některé druhy navíc příjemně voní. Povětšině se obchoduje pouze v nevelkém množství a je drahé. Celkem je z celého světa udáváno okolo 15 druhů komerčně významnějších druhů dalbergií. Větší díl dřeva pochází z divoce rostoucích stromů, neboť dalbergie roste pomalu a výtěžnost plantáží je nízká. Nadměrné kácení vedlo k silnému poklesu jejich výskytu. Většina komerčně využívaných druhů je na Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN vedena jako zranitelné, některé, např. jihoamerický druh "Dalbergia nigra", se ocitly na seznamu CITES a mezinárodní obchod s jejich dřevem je regulován.  Nejznámějším dřevem dalbergie je tzv. africký eben ("African Ebony"), nazývaný též africké černé dřevo ("African Blackwood"). Pochází z druhu "Dalbergia melanoxylon", rozšířeného na většině území subsaharské Afriky. Toto dřevo bylo používáno již za časů Starověkého Egypta. V současné době je jedním z nejvýše ceněných afrických dřev. Je velmi žádané zejména na výrobu hudebních nástrojů a jejich komponent, neboť se mimo krásného vzhledu a mechanických vlastností vyznačuje i čistotou tónu. Další využití je zejména na různé nástroje, upomínkové a umělecké předměty a nábytek. V Africe se na lokálních tržištích často nabízejí různé skulptury z ebenového dřeva, často i se zachovanou kontrastní světlou bělí. Africký eben je velmi drahé dřevo, v roce 2000 stál metr krychlový tohoto dřeva v průměru přes 10000 amerických dolarů. Největšími vývozci jsou Tanzanie a Mosambik.  Dalbergie "Dalbergia sissoo" pochází ze severní Indie, kde roste při úpatí Himálají. V současnosti se pěstuje v řadě asijských a afrických zemí a místy i zplaňuje. Zlatohnědé až tmavě hnědé jádrové dřevo je tvrdé, pružné, dobře opracovatelné a velmi dekorativní. Je používáno k nejrůznějším účelům, na ozdobné předměty, k výrobě luxusního nábytku, vycházkových holí, držadel a podobně. Je obchodováno nejčastěji pod jménem "Sissoo", řidčeji jako indické růžové dřevo ("Indian Rosewood"). Podobné využití má i dřevo "Dalbergia latifolia", pocházející z tropické Asie od Indie a Nepálu po Indonésii. Oba druhy jsou též používány jako stínící stromy (např. na kávových plantážích) a k znovuzalesňování erodovaných půd.  Mnohé druhy dalbergií pocházejí z Madagaskaru. Některé druhy, zejména "Dalbergia greveana", "D. baronii" a "D. louvelii", poskytují velmi kvalitní dřevo s krásnou barvou i strukturou, ceněné zejména na výrobu hudebních nástrojů. Další využití je např. na marketerie, sportovní náčiní, výrobu nábytku a různé drobnější předměty, např. držadla a dřevěné prvky v luxusnějších automobilech. Tato dřeva jsou obchodována pod názvem "Madagascar Rosewood" nebo také "Madagascar Palisander" a jednotlivé druhy většinou ani nejsou rozlišovány. Z dalších madagaskarských druhů se v menší míře obchoduje také se dřevem "Dalbergia chapelieri", "D. chlorocarpa", "D. hildebrandtii", "D. madagascariensis", "D. mollis", "D. monticola", "D. purpurascens" a "D. trichocarpa". Kvalitní dřevo má celá řada dalších madagaskarských druhů dalbergií, náležejících mezi ohrožené dřeviny, neboť se jedná o místní endemity s omezeným areálem výskytu.  Také v tropické Americe náležejí dalbergie mezi komerčně významná dřeva. Ze Střední Ameriky pochází "Dalbergia stevensonii", obchodovaná pod názvem "Honduras Rosewood". Mezi další využívané středoamerické druhy náleží "Dalbergia retusa" a "D. tucurensis". Brazilský druh "D. nigra" na trzích známý pod názvem "Jacaranda", je v současné době na seznamu CITES a je nahrazován jinými dřevy.

Lékařství.

Dalbergie "Dalbergia melanoxylon" je v různých afrických zemích používána při ošetřování celé řady onemocnění, zejména průjmů, parazitárních onemocnění a také jako afrodiziakum. Madagaskarský druh "Dalbergia chapelieri" je používán v tradiční medicíně při léčení parazitárních onemocnění, úplavice a průjmů a pro usnadnění porodů. Kůra se používá k barvení. Také dřevo "D. louvelii" je používáno v tradiční medicíně při léčení bilharziózy a malárie. Druh "Dalbergia greveana" je na jihozápadním Madagaskaru považován za posvátný a pasta ze dřeva aplikovaná na tvář je používána proti různým neduhům. Kůra "Dalbergia latifolia" je v indické tradiční medicíně používána při ošetřování trávicích potíží, průjmů, lepry a proti parazitům. Mezi další druhy využívané v indické medicíně náleží "Dalbergia lanceolaria", "D. sissoides", "D. sissoo", "D. sympathetica" a "D. volubilis".

Dalbergie ("Dalbergia") je rod rostlin řazený do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to stromy, keře i liány s nenápadnými květy a lichozpeřenými listy, rozšířené v tropech celého světa. Mnohé druhy poskytují velmi ceněné dekorativní dřevo, známé jako rosewood nebo palisandr. Některé druhy dalbergií jsou také používány v místní medicíně.

Dalbergia is a large genus of small to medium-size trees, shrubs and lianas in the pea family, Fabaceae, subfamily Faboideae. It was recently assigned to the informal monophyletic "Dalbergia" clade (or tribe): the Dalbergieae. The genus has a wide distribution, native to the tropical regions of Central and South America, Africa, Madagascar and southern Asia.


Životopis.

Lhote se narodil v Bordeaux a od dvanácti let se učil řezbářství a sochařství ve dřevě u místního výrobce nábytku. V roce 1898 se zapsal na École des Beaux-Arts v Bordeaux a do roku 1904 zde studoval sochařství. V roce 1905 se rozhodl věnovat malbě a otevřel si vlastní ateliér. V roce 1907 přesídlil do Paříže, kde tvořil pod vlivem Gauguina a Cézanna. První samostatnou výstavu měl v roce 1910 v Galerie Druet.  Jeho práce zpočátku vznikaly pod vlivem fauvismu, ale od roku 1912 jsou v nich stále patrnější prvky kubismu, ale vždy zároveň pod vlivem klasického malířství, byl mj. velkým ctitelem Ingrese. V roce 1912 se připojil ke skupině Section D'Or (Zlatý řez) a spolu s ní vystavoval své práce.  Tři své práce vystavil na Salonu nezávislých v roce 1913.  Po 1. světové válce se připojil ke skupině kubistických umělců podporovaných galeristou Léoncem Rosenbergem. V roce 1918 spoluzaložil časopis "Nouvelle Revue française," časopis o umění, ve kterém publikoval mj. své fejetony o dějinách umění.  V roce 1955 byl oceněn Grand Prix National de Peinture za celoživotní dílo.

Pedagogické působení.

V letech 1918-1920 působil jako učitel na Académie Notre-Dame des Champs, poté na Académie de la Grande Chaumière a zároveň i na své vlastní škole se sídlem v Rue d’Odessa na pařížském Montparnassu. Mezi jeho žáky William Klein, Tamara de Lempicka, Bertrand Dorny, Marcelle Rivier, Henri Cartier-Bresson, Dario Villalba, Robert Wehrlin, Lino Enea Spilimbergo, Julie van der Veen, Gwyneth Johnstone, Kuno Veeber, Simon Elwes, Adamson-Eric, Charlotte van Pallandt a další.  Od 30. let přednášel na řadě míst, mj. v Belgii, Velké Británii a Itálii, po roce 1950 také v Egyptě a Brazílii.

André Lhote (5. července 1885 v Bordeaux – 24. ledna 1962 Paříž) byl francouzský malíř, představitel kubismu a velmi vlivný učitel a teoretik modernistického hnutí ve Francii.

André Lhote (5 July 1885 – 24 January 1962) was a French Cubist painter of figure subjects, portraits, landscapes and still life. He was also very active and influential as a teacher and writer on art.


Historie.

Ludvík XIV. inicioval vznik domu pro staré či nemocné vojáky rozkazem z 24. listopadu 1670. Název je odvozen zkrácením původního "hôpital des invalides" (nemocnice pro invalidy). Architektem byl Libéral Bruant. Za místo bylo vybráno tehdejší předměstí Paříže. Než však byla stavba roku 1676 dokončena, projekt se postupně rozšířil – přední část měřila 196 metrů a celý komplex měl 15 nádvoří, největší "cour d'honneur" (čestné nádvoří) bylo určeno k vojenským přehlídkám.  Dále byla postavena kaple, při jejíž stavbě asistoval již starému Bruantovi Jules Hardouin-Mansart, který stavbu v roce 1679, již po Bruantově smrti, podle Bruantových návrhů dokončil. Kaple je známá jako "Église Saint-Louis des Invalides". Krátce po dostavbě kaple pro veterány Ludvík XIV. přikázal Mansartovi vybudovat oddělenou soukromou královskou kapli, všeobecně nazývanou podle nejvýraznějšího znaku "Église du Dôme" (Kostel s kopulí). Tato stavba, dokončená 1708, je považována za triumf francouzské barokní architektury, vzorem byla Bazilika svatého Petra v Římě.  Interiér kopule byl vymalován (dokončeno 1705) Le Brunovým žákem Charlesem de La Fosse (1636–1716). Malby znázorňují tehdejší představu vesmíru.

Institution Nationale des Invalides (Národní ústav invalidů).

Národní ústav pro invalidní válečné veterány. Budovy tohoto úřadu jsou stále součástí komplexu Invalidovny.  Institut zahrnuje:

Musée de l'Armée (Armádní muzeum).

Vojenské museum francouzské armády, jehož budova je též součástí Invalidovny.

Hrobky.

Nejvýznamnější hrobkou Invalidovny je hrobka Napoleona Bonaparte (1769–1821) v kryptě pod Mansartovým dómem. Napoleon byl po bitvě u Waterloo internován na Sv. Heleně, kde r. 1821 i zemřel a byl pochován. Devatenáct let po jeho smrti (1840) však král Ludvík Filip umožnil návrat ostatků zpět do Francie a jejich uložení v kapli sv. Jeronýma v Paříži. Jelikož renovace Invalidovny trvala mnoho let, byly Napoleonovy ostatky přesunuty na honosnější místo pod kopulí až v roce 1861. Návrat ostatků Napoleonových do Francie byl obrovskou událostí, jak dokládá literatura: "Na Svaté Heleně císař svým druhům předpověděl:" „"Znovu uslyšíte, jak v Paříži křičí Ať žije císař!"“ "A dav, když spatřil, jak za rakví pochodují veteráni slávy, zdravil je křikem, před nímž se kdysi na bojištích třásli nepřátelé, neboť jim oznamoval, že Napoleon je tady – a že je porazí:" „"Ať žije císař!"“ "Granátníci, myslivci ze staré gardy, císařovnini dragouni, dragouni de la mort, červení kopiníci, ti všichni pochodovali, vypínali prsa a zvedali hlavu k této poslední přehlídce, k tomuto defilé duchů. A jejich srdce bilo o překot, zatímco doprovázeli císaře k dómu zářícímu zlatem, který bude od nynějška chránit jeho věčný spánek. "Maršál Moncey, správce Invalidovny, se ve věku osmdesáti sedmi let nechal donést ke katafalku." "Už týden prosil svého lékaře:" „"Doktore, dám Vám polovinu svého majetku, jen když se dožiji chvíle, vidět zase císaře."“ "U vchodu do dómu vykročil naproti průvodu král Ludvík-Filip. Na jeho žádost položil Bertrand Napoleonův meč na rakev a Gourgaud k němu přidal legendární Napoleonův klobouk." "Když dlouhá mše skončila, Moncey zašeptal:" „"A teď se vraťme zemřít..."“, Napoleon Bonaparte, André Castelot.  V Invalidovně však není pohřben jen Napoleon, jsou zde pochováni také někteří členové jeho rodiny, několik důstojníků, kteří sloužili pod jeho velením a další francouzští vojenští hrdinové.

Invalidovna (francouzsky "Hôtel National des Invalides") je komplex budov v Paříži v 7. obvodu zahrnující Muzeum Armády, které se vztahuje k francouzské vojenské historii, dále pak vojenskou nemocnici a domov pro válečné veterány, což byl i původní účel budov. Dnes je to také místo, kde jsou pohřbeni někteří z největších válečných hrdinů Francie. Zdejší Dóm je katedrálním kostelem Francouzského vojenského ordinariátu.

Les Invalides (), formally the Hôtel national des Invalides (The National Residence of the Invalids), or also as Hôtel des Invalides, is a complex of buildings in the 7th arrondissement of Paris, France, containing museums and monuments, all relating to the military history of France, as well as a hospital and a retirement home for war veterans, the building's original purpose. The buildings house the Musée de l'Armée, the military museum of the Army of France, the Musée des Plans-Reliefs, and the Musée d'Histoire Contemporaine, as well as the Dôme des Invalides, a large church, the tallest in Paris at a height of 107 meters, with the tombs of some of France's war heroes, most notably Napoleon.


Stavba.

Trojlodní chrám má dvoulodní transept. Empory lodi nejsou osvětleny.  Fasáda patří k nejstarším částem současné stavby (stavitel: Guidetto da Como). Kostely se obvykle staví od východu na západ a fasáda bývá jednou z posledních budovaných částí. Zdejší byla postavena již na začátku 13. století a vybavena řadou arkád, která stojí jako dekorace před skutečnou fasádní stěnou (inspirace katedrálou v Pise). Může to být jeden z prvních pokusů dále rozvinout pisánský model. Fasáda a vstupní síň jsou samostatné komponenty, které jsou stále viditelně odděleny od budovy kostela za nimi. Vstupní síň byla sochařsky vyzdobena v letech 1233-57.  Lucca se svým fasádním designem vydala svým vlastním směrem a proměnila kostelní fasádu na výkladní skříň chrámu, která může být vyšší než budova schovaná za ní.  Zvláštní důraz byl kladen na záměrně nejednotný design sloupů. Pravý rohový sloup horní fasády je tzv. Uzlový sloup. Takový sloup měl ve středověku apotropní význam, měl magickou moc odvrátit zlo. Uzel na dvojitém sloupu uprostřed byl považován za magický symbol.  Na sloupech a stěnách je mnoho jemné výzdoby, jejíž motivy pravděpodobně pocházejí z umění tkalců tapiserií.  Struktura fasády byla znovu převzata v chórové části katedrály. I zde je tendence, byť snad ne tak krásná a orientálně působící jako v Pise, obložit celou budovou otevřenými oblouky.

Interiér.

V interiéru je obzvláště pozoruhodný sarkofág Ilaria del Carretto od Jacopa della Quercia (1374–1438) z období kolem roku 1406.  Ve vstupním prostoru západní vstupní haly je basreliéfní labyrint, vytesaný do zdi. Jeho linie jsou identické s labyrintem v katedrále v Chartres a vznikl na konci 12. nebo začátkem 13. století.  Oltářní obraz třetího bočního oltáře vpravo je od Jacopa Tintoretta; znázorňuje Poslední večeři a vznikl před rokem 1550.

Varhany.

Varhany byly postaveny v roce 1955 společností Mascioni. Nástroj má 48 rejstříků, tři manuály a pedál. Ovládání je elektrické. Jednotlivé sekce píšťal jsou rozmístěny po katedrále: za hlavním oltářem je „Chorální positiv“ s přidruženými pedálovými registry. Grand'Organo, Organo Espressivo a pedálové píšťaly jsou umístěny ve dvou renesančních skříních, umístěných na malých tribunách v každé boční lodi v bezprostřední blízkosti transeptu. Nástroj lze ovládat pomocí mobilní klaviatury.

Katedrála svatého Martina ("Cattedrale di San Martino") je katedrála arcidiecéze Lucca v Lucce (region Toskánsko v Itálii). Nachází se na náměstí v těsné blízkosti jižní městské hradby, kde podle tradice nejstarší katedrálu vybudoval sv. Frediano již v 6. století. Dnešní vzhled chrámu pochází z přelomu 12. a 13. století (1196-1204).

Lucca Cathedral () is a Roman Catholic cathedral dedicated to Saint Martin of Tours in Lucca, Italy. It is the seat of the Archbishop of Lucca. Construction was begun in 1063 by Bishop Anselm (later Pope Alexander II).


Vznik filmu.

Původně bylo plánováno natočit 20 epizod pro každý obvod jednu. Dvě povídky však nakonec nebyly do filmu zahrnuty. 12. obvod, o kterém točil Raphaël Nadjari a 15. obvod, který tvořil Christoffer Boe. Povídky byly natáčeny v letech 2002-2005. Každý z režisérů dostal jednu čtvrť a měl natočit krátký film (5-8 minut), jehož ústředním motivem je láska.  Muž projíždí čtvrtí a hledá místo k zaparkování, což se mu nakonec podaří. Frustrovaný z toho, že žije sám, pozoruje z auta kolemjdoucí páry, těhotné ženy a matky s dětmi. Ale pak u jeho auta omdlí procházející žena. S pomocí kolemjdoucích ji naloží do auta. Když žena přijde k sobě, nabídne jí, že ji odveze a ona jej uchopí vděčně za ruku.  Tři chlapci sedí na nábřeží Seiny, plkají a pokřikují na procházející mladé dívky. Nedaleko sedící mladá muslimka v doslechu se shovívavě usmívá. Když odchází, zakopne a rozbije si koleno. Jeden z mladíků jí přiběhne na pomoc a snaží se jí uvázat šátek. Ptá se ho, proč říkají ženám věci, které nechtějí slyšet a on jí, proč nosí šátek, když je tak hezká. Dívka jde do pařížské mešity a mladík ji po malém zaváhání doprovází. Potkají jejího dědečka, který ho přátelsky vyzve, aby je doprovodil. Mladý muž a žena přijdou jako zákazníci do tiskárny, aby zde nechali reprodukovat obraz. Zatímco žena odejde s tiskařem dohodnout odstín barvy, mladík se obrátí na mladého dělníka a vypráví mu o svých pocitech, jako by se už někdy viděli a dá mu své telefonní číslo. Druhý mladík ale nic neříká. Když zákazníci odejdou, zeptá se anglicky tiskaře, že dostal nějaké číslo od muže, kterému francouzsky nerozuměl ani slovo. Ten mu vysvětlí, že je to telefonní číslo. Mladík vyběhne z tiskárny a běží ulicemi.  Na lavičce ve stanici metra čeká americký turista na vlak a čte si v průvodci, že je nevhodné dívat se lidem přímo do očí. Na protějším nástupišti vidí mladý pár, jak se hádá. Pohledy mužů se střetnou a Francouz mu začne nadávat. Dívka přeběhne k turistovi, sedne si vedle něj a políbí ho. Její přítel přiběhne a turistu zbije. Pak se s dívkou usmíří a odcházejí pryč. Turista leží mezi pohlednicemi s Monou Lisou zakoupenými v Louvru.  Mladá žena vstává brzy ráno na chudém předměstí. Odnese své dítě do obecních jeslí, kde mu zazpívá španělskou ukolébavku ("Qué Linda Manita"), aby usnulo. Po dlouhé cestě do centra s mnoha přestupy dorazí do práce. Pracuje v bohaté domácnosti jako chůva. Aby dítě uspala, zazpívá mu stejnou ukolébavku. Příběh se odehrává v pařížské asijské čtvrti. Postarší obchodní zástupce kadeřnické firmy při výstupu z metra vyleká ženu, až ta pustí nákupní tašku. Chce se jí jen zeptat, kde najde kadeřnický salón. Majitelkou kadeřnického salónu je paní Li, která dělá thaibox. Pomáhá jí v salóně a ona mu vysvětlí, že jeho jméno Henny připomíná v její řeči větu „"Miluji tě"“. Nakonec ho doprovodí na metro.  Muž sedí v bistru a čeká na svou ženu, které chce oznámit, že ji už nemiluje a odejde ke své milence. Vybavuje si, co všechno už na své ženě nemiluje. Když přijde, žena se rozpláče ještě dřív, než jí stačí něco říct. Jde zrovna od lékaře, který jí oznámil, že má vzácnou formu leukemie a bude žít jen pár měsíců. Muž se rozhodne stát při ní až do konce. Rozejde se s milenkou a postupně se do své ženy opět zamiluje. Po její smrti zůstane sám.  Od smrti svého malého syna trpí matka depresemi. Jednou v noci ji probudí jeho hlas. Vyběhne na náměstí "Place des Victoires", kde potká kovboje na koni, který ji zavede za synem, aby se s ním naposledy rozloučila a mohla se vrátit ke své dceři a manželovi. Chlapec vypráví, jak se seznámili jeho rodiče. Jeho otec je mim, který bydlel sám a nedopatřením byl zatčen. Ve vězení na strážnici se setká s ženou - také mimem. Oba jsou propuštěni a projíždějí se nočními ulicemi kolem Eiffelovy věže.  Celý příběh je natočen bez střihu v jediném záběru. Mladá žena se na ulici setkává se starším mužem. Hovoří spolu o Gaspardovi. Žena se bojí, aby Gaspard nic nezjistil. Teprve v závěru vyjde najevo, že se jedná o dceru a jejího otce a Gaspard je její malý syn, který spí v kočárku. Dcera si chce zajít s kamarádkou do kina. Dědeček tedy hlídá venku dítě v kočárku, jakmile ale dcera odejde a on si zapálí cigaretu, Gaspard se probudí a začne křičet.  Americká herečka natáčí v Paříži film. Na večírek za ní přijde její dealer, ona si jde vybrat peníze a pak potřebuje rozměnit. Jdou proto do bistra. Ona mu dá své telefonní číslo a on slíbí, že za ní přijde na natáčení. Nakonec ale místo sebe pošle náhradníka, protože musel odejet za významným zákazníkem.  Na náměstí "Place des Fêtes" je těžce zraněný černoch. Mladá záchranářka mu dává první pomoc a on ji poprosí, aby si spolu vypili kávu. Zatímco její pomocník jde do bistra, on jí vypráví, že se spolu už jednou setkali v podzemní garáži, kde pracoval. Tehdy se do ní zamiloval. Pak přišel o místo v garáži. Později mu na náměstí skupina mladíků ukradne kytaru a pobodá. Poté umírá. Postarší muž jde do nevěstince a na baru potká ženu. Poté odejde na pokoj za prostitutkou, kam za ním přijde žena z baru. Ukáže se, že to jsou manželé a pohádají se, protože ona se nechala přemluvit k této hře. Obviní ho, že ji už nedokáže ničím překvapit. Když se blíží ke svému domu, před vchodem stojí skupina hudebníků, která hraje její oblíbenou písničku. On jí řekne, že je jediná žena, kterou kdy miloval.  Mladý turista kráčí noční Paříží a překvapí krásnou upírku, jak ze své oběti saje krev. Ona ho nakonec nekousne a jen na něj zamilovaně hledí. Mladík si střepem z láhve rozřízne zápěstí a nabízí jí svou krev. Ona ale odmítne. Mladík ztratí vědomí, spadne ze schodů a zabije se. Ona ho oživí vlastní krví, takže se z něj stane též upír a vzájemně se poté láskyplně zakousnou do krku. Dva turisté se procházejí po hřbitově Père Lachaise. Jsou v Paříži na líbánkách. William je nespokojený, protože nedodržují stanovený plán, Frances hledá hrob Oscara Wilda, jehož humor miluje. Její snoubenec ale žádný smysl pro humor nemá, což ženě vadí a nechce si ho proto vzít. Uteče. Muži se zjeví duch Oscara Wilda a povzbudí ho, jak získat snoubenku zpět vtipnými citáty.  Tato epizoda byla uváděna též samostatně jako krátkometrážní film pod názvem "True".

Jednotlivé epizody.

Slepému mladíkovi zavolá přítelkyně a oznámí mu definitivní rozchod. Thomas si vzpomíná, jak se poprvé setkali. Šel po ulici a slyšel nějakou dívku volat o pomoc. Přistoupil k oknu a dívka mu řekla, že se připravuje na přijímačky na hereckou školu. Následuje klipovitě natočený sestřih z uplynulého společně prožitého roku. Ona přijímačky udělá, přestěhuje se z Bostonu do Paříže. Stane se z nich pár a najdou si podnájem v ulici "Faubourg Saint-Denis". Pak se telefon ozve znovu. Volá opět Francine a ptá se, jestli její divadelní replika byla přesvědčivá a že se přerušilo spojení. Protože se mladík hned neozývá, ptá se ho, jestli ji slyší. On odpoví: „"Ne, já tě vidím"“. Dva starší manželé žijící již velmi dlouho odděleně (ona v Paříži, on v USA), se setkávají v bistru vedle Lucemburských zahrad, aby se dohodli na oficiálním rozvodu. Ona žije s mladým cyklistou, on má velmi mladou přítelkyni, se kterou čeká dítě. Vedou spolu velmi sarkastický rozhovor, ze kterého je přesto cítit oboustranná náklonnost.  Příběh vypráví americká účastnice kursu francouzštiny, která jako turistka odjela na týden do Paříže, aby zažila město a procvičila se v jazyce. Není už mladá, hezká ani štíhlá a žije bez partnera, takže do Paříže přijíždí sama. Prochází se městem, zajde si na oběd do čínské restaurace, navštíví hřbitov Montparnasse, kde rozjímá o smrtelnosti před hrobem Porfiria Díaze a zastaví se u společného hrobu Jeana-Paula Sartra a Simone de Beauvoir, kterou si splete se Simonem Bolívarem. Vyjede si na Věž Montparnasse a prohlíží si město z výšky a zalituje, že zde není nikdo, komu by mohla říct, jak je ten výhled krásný. V jedné uličce si představuje, jaké by to bylo, kdyby roznášela dopisy v Paříži a ne ve svém rodném Denveru, takže by znala zdejší obyvatele. Nakonec se posadí v parku Montsouris na lavičku a tu náhle ucítí, že miluje Paříž a Paříž miluje ji.  V poslední krátké sekvenci filmu se některé příběhy a osudy vzájemně prolnou.  Režie: Bruno Podalydès Režie: Gurinder Chadha  Režie: Gus Van Sant Režie: Ethan a Joel Coenovi  Režie: Walter Salles, Daniela Thomas  Režie: Christopher Doyle Režie: Isabel Coixet Režie: Nobuhiro Suwa  Režie: Sylvain Chomet Režie: Alfonso Cuarón  Režie: Olivier Assayas  Režie: Oliver Schmitz  Režie: Richard LaGravenese Režie: Vincenzo Natali  Režie: Wes Craven Režie: Tom Tykwer  Režie: Gérard Depardieu, Frédéric Auburtin Režie: Alexander Payne

Paříži, miluji tě ("Paris, je t'aime") je romantický povídkový film z roku 2006 natočený v koprodukci Francie, Lichtenštejnska, Švýcarska a Německa, který se odehrává v Paříži. Film se skládá z 18 epizod, jejichž ústředním motivem je láska a francouzská metropole. Každou povídku natočil jiný režisér a každá se odehrává v jiném pařížském obvodu.

Paris, je t'aime (; "Paris, I love you") is a 2006 anthology film starring an ensemble cast of actors of various nationalities. The two-hour film consists of eighteen short films set in different arrondissements. The 22 directors include Gurinder Chadha, Sylvain Chomet, Joel and Ethan Coen, Gérard Depardieu, Wes Craven, Alfonso Cuarón, Nobuhiro Suwa, Alexander Payne, Tom Tykwer, Walter Salles, Yolande Moreau, and Gus Van Sant.


Historie.

Modul Spektr byl zpočátku rozpracován jako vojensko-civilní modul. Konstrukčně byl odvozen od kosmické lodi TKS, přičemž hlavní změnou bylo nahrazení přistávacího modulu přístrojovým úsekem osazeným komplexem Oktava, objednaným ministerstvem obrany. Oktava zahrnovala soustavu optických a rádiových senzorů Lira () identifikující balistické střely nebo družice, radarový systém Buton () určený ke sledování cílů zjištěných Lirou, optický teleskop Pion-K () k odlišení klamných cílů a trojici mechanismů vystřelujících malé terče sloužící ke kalibraci zařízení. K vypouštění větších cílů byla určena malá přechodová komora.  Dále bylo v modulu instalováno několik přístrojů určených k sledování atmosféry a povrchu Země a kosmického záření (Balkan-1, Faza, Fenix, Astra, Grif-1 a Taurus).  Po vypuštění modulu Kristall v květnu 1990 práce na Spektru začaly nabírat skluz, jak Akademii věd, tak ministerstvu obrany se nedostávalo financí na úhradu objednaných přístrojů. Roku 1991 se plánovalo vypuštění modulu o rok později, předpokládal se měsíční samostatný let, poté připojení k Miru a důkladné prověření systému. Po rozpadu Sovětského svazu koncem roku 1991 bylo prakticky přerušeno financování vojenských kosmických aktivit, třebaže některé aparatury (Lira) dodavatelé dokončili na své vlastní náklady, ministerstvo program zrušilo a vyrobený modul neosazený přístroji zůstal v továrně.  V červenci 1993 se Američané s Rusy dohodli na postavení společné Mezinárodní vesmírné stanice a v první fázi spolupráce na společném využívání existující stanice Mir. Americké finanční podpora vdechla modulu Spektr nový život, byl vybaven novou civilní aparaturou (zčásti americkou) a dvěma dalšími solárními panely. Přechodová komora, původně určená pro vypouštění cílů pro Oktavu byla upravena pro vynášení experimentů do otevřeného vesmíru. Po obvyklých průtazích (včetně tříměsíčního zdržení amerického vybavení na celnici) byl v květnu 1995 modul připraven ke startu.  Modul vynesla raketa Proton-K z kosmodromu Bajkonur 20. května 1995 v 3:33:22 UT, 1. června 1995 se spojil s Mirem.

Vybavení.

Vybavení modulu bylo určeno pro dálkový průzkum Země, a to jak atmosféry, tak geofyzikálních procesů. Přechodová komora byla upravena pro experimenty sledující vliv kosmického záření na aparaturu. Modul také obsahoval americké přístroje pro materiálové experimenty a biologické pokusy. Navíc ve Spektru bydleli američtí členové posádky Miru.  Spektr byl osazen čtyřmi slunečními panely s plochou 130 m2 (54 m2 dva původní a 76 m2 dva dodatečné panely) s výkonem 16,2 kW.  Pro astrofyzikální pozorování byl určen detektor mezihvězdného plynu Komza (), aparatura Rjabina-4P () pro registraci neutronů, rentgenové přístroje Grif-1 () a Taurus (). Ke geofyzikálnímu výzkumu sloužil injektor částic IPI-2000. K pozorování Země byl určen infračervený spektrometr Miras (), lidar Balkan-1, absorpci slunečního záření v atmosféře ve výškách 20–70 km měřil radiometr Feniks () a fotografie pořizovali kosmonauti aparaturou Priroda-5. Pro technické pokusy sloužily přístroje Astra-2 (), manipulátor Pelikan (), ultrafialový spektroradiometr Briz (), binokulární radiometr 286K.

Srážka.

Dne 25. června 1997 nákladní loď Progress M-34 při zkoušce nového navigačního systému narazila do Spektru. Nejdříve do jeho solárních panelů, pak i do vlastního tělesa modulu v jehož plášti prorazila třícentimetrovou díru, jíž z modulu postupně unikl vzduch. Posádka Vasilij Ciblijev, Alexander Lazutkin a Michael Foale uzavřela přechod do modulu, přičemž musela odpojit kabely zajišťující přívod elektřiny z panelů Spektru do zbytku stanice (kabely totiž vedly vnitřkem průlezu). Mir tím přišel o cca 40 % elektřiny, což těžce postihlo provoz stanice. Foalemu navíc zůstaly v modulu všechny osobní věci, ztraceno bylo i vědecké vybavení modulu.  Kvůli dalším problémům se stanicí a srdeční arytmií Ciblijeva byl opravářský výstup do modulu odložen až na další expedici. Zkušení Anatolij Solovjov a Pavel Vinogradov 22. srpna 1997 při výstupu do dehermetizovaného modulu propojili spojovací kabely a částečně tak obnovili dodávku elektrické energie od solárních panelů modulu. Při dalším výstupu 5. září 1997 kosmonauti nastavili panely do optimální polohy a vyčistili motorky udržující orientaci panelů na Slunce, najít trhlinu se jim nepodařilo. Utěsnit modul se do konce letu Miru nepodařilo, Spektr zůstal do konce letu Miru neobyvatelný.

Spektr (, index GRAU 11F77O, typové označení 77KSO, výrobní číslo 173-01) byl modul Miru sloužící pro pozorování Země, zvláště pak přírodních zdrojů a atmosféry. Modul byl vynesen nosnou raketou Proton-K na oběžnou dráhu 20. května 1995, spojil se se stanicí 1. června 1995. Byl vybaven ruskými i americkými přístroji. V době startu měl hmotnost 23 500 kg, z čehož samotný modul bez zásob a pohonných hmot vážil 19 640 kg. Obsahoval zařízení pro atmosférický výzkum, technologické experimenty, přístroje pro sledování atmosféry Země a rentgenového a gama záření.

Spektr (; ) (TKM-O, 77KSO, 11F77O) was the fifth module of the Mir Space Station. The module was designed for remote observation of Earth's environment containing atmospheric and surface research equipment. Spektr also had four solar arrays which generated about half of the station's electrical power.


Ekologie.

Rostlina ve své domovině roste ve vlhkých až mokrých, teplých lesích, v částečném polostínu i na plném slunci v mírně kyselé půdě zásobené humusem. Dostatek živin ovlivňuje nejen růst, ale i četnost kvetení a množství plodů. Na plně osluněném stanovišti má listy menší a méně dělené, lépe však kvete.  Uměle se množí vysazováním lodyžních řízků řezaných tak, aby každý měl vzdušný kořen jenž se vsune do půdy. Mladá rostlinka se vychyluje směrem k nejtmavšímu objektu v blízkosti (ne pouze od světla), hledá kmen stromu, který bude využívat jako podpěru.

Popis.

Popínavá rostlina opírající se o kmen a dorůstající běžně do výšky okolo 10 m, výjimečně i 20 m. Polodřevnatý, střídmě rozvětvený kmínek má četné provazcovité, dolů visící vzdušné kořeny mající za úkol rostlinu přidržovat u kůry stromu a zajistit rostlině vodu a živiny, při dosažení vlhké půdy zakoření. Rostlina na stromu neparazituje, pouze jej využívá jako podporu při cestě svého vrcholu za světlem.  Kmínek je porostlý lesklými, kožovitými, řapíkatými listy s vytrvalou pochvou, které bývají dlouhé 25 až 90 cm a široké 25 až 75 cm. Jejich srdčité čepele bývají u spodu rostliny celokrajné a výše hluboce laločnaté a perforované; toto roztříštění velké plochy pomáhá pnoucím rostlinám lépe odolávat silným větrům. Spodní listy bývají přitlačené k nosnému kmeni a překrývají se, horní na dlouhých řapících ční do prostoru.  Dospělé rostliny monstery skvostné vytvářejí květenství tvořeno krémově bílým, průměrně 25 cm dlouhým, otevřeným toulcem člunkovitého tvaru chránící asi 17 cm dlouhou, dužnatou palici s mnoha drobnými, oboupohlavnými, hustě stěsnanými květy na kratičkých stopkách. Květy rozkvétají od června do září a jsou-li zralé k opylení, vydávají specifickou vůni (někdy nelibou), kterou lákají příslušný hmyz. Pro zamezení samoopylení dozrávají prašníky později než blizny, takže opylovač musí přinést pyl z jiného květenství.

Význam.

Mimo estetického významu bývá monstera skvostná pěstována i pro své plody. Po opylení květů se začne palice zvětšovat a ve zralosti (asi za rok po opylení) změní barvu ze zelené na žlutou. Plody jsou dužnaté bobule nahloučené na palici, která je ve zralosti až 25 cm dlouhá a 4 cm tlustá. Konzumují se syrové nebo se z nich dělají marmelády, sirupy či slouží jako přísada do zmrzlin. Od jejich skvělé chuti (kombinace banánu, ananasu a manga, nebo ananasu a jahody), je odvozeno druhové jméno "deliciosa".  Často bývá pěstována jako pokojová rostlina, k výzdobě i velké místnosti obvykle postačí jediná rostlina. Dobře snáší suchý vzduch a nevadí ji ani prach, nesmí však být úmístěna na přímém slunci.  Na některých nepůvodních místech, kde byla monstera skvostná rozšířena, velmi rychle zplaněla a dostala se ze zahrad do místní přírody. Například ve vlhkých, tropických oblastech východní Austrálie se stala plevelnou rostlinou tamních lesů, příměstských parků i oblastí okolo cest a sídlišť, kde vyrůstá do korun tamních stromů. Často se šíří jako součást zahradního odpadu zanášeného přívalovými dešti i na odlehlá místa, ve vlhkém prostředí i nevelké úlomky kmínku jsou schopné zakořenit.  Celá rostlina je až na plody nepoživatelná, hlavně listy obsahují hodně kyseliny šťavelové. Její krystalky obvykle podráždí ústní sliznici i při konzumaci nezralých plodů.

Monstera skvostná ("Monstera deliciosa") je tropická popínavá rostlina z čeledě áronovitých. Pochází z Mexika a Střední Ameriky, odkud byla rozšířena do řady dalších tropických i subtropických zemí, kde je vysazována jako okrasná rostlina nebo pro exotické plody. V oblastech s chladnějším, např. středoevropským podnebím, bývá pěstována jako cizokrajná skleníková nebo pokojová rostlina.

Monstera deliciosa, also known as the Swiss Cheese plant, is a species of flowering plant native to tropical forests of southern Mexico, south to Panama. It has been introduced to many tropical areas, and has become a mildly invasive species in Hawaii, Seychelles, Ascension Island and the Society Islands.


Historie.

Typ 87.

V roce 1936 byly vyrobeny první dva prototypy T 87 pro zkoušky a v roce 1937 dalších pět vozů ověřovací série. Tatra 87 byla oficiálně představena v roce 1937. Od roku 1938 se již T 87 vyráběla sériově. V roce 1940 byly vyrobeny i dva kabriolety pro případné použití v armádě. Po válce pokračovala sériová výroba T 87 s drobnými změnami na karoserii až do roku 1950. V roce 1948 byla zmodernizována přední část karoserie, do většího vyklenutí v blatnících byly zapuštěny světlomety až po úroveň krycího skla. Vozy dostaly nové nárazníky, které s karosérií tvořily kompaktnější celek. Standardně měl tento model i odsouvací díl střechy nad předními sedadly.  V této úpravě se vůz dodával až do roku 1950 a to pouze pro potřebu státních a stranických orgánů.  Oproti svému předchůdci byl nový vůz výrazně lehčí (o 330 kg), objem motoru byl naproti tomu zvýšen, výsledkem byla vyšší maximální rychlost i zrychlení. Typ 87 byl také kratší a užší s kratším rozvorem. Hmotnost se podařilo snížit zejména použitím lehkých materiálů a slitin (blok motoru a převodovky i některé další díly byly odlity z Elektronu, extrémně lehké slitiny hořčíku). Oproti předchůdci měla T 87 zlepšené také chlazení oleje, motor byl vybaven plnoprůtokovým filtrem oleje, náporovým chladičem oleje a dvojitým spádovým karburátorem. Motor byl uložen pod aerodynamicky ještě vylepšenou zadní kapotou se stabilizační plochou ve tvaru ploutve.  Maximální rychlostí 160 km/h se Tatra 87 řadila mezi nejrychlejší vyráběné vozy své doby. Konkurenční vozy této třídy však používaly motory s téměř dvojnásobným objemem a spotřebou okolo 20 litrů paliva. Tatra 87 měla díky aerodynamickému tvaru spotřebu jen 12,5 litru.  Celkem bylo za třináct let (s přerušením výroby v důsledku druhé světové války) vyrobeno 3 023 vozů tohoto typu, z toho 1 371 do roku 1945, zbylých 1 652 vozů po roce 1946. V roce 1948 bylo vyrobeno nejvíce vozů, okolo 700. Model byl také úspěšně exportován, například do Maďarska, Rumunska, SSSR, Belgie, Německa, Rakouska, Francie, Švédska, Jihoafrické republiky, Egypta, Argentiny nebo dokonce i Austrálie. Pokračovatelem T 87 byl modernější vůz T 603.

Typ 87-603.

V období let 1950 až 1953 byly některé vozy T 87 osazeny novým motorem T 603 A, používaným později v „šestsettrojkách“. Motor poskytoval vozu dostatečný výkon k vyvinutí maximální rychlosti téměř 170 km/h. Tyto vozy nesly označení "Tatra 87-603".

Majitelé některých vozů.

Mezi majiteli vozů bylo mnoho známých osobností:

Technická data.

Typ 87 modely 1937 – 50  Typ 87-603 model 1950

Tatra 87 je automobil vyšší třídy vyráběný československou automobilkou Tatra v letech 1937 až 1950. Jde o luxusní aerodynamický automobil, následníka modelu T 77 A. Své kvality prokázala Tatra 87 v letech 1947–1950, kdy s tímto vozem stříbrné barvy podnikli Jiří Hanzelka a Miroslav Zikmund cestu do Afriky a Jižní Ameriky. Podle amerického listu The New York Times je sběratelským autem roku 2010, když porazila silnou konkurenci 651 vozů.

The Tatra 87 (T87) was a car built by Czechoslovak manufacturer Tatra. It was powered by a rear-mounted 2.9-litre air-cooled 90-degree overhead cam V8 engine that produced 85 horsepower and could drive the car at nearly. It is ranked among the fastest production cars of its time. Competing cars in this class, however, used engines with almost twice the volume, and with fuel consumption of 20 liters per 100 km (11.8 mpg). Thanks to its aerodynamic shape, the Tatra 87 had a consumption of just 12.5 litres per 100 km (18.8 mpg). After the war between 1950 and 1953, T87s were fitted with more modern 2.5-litre V8 T603 engines.


Život.

Mládí.

Sandra Magnusová se narodila v Belleville ve státě Illinois, zde roku 1982 absolvovala střední školu. Roku 1986 získala bakalářský titul z fyziky na ve městě Rolla (později, roku 1990 zde získala titul magistra elektrotechniky) a ještě roku 1986 začala pracovat ve společnosti McDonnell Douglas. Od roku 1991 zpracovávala doktorskou disertaci v Georgijském technickém institutu () jako stipendistka Lewisova výzkumného střediska NASA (), práci obhájila a doktorský titul získala roku 1996.

Astronautka.

Zúčastnila se z úspěchem 16. náboru astronautů NASA, v květnu 1996 byla mezi ně vybrána. Absolvovala všeobecnou kosmickou přípravu a získala kvalifikaci letové specialistky.  Od května 1998 pracovala ve skupině NASA pro spolupráci s ruskými partnery. V srpnu 2001 byla zařazena do posádky mise STS-112. Raketoplán Atlantis k letu STS-112 odstartoval 7. října 2002, cílem mise bylo pokračování ve výstavbě Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Na Zemi Atlantis přistál 18. října 2002 po 10 dnech, 19 hodinách a 59 minutách letu. V únoru 2007 byla jmenována palubní inženýrkou Expedice 17 se startem při letu STS-126. V důsledku posunu letů Shuttlů přešla do Expedice 18. K druhému letu vzlétla 15. listopadu 2008 na palubě raketoplánu Endeavour. V posádce ISS nahradila Gregoryho Chamitoffa. Na stanici zůstala do března 2009, kdy ji vystřídal Kóiči Wakata. Na Zem se vrátila v raketoplánu Discovery 28. března 2009, tentokrát po 133 dnech, 18 hodinách a 18 minutách pobytu v kosmu.  V červenci 2011 se jako letová specialistka zúčastnila závěrečného letu programu Space Shuttle. Mise STS-135 raketoplánu Atlantis dopravila na ISS logistický modul Rafaello s náhradními díly a zásobami. Sandra Magnusová s Douglasem Hurleyem při manipulaci s modulem Rafaello a při výstupu kosmonautů do vesmíru obsluhovali staniční manipulátor Canadarm2. Na Zemi se raketoplán vrátil po 12 dnech a 18 hodinách letu.

Sandra Hall Magnusová (* 30. října 1964 Belleville, Illinois, USA) byla původně letecká inženýrka, od května 1996 je americkou astronautkou, členkou oddílu astronautů NASA. V říjnu 2002 se poprvé vydala do vesmíru na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) na palubě raketoplánu Atlantis, podruhé strávila na ISS čtyři měsíce od listopadu 2008 do března 2009 v rámci Expedice 18. V roce 2011 se zúčastnila závěrečného letu programu Space Shuttle. V posádce raketoplánu Atlantis působila při misi STS-135 jako letová specialistka. Celkem prožila v kosmu 157 dní, 8 hodin a 44 minut.

Sandra Hall Magnus (born October 30, 1964) is an American engineer and a former NASA astronaut. She returned to Earth with the crew of STS-119 "Discovery" on March 28, 2009, after having spent 134 days in orbit. She was assigned to the crew of STS-135, the final mission of the Space Shuttle. She is also a licensed amateur radio operator with the call sign KE5FYE. From 2012 until 2018 Magnus was the executive director of the American Institute of Aeronautics and Astronautics.


Život.

Narodil se v rumunském městě Brăila v židovské rodině. Roku 1938 byl vyloučen ze střední školy pro svůj židovský původ, neboť v Rumunsku platila silně antisemitská legislativa. Později na Západě upozornil na podíl některých prestižních rumunských intelektuálů (Emil Cioran, Mircea Eliade) na rumunském fašismu (hnutí "Garda de fier"). Zasažen perzekucí Moscovici roku 1939 vstoupil do rumunské komunistické strany (jeho jméno v ilegalitě bylo Kappa). Roku 1941 byl zatčen a poslán do pracovního tábora, který byl osvobozen Rudou armádou v roce 1944. Krátce na to Moscovici potkal Isidoru Isou, zakladatelku avantgardního uměleckého směru "lettrismus", s níž vydával časopis "Da". Tehdy také nadšeně uvítal uchopení moci rumunskou komunistickou stranou. Brzy byl však z jejích politiků zklamán, stejně tak ho šokovaly některé antisemitské incidenty Rudé armády. Aktivně pomáhal sionistickému hnutí, což se pro něj po pádu železné opony stalo nebezpečné. V roce 1947 se proto rozhodl emigrovat do Francie, kvůli čemuž však musel strávit nějaký čas v italském uprchlickém táboře. V Paříži vystudoval psychologii na Sorbonně. Dostal se do politických sporů, pravicový rumunští emigranti ho obviňovali (stejně jako Paula Celana) z ortodoxního komunismu, francouzští komunisté ho kritizovali za jeho kritiku stalinismu. Z radikální levice se proto stáhl, kolem roku 1968 se pak stal se jedním ze zakladatelů francouzského hnutí zelených ("Les verts"). Jeho syn Pierre Moscovici je známým francouzským socialistickým politikem ("Parti socialiste").

Dílo.

Ve svém díle se soustředil na psychoanalytické pojetí sociální komunikace (tomuto tématu se věnoval již roku 1961 ve své první knize "La psychanalyse, son image, son public", kterou psal pod vedením psychoanalytika Daniela Lagache). Navázal rovněž na Freudovu a Le Bonovu práci o davech ("L'Age des foules: un traité historique de psychologie des masses"). Nejvíce proslul svými příspěvky k psychologii skupin − známou se stalo jeho teorie „tiché pošty“, která popisovala, jak se ve skupinách šíří významy. Zdůrazňoval rovněž, že malé sociální skupiny mají velký vliv na majoritu a dokáží ji efektivně měnit − upozornil, že ta nejvlivnější sociální hnutí vznikla z malých uzavřených skupinek (buddhismus, křesťanství, nacismus, feminismus). V těchto názorech byl silně ovlivněn francouzským sociologem Gabrielem Tardem.

Serge Moscovici (14. června 1925, Brăila − 16. listopadu 2014, Paříž), původním jménem Srul Hersh Moskovitch, byl rumunsko-francouzský sociální psycholog a aplikátor psychoanalytické teorie na oblast médií a sociálních skupin.

Serge Moscovici (June 14, 1925 in Brăila, Romania as "Srul Herş Moscovici" – November 15, 2014 in Paris) was a Romanian-born French social psychologist, director of the "Laboratoire Européen de Psychologie Sociale" ("European Laboratory of Social Psychology"), which he co-founded in 1974 at the "Maison des sciences de l'homme" in Paris. He was a member of the European Academy of Sciences and Arts and Officer of the "Légion d'honneur", as well as a member of the Russian Academy of Sciences and honorary member of the Hungarian Academy of Sciences. Moscovici's son, Pierre Moscovici, was European Commissioner for Economic and Financial Affairs, Taxation and Customs.


Dětství a dospívání.

Werenskiold se narodil v Eidskogu, na Granli gaardu, jihovýchodně od Kongsvingeru v kraji Hedmark jako čtvrtý syn do důstojnické rodiny. Ve čtyřech se celá rodina přestěhovala do Kongsvingeru. Werenskiold pak vyrůstal v Kongsvingerské pevnosti. V Kongsvingeru navštěvoval základní školu a poté tři roky (1869-72) studoval na soukromé latinské škole vedené Haraldem Aarsem a Peterem Vossem v Christianii ("Aars og Voss' skole").  Po doporučení malíře Adolpha Tidemanda se vydal na univerzitu studovat malířství. V roce 1873 byl žákem norského sochaře Julia Middelthuna (1820–1886) na Škole kreslení v Christianii ("Tegneskolen i Kristiania"). Krátkou dobu, v létě 1875, také studoval v ateliéru umělce Axla Endera.

Kariéra.

Po studiu se na čtyři roky přestěhoval do Mnichova. Na jaře 1880 ochrnul na pravou paži. Hybnost do ní znovu získal po roce a půl hospitalizace a rekreace ve Švýcarsku, Horním Bavorsku a Tyrolsku. V letech 1881-83 žil v Paříži. V létě 1883 se vrátil zpět do Norska, do Telemarku. Následující rok se vrátil do Francie, kde později studoval s Léonem Bonnatem. Na jaře 1895 si udělal studijní výlet do Říma a Florencie.  Na svém kontě měl Werenskiold řadu maleb, na kterých figurovali rolníci v krajině. Během pobytu v Mnichově se začal zajímat o tvorbu ilustrací k norským pohádkám. Nakonec se mu naskytla příležitost spolupracovat s umělcem Theodorem Kittelsenem a společně ilustrovali sbírky pohádek od dvojice Asbjørnsen-Moe. Kromě toho Werenskiold ilustroval také nové vydání ságy Heimskringla a dílo "Familjen paa Gilje" od spisovatele Jonase Lie.  Kromě maleb krajin a ilustrací vytvářel také portréty známých osob Norska. V roce 1908 získal ocenění Norského národního umělce. Je také nositelem několika řádů. V roce 1890 získal řád svatého Olafa třídy rytíř, třídy komandér v roce 1905, komandér s hvězdou v roce 1930 a třídu velkokříž v roce 1995. Mimo to má také řád Dannebrog třídy komandér. Werenskiold zemřel v Bærumu v kraji Akershus. Pochován je na hřbitově "Vår Frelsers gravlund" v Oslu.

Osobní život.

Werenskiold se oženil s malířkou Sophií Marií Stoltenberg Thomesen (1849–1926). Byl otcem geologa Wernera Werenskiolda (1883–1961) a sochaře Dagfina Werenskiolda (1892–1977). Kromě toho byl také švagrem žurnalistky Fernandy Nissen a zetěm norského obchodníka a politika Thomese Thomesena.

Erik Theodor Werenskiold (11. února 1855, Eidskog - 23. listopadu 1938, Bærum) byl norský malíř a ilustrátor. Mezi jeho nejznámější práce patří ilustrace ke sbírce norských pohádek "Norske Folkeeventyr" od dvojice Asbjørnsen a Moe či ilustrace k norské verzi ságy "Heimskringla" od Snorri Sturlusona.

Erik Theodor Werenskiold (11 February 1855 – 23 November 1938) was a Norwegian painter and illustrator. He is especially known for his drawings for the Asbjørnsen and Moe collection of "Norske Folkeeventyr", and his illustrations for the Norwegian edition of the Snorri Sturlason "Heimskringla".


Historie.

Řád byl založen císařem Meidžim dne 4. ledna 1888 pod názvem "Řád Meidžiho". Původně byl udílen v osmi třídách výhradně mužům. Na základě císařského dekretu č. 232 ze dne 22. května 1919 jím mohou být vyznamenávány i ženy. V roce 2003 byl řád reformován. Byly zrušeny dvě nejnižší třídy, změněn vzhled stuhy a mírně upraven vzhled odznaku.

Pravidla udílení.

Řád je udílen občanům Japonska i cizím státním příslušníkům za vojenské i civilní zásluhy, za vynikající úspěchy ve výzkumu, v průmyslu, zdravotnictví, sociální práci, státní či lokální politice nebo za zlepšování života hendikepovaných a znevýhodněných lidí. Může být udělen i posmrtně.  K udílení obvykle dochází dvakrát ročně, a to 29. dubna a 3. listopadu. Mimořádně může být udělen například cizincům během státních návštěv. Počet žijících osob vyznamenaných tímto řádem není omezen.

Insignie.

Řádový odznak obsahuje symboly tří císařských pokladů – zrcadla Jata, které je natolik posvátné, že do něho nesmí nahlédnout ani samotný císař, klenotu Jasakani, který je vyroben z nejlepšího jadeitu a osobního meče císaře.  Řádový odznak má tvar bíle smaltovaného maltézského kříže, který je ve čtyřech nejvyšších třídách pozlacený, v páté třídě je zlacení kombinováno se stříbrem a v šesté třídě je stříbrný. Ramena kříže jsou tvořeny pěti paprsky různé délky ve tvaru mečů (reprezentujícími osobní meč císaře) s nejkratším paprskem uprostřed. Ve středu kříže je tmavě modře smaltovaný zlatě olemovaný kulatý medailon s osmicípou stříbrnou hvězdou, která reprezentuje zrcadlo. Kolem medailonu je věnec z červeně smaltovaných kuliček, které reprezentují klenot Jasakani. Zadní strana je plochá, ve spodní části je někdy značka mincovny. Ke stuze je odznak připojen pomocí přívěsku v podobě bíle smaltovaného květu pavlovnie.  Medaile VII. a VIII. třídy udílené do roku 2003 měly tvar stříbrné osmicípé hvězdy, která byla v případě VII. třídy částečně pozlacená. Medaile měly pouze motivy reprezentující zrcadlo a drahokam, nikoliv meč.  Řádová hvězda má tvar shodný s řádovým odznakem, s výjimkou kříže, který je zdvojený a hvězda je tak osmicípá.  Do roku 2003 byla stuha světle modrá s dvěma zlatými pruhy nedaleko okrajů. Po roce 2003 je stuha indigové barvy s dvěma zlatými pruhy jako u původní verze. Pokud je nošena samostatně je pro nejvyšší čtyři třídy doplněna rozetou stejné barvy. Navíc je doplněna zlatou sponou v případě velkostuhy, zlato-stříbrnou sponou v případě II. třídy a stříbrnou sponou v případě III. třídy. Samostatně nošená stuha řádu V. až VIII. třídy je doplněna o kotouč se zlatými paprsky. U V. třídy je paprsků osm, u VI. třídy šest, u VII. třídy čtyři a u VIII. třídy tři paprsky.

Třídy.

Řád je udílen v šesti řádných třídách. Do roku 2003 bylo tříd osm. Obvykle je s řádem udělen i diplom, který je v ojedinělých případech osobně podepsaný císařem.

Řád posvátného pokladu ( 瑞宝章) je japonský řád založený roku 1888 císařem Meidžim. V hierarchii japonských řádů je na čtvrtém místě. Je udílen japonským císařem za vynikající úspěchy ve výzkumu, v průmyslu, zdravotnictví, sociální práci, státní či lokální politice nebo za zlepšování života hendikepovaných a znevýhodněných lidí. Je nejčastěji udíleným japonským řádem.

The is a Japanese order, established on 4 January 1888 by Emperor Meiji as the Order of Meiji. Originally awarded in eight classes (from 8th to 1st, in ascending order of importance), since 2003 it has been awarded in six classes, the lowest two medals being abolished that year. The most widely conferred Japanese order, it is awarded to those who have made distinguished achievements in research fields, business industries, healthcare, social work, state/local government fields or the improvement of life for handicapped/impaired persons.


Obsah.

Píše se rok 1941. Osmiletý Hannibal z šlechtického rodu Lecterů žije se svojí matkou, otcem a mladší sestrou Mischou na rodinném hradu poblíž města Kaunas v Sověty obsazené Litvě. Kvůli válce se rodina z hradu přemisťuje do lovecké chatky hluboko v lesích. Na hrad mezitím přichází táhnoucí prapor SS, jehož součástí je i skupina pěti pronacistických Litevců, které vede hrdlořez Vladis Grutas. Po dlouhých třech letech jsou nakonec Němci z Litvy vytlačováni postupující rudou armádou. Grutas se svojí bandou během rabování při jedné z bitev zabije dokonce i svého bývalého majora SS. K chatce uprostřed lesa přijede posádka ruského tanku T-34 s prosbou o vodu. Z nebe se přižítí německý letoun Štuka, který do tanku narazí a zahubí všechny včetně Hannibalových rodičů, přežije pouze on a Mischa. K večeru do domu vrazí Grutasova skupina bortící si cestu lesy a dvojici zajme. Nejprve chtějí Litevci využít deti jako morální alibi pro vojáky. S ubívajícím jídlem a zuřící vánicí se však poměrně ochotně rozhodují zabít, uvařit a sníst malou Mischu což poté učiní. Na dům je z ničeho nic zaměřena palba. Hannibal ve zmatku utíká a je zachráněn ruskou jednotkou. Po osmi letech se z Lecterova sídla stává sovětský sirotčinec, kde Hannibal žije. Nerespektuje místní autority a za napadení jednoho z vychovatelů a neustálé noční děsy je zamykán ve spíži. Z místa se dostane, putuje přes celý komunistický blok, překonává železnou oponu a utíká až do Francie ke svému strýci. Na místě zjistí, že jeho strýc je již mrtvý a nachází po něm pouze svojí ovdovělou nevlastní tetu Lady Murasaki, která jej přijme. V Paříži začne studovat medicínu a spáchá svoji první vraždu, když zabije drzého řezníka, který tetu obtěžuje. Z vraždy jej obviní komisař Pupil, detektiv, který také ztratil rodinu ve válce. Hannibalovi se daří i s tetičkinou pomocí z obvinění vyváznout. Následně vystuduje ve velmi mladém věku a zaměstná se v místní márnici jako koroner. Na policejní stanici je svědkem Pupilových metod při vyslýchání jednoho válečného zločince za použití injekce tiopentalu sodného, který údajně dokáže oživit vzpomínky. Hannibal si sérum vpíchne a vybaví se mu vzpomínky na osudnou noc kdy byla jeho sestra snědena a také na tváře jejích vrahů. Lecter se vrátí do své rodné Litvy (nyní LSSR) a nachází zříceninu osudné lesní chalupy. V ní najde Mischiny ostatky a batoh se psími známkami. Jeden bývalý člen skupiny Dortlich si ho najde a na místě se jej pokusí zabít. Hannibal jej omráčí, sváže a po mučení a zjištení, že se zbylí členové bandy nachází ve Francii jej brutálně uškrtí pomocí koně a provazu. Následně mu uřeže kousek tváře a sní ho. Poté navštíví restauraci dalšího z vrahů ve Fontainebleau Kolnase. Jeho dceři dá jeho psí známku. Dortlichova vražda upřímí Pupilovu pozornost jak na Lectera tak na Grutase, nyní zámožného obchodníka s bílým masem, který pošle jiného člena skupiny Zygmase Milka aby jej zabil. Hannibal Milka zabije v márnici utopením v nádrži s formaldehydem. Následně jej navštíví Pupil se snahou přesvedčit jej aby s řádením přestal. Po hádce s lady Murasaki je však plně rozhodnut svoji pomstu dokončit. Grutase přepadne na jeho houseboatu. Toho však zachrání jeho bodyguardi a Hannibal ztěží unikne. Grutas unese lady Murasaki a přes telefon Lectera nutí ke schúzce. Ten však uslyší v pozadí ptáky z Kolnasovy restaurace. Jde za Kolnasem a po vydírání skrze jeho děti jej také zabije. Vloupá se na houseboat a chytí Grutase jak ubližuje svázané Murasaki. V posledním souboji Grutas odhalí Hannibalovi, že Mischiino maso tehdál nejdl pouze on se svými druhy, ale také on sám a že je všechny vraždí jen aby pravda nevyšla najevo. Hannibal popadne ostří a v amoku do Grutase vyřeže písmeno "M" jako Mischa. Murasaki, znechucená Hannibalovou brutální povahou místo opouští. Hannibal jí sice vyzná lásku, ale nepřestane a znehybněného Grutase začne zaživa pojídat. Houseboat vyletí do povětří. Lecter však stihne uprchnout. Posledního člena skupiny Grentze najde v jeho obchodě s lovními trofejemi poblíž Mellvile v Kanadě. Poté odchází do Spojených států.

Hannibal – Zrození (v anglickém originálu: "Hannibal Rising") je dramatický hororový thriller režiséra Petera Webbera z roku 2007. Jedná se o film ze série o kanibalistickém psychiatrovi a sériovém vrahovi Hannibalu Lecterovi a i když byl natočen jako poslední, dějem se vrací do jeho mládí a odhaluje důvody jeho touhy po smrti. Titulní roli převzal od Anthonyho Hopkinse, který za Hannibala dostal Oscara, mladší herec Gaspard Ulliel.

Hannibal Rising is a 2007 horror film and the fifth film of the "Hannibal Lecter" franchise. It is a prequel to "The Silence of the Lambs", "Hannibal", and "Red Dragon". The film is an adaptation of Thomas Harris' 2006 novel of the same name and tells the story of Lecter's evolution into a cannibalistic serial killer.


Životopis.

Narodil se v Kazani, "v tiché ulici pojmenované Komlevova podle místního bolševika zabitého vzbouřenými Čechoslováky." Otec Pavel Aksjonov byl místní stranický funkcionář, matka Jevgenija Ginzburgová byla novinářka. Za velkých čistek v roce 1937 byli Aksjonovovi rodiče uvězněni, on sám skončil v dětském domově, po matčině propuštění z gulagu s ní žil ve vyhnanství v Magadanu. Později vystudoval medicínu v Leningradě; chtěl být lodním lékařem, ale jako politicky nespolehlivý nedostal cestovní pas a pracoval v tuberkulózním sanatoriu.  V roce 1958 otiskl v časopise "Junosť" první povídky, od roku 1960 byl profesionálním spisovatelem. Jeho první knihy, "Kolegové", "Lístek procviknutý hvězdami" a "Je čas, kamaráde" se staly v atmosféře chruščovovského tání kultovními. Hrdiny byli mladí kosmopolitní intelektuálové, bouřící se proti konvencím, prózy byly psány živým hovorovým jazykem. Aksjonov byl uznávaným mluvčím své generace, geniálním bohémem, který měl rád jazz a basketbal. V knize "Sudy osudu" (1968) se vydal cestou formálního experimentu - satiru na absurdity sovětského hospodářství spojil s jazykovou komikou ve stylu Raymonda Queneaua.  V době brežněvovské stagnace upadl Aksjonov pro svoji námětovou i formální originalitu v nemilost, mohl publikovat jen dětské knihy ("Jak jsem zachránil fotbalovou republiku") nebo překlady z angličtiny (Doctorowův "Ragtime"). Cenzura zakázala jeho knihy "Popálenina" (vzpomínky na perzekuci autorovy rodiny) a "Ostrov Krym" (alternativní historie zobrazující moderní bělogvardějský stát). V roce 1979 se rozhodl obejít politická omezení a sestavit z děl nevydávaných autorů almanach Metropol. Byl za to vyloučen ze Svazu spisovatelů a podroben velké mediální kritice.  V roce 1980 odcestoval na studijní cestu do USA, kde se dozvěděl, že byl zbaven sovětského občanství. V exilu se živil jako učitel ruské literatury na univerzitě ve Fairfaxu a redaktor stanice Hlas Ameriky. Po pádu komunistického režimu se vrátil do Ruska - měl velký úspěch s historickým románem "Moskevská sága", který byl také zfilmován, zároveň byl ale terčem kritiky pro svoji podporu jelcinovských reforem a Izraele. Proto žil většinu času v Biarritzu, dostal i francouzský Řád umění a literatury. Vasilij Aksjonov byl zakládajícím členem ruské pobočky Penklubu, za román "Voltairiánci a voltairiánky" dostal Bookerovuovu cenu.  V lednu 2008 ho postihla mrtvice a na její následky 6. července 2009 zemřel. V Kazani se na jeho počest pořádá Aksjonovův literární festival. Básník, hudebník a architekt Andrej Makarevič přebudoval jeho rodný dům na muzeum.

Vasilij Pavlovič Aksjonov (; 20. srpna 1932, Kazaň – 6. července 2009, Moskva) byl ruský spisovatel židovského původu, přední osobnost intelektuálního disentu v SSSR.

Vasily Pavlovich Aksyonov (; August 20, 1932 – July 6, 2009) was a Soviet and Russian novelist. He became known in the West as the author of "The Burn" ("Ожог", "Ozhog", from 1975) and of "Generations of Winter" ("Московская сага", "Moskovskaya Saga", from 1992), a family saga following three generations of the Gradov family between 1925 and 1953.


Rozšíření.

Druh roste v tundře a na skalnatých vřesovištích, je nejseverněji se vyskytující dřevinou na světě. Vyrůstá nad hranicí lesa a na severní hranici země, na severním pobřeží Grónska.  Také se vyskytuje dále na jihu, v Severní Americe, v porostech výškové alpinské tundry, na jih do pohoří Sierra Nevada v Kalifornii a Rocky Mountains v Novém Mexiku, ale i v Asii, v pohoří Sin-ťiangu v Číně.

Popis.

Vrba arktická je obvykle nízký plazivý keř, roste pouze do výšky 1-15cm (vzácně až 25 cm). V severozápadním Pacifiku ale může dosáhnout vzrůstu 50 cm na výšku. Má kulaté, leskle zelené listy, 1 až 4 cm dlouhé a široké, zřídka může mít i listy 8 cm dlouhé a 6 cm široké. Starší listy jsou porostlé dlouhým hedvábným, stříbřitým ochlupením. Stejně jako zbytek vrb, je i vrba arktická je dvoudomá, samičí a samčí jehnědy vyrůstají na různých rostlinách. Samičí jehnědy mají červenou barvu, zatímco samčí jehnědy žlutě zbarveny.  Navzdory své malé velikosti, je dřevina dlouhověká, roste ale velmi pomalu v arktickém klimatu. Jedna z vrb ve východním Grónsku, jak bylo zjištěno, je 236 let stará.  Jsou popsáni kříženci mezi "Salix arctica" a "Salix glauca".

Použití.

Druh je zdrojem potravy pro několik arktických zvířat. Pižmoni, sob karibu, arktičtí zajíci a lumíci se živí kůrou a větvičkami, pupeny jsou hlavním zdrojem potravy bělokura.  Je známo že i Inuité a obyvatelé severských oblastí využívají tento druh vrby. Větvičky mohou být použity jako palivo, zatímco opadané květy (suputiit), mohou být smíchány s mechem a použity jako směs v lampě nazývané „kudlik“. Rostlina byla používána jako léčivo, pro zmírnění bolesti zubů, pomáhá k zastavení krvácení, zastavování průjmu při zažívacích potížích a také jako obklad na rány. Mezi severskými kmeny a Inuity v oblasti Bathurst Inlet byly používány jedlé části vrby s vysokým obsahem vitamínu C, chutnající sladce.

Vrba arktická ("Salix arctica") je opadavá listnatá dřevina nízkého vzrůstu z čeledi vrbovité ("Salicaceae"). Je typická plazivým růstem, je přizpůsobena k přežití v drsných arktických a subarktických podmínkách. Druh má cirkumpolární rozšíření podél Severního ledového oceánu.

Salix arctica, the Arctic willow, is a tiny creeping willow (family Salicaceae). It is adapted to survive in Arctic conditions, specifically tundras.


Děj.

Po okupaci Paříže v roce 1940 je Lucas Steiner, majitel divadla Montmartre, nucen se kvůli svému židovskému původu skrývat. Všichni jsou přesvědčeni, že uprchl do svobodné zóny, ale skrývá se ve sklepě divadla. Vedení divadla se ujme jeho žena Marion, která zkouší novou hru podle manželových poznámek. Hraje v ní hlavní ženskou roli a jejím partnerem se stane Bernard Granger, který přešel z jiného divadla. Scénář je schválen úřadem propagandy a začíná kolo zkoušek. Lucas poslouchá ze sklepa herce a připravuje pro Marion režijní poznámky. Ta se mezitím snaží získat kontakty na převaděče, aby se Lucas dostal přes demarkační linii do svobodné zóny a poté do Španělska. Divadlo navštěvuje divadelní kritik Daxiat, který kolaboruje s nacisty. Při premiéře má hra úspěch, nicméně Daxiat zhodnotí její ztvárnění jako příliš židovské. Protože Němci ovládli i svobodnou zónu, musí Lucas zůstat ve sklepě. Bernard Granger oznámí Marion, že odchází k francouzskému odboji. Při loučení oba zjistí, že se mezi nimi vytvořilo citové pouto. Lucas zůstane ukrytý ve sklepě až do osvobození Paříže roku 1944. Po válce se do divadla vrátí Bernard, který nastuduje s Marion novou hru.

Ocenění.

Film byl oceněn celkem deseti ceny "César" v kategoriích nejlepší film, nejlepší režie (François Truffaut), nejlepší scénář (François Truffaut a Suzanne Schiffman), nejlepší herec (Gérard Depardieu), nejlepší herečka (Catherine Deneuve), nejlepší hudba (Georges Delerue), nejlepší výprava (Jean-Pierre Kohut-Svelko), nejlepší kamera (Néstor Almendros), nejlepší zvuk (Michel Laurent) a nejlepší střih (Martine Barraqué).  Dále byl nominován v kategoriích nejlepší herec ve vedlejší roli (Heinz Bennent) a nejlepší herečka ve vedlejší roli (Andréa Ferréol).

Poslední metro ("Le Dernier Métro") je francouzský hraný film z roku 1980, který režíroval François Truffaut podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy zaměstnanců pařížského divadla během druhé světové války. Snímek získal několik filmových cen "César".

The Last Metro () is a 1980 historical drama film, written and directed by François Truffaut, that stars Catherine Deneuve and Gérard Depardieu.


Předpoklady povstání.

Stavovské povstání vypuklo téměř sto let po nástupu Habsburků na český trůn. Celé toto období se vyznačovalo napětím mezi dvěma koncepcemi formy vlády. České stavy se snažily přiblížit ideji stavovské konfederace, tj. stavu, kdy by faktickou vládu v Koruně české vykonávaly stavy jednotlivých zemí. Již několik desetiletí mohly stavům posloužit za vzor Spojené provincie nizozemské. Teoreticky mohlo být povstání zaštítěno také učením o právu na „odpor proti tyranovi“, které rozvíjeli zejména Hubert Languet a Johannes Althusius.  Představa, že by se v českých zemích mohl uplatnit nizozemský koncept vlády, samozřejmě panovníka děsila. Navíc byla zcela v rozporu s jeho snahou o potlačení stavů a posílení královské moci. I tato koncepce měla své teoretiky, kterými byli především Jean Bodin a Justus Lipsius.  Ke střetům mezi králem a stavy docházelo i v posledním desetiletí před vypuknutím stavovského povstání za vlády krále Matyáše. Matyáš sice roku 1611, když zaujal místo Rudolfa II. (který byl donucen k abdikaci), na požadavek stavů potvrdil Rudolfův majestát a povolil česko-slezskou stavovskou konfederaci, avšak jiné korunovační požadavky stavů (právo na krajské sjezdy bez králova povolení či právo shromáždit vojsko) odmítl.  České stavy navíc znepokojovalo, že se král obklopuje radikálními katolíky. Také české stavy se radikalizovaly: na jedné straně stáli rázní luteráni (Jindřich Matyáš Thurn, Linhart Colona z Felsu), na straně druhé nekompromisní katolíci (Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic). Přesto však ještě roku 1617 bylo radikálů mezi českými stavy poměrně málo, a navíc opozice vůči králi byla konfesně, generačně i majetkově různorodá.

Svržení Habsburků.

Pražská defenestrace.

21. května 1618 se v Karolinu konal i přes králův zákaz zemský sněm kvůli sporům o dodržování Majestátu. Jako záminka byly vzaty dva případy a to zboření protestantského kostela v Hrobu a snaha o uzavření kostela v Broumově, (kostel byl definitivně uzavřen až roku 1622) ačkoli katolická církev coby majetková vrchnost měla dle rozhodnutí královské komory právo na kontrolu výstavby nekatolických svatostánků na panstvích spadajících pod její správu. Stavy byly také pobouřeny opatřeními královského místodržitelství, která posílila moc českého kancléře a zaváděla cenzuru.  Následujícího dne se v paláci Smiřických konala tajná schůzka radikální opozice, kde byl dohodnut plán třetí pražské defenestrace. Ta se odehrála 23. května 1618, kdy stavové vedeni Jindřichem Matyášem Thurnem vyhodili z oken královského místodržitelství na Pražském hradě Viléma Slavatu z Chlumu, Jaroslava Bořitu z Martinic a písaře Filipa Fabricia.  K povstání se přidala i pražská města a byl zvolen třicetičlenný sbor direktorů, sestávající ze zástupců panského, rytířského i městského stavu. Žádost o pomoc vyslaná do dalších zemí Koruny české i do zahraničí byla jen málo vyslyšena. Moravský zemský sněm však povstání podpořit odmítl (mj. z důvodu náboženské odlišnosti od Čech a kvůli přítomnosti katolického stavu, který v Čechách chyběl i kvůli odporu vůči Čechům) a Karel starší ze Žerotína prosazoval neutralitu a nezávislost Moravy. Pomoc poskytlo pouze Savojsko, které vyslalo dva tisíce žoldnéřů pod vedením Arnošta z Mansfeldu, a Slezsko. Navíc povstání ani nemělo podporu všech, mnozí stavové se spíše přikláněli ke smírnému řešení konfliktu.

První válečná střetnutí.

Přesto Thurn se stavovským vojskem vytáhl k Českým Budějovicím, kde však dosáhl jen střídavých úspěchů. Mezitím Mansfeld plenil v Čechách katolické statky a dobyl Plzeň. Povstání samozřejmě nezůstalo bez odezvy císaře, jehož dva vojenské sbory vedené Jindřichem Duvalem Dampierrem a Karlem Bonaventurou Buquoyem překročily české hranice. 9. listopadu 1618 došlo k prvnímu střetu mezi Thurnem a Buquoyem v bitvě u Lomnice, ze kterého vyšel vítězně Thurn, Buquoy však zdaleka nebyl poražen definitivně. Stavovské vojsko se navíc potýkalo s nedostatkem peněz, zatímco členové direktoria se horlivě obohacovali ze zabaveného pokladu Rudolfa II.  Direktorium navíc postrádalo jakoukoli politickou koncepci. Nebylo ani jasné, zda se bude hledat nový český panovník, nebo zda stavy budou vládnout samy. 20. března 1619 zemřel císař Matyáš a místo něj usedl na trůn Ferdinand II. Štýrský, kterého české stavy za Matyášova nástupce přijaly již roku 1617. Nyní však stavové Ferdinanda ostře odmítli, stejně jako jeho pokus o smír, a naopak ještě zintenzivnili válečné přípravy. Když Habsburkové viděli, že se válečnému řešení konfliktu nevyhnou, začali hledat spojence. Španělsko Vídni poskytlo finanční pomoc a český šlechtic Albrecht z Valdštejna naverboval pro císaře armádu.  Koncem dubna vpadlo Thurnovo vojsko na Moravu a vyvolalo převrat v Brně, kde stejně jako v Čechách ovládla politickou situaci hrstka radikálů, kteří vytvořili nezákonné moravské direktorium. Thurn pokračoval na jih, jeho obléhání Vídně však již bylo neúspěšné. Neúspěch zakusil také Mansfeld, který byl poražen Buquoyem 10. června 1619 v bitvě u Záblatí. Po těchto neúspěších se stavovské vojsko začalo rozkládat a moravští radikálové začali ztrácet půdu pod nohama, zachránilo je však vítězství Ladislava Velena ze Žerotína nad Dampierrem v bitvě u Dolních Věstonic.

Nové politické uspořádání.

Dne 31. července 1619 stavovský generální sněm (co do legitimity velice diskutabilní) v Praze konečně schválil novou ústavu hlásící se k nizozemskému vzoru (v praxi šlo však o uspořádání odpovídající více poměrům v Polsku), kdy byla Koruna česká přeměněna na konfederaci pěti republik, čímž byly vedlejší země Koruny zrovnoprávněny s Českým královstvím. Konfederaci měl sice reprezentovat král, který však měl být volen a měl zůstat bez možnosti založit dynastii. Ústava také obsahovala články na ochranu protestantství, které byly zároveň netolerantní vůči katolické církvi. Na základě tohoto uspořádání byl Ferdinand II. generálním sněmem sesazen, čeští protestantští stavové však nebyli jednotní v názoru na volbu nového krále. Stavové inklinující k luteránství podporovali saského kurfiřta Jana Jiřího, zatímco stavové inklinující ke kalvínství Fridricha Falckého. Nakonec byl zvolen Fridrich, čímž skončila i vláda stavovského direktoria.  Mezitím se ke konfederaci připojily Dolní a Horní Rakousy a k Thurnovu vojsku se přidal i sedmihradský kníže Gabriel Bethlen, kteří společně vytlačili císařské jednotky z Horních Uher. Polský král však podnítil kozáky ke vpádu do Horních Uher, takže se Bethlen musel stáhnout. Pozice českých stavů se začaly hroutit. Spojené provincie nizozemské odmítly stavům poskytnout pomoc, ikonoklastické „očišťování“ pražské katedrály od uměleckých předmětů Fridrichem Falckým přineslo rozčarování z nového krále a povstalci navíc začali ztrácet podporu městského stavu.  Naopak stále více se dařilo habsburské straně. Ferdinand II. uzavřel spojenectví s vůdcem katolické Ligy, Maxmiliánem Bavorským, a dokonce se mu podařilo uzavřít příměří s Bethlenem. V červnu a červenci 1620 se císaři podařilo zlomit odpor Dolních a Horních Rakous, což nezvrátil ani další neúspěšný Thurnův vpád do Rakous ani opětovné připojení Uher ke konfederaci.  Když se spojené Buquyovo a bavorské vojsko vedené Janem Tserclaem Tillym spojilo v Dolních Rakousích a vydalo se na Prahu, byla stavovská armáda ještě nějakou dobu bojeschopná a dokázala postup císařské armády zbrzdit. Přesto se však Buquoyovo a Tillyho vojsko, také díky podplacení Mansfelda, nakonec dostalo před Prahu, kde si mezitím stavovské vojsko vybudovalo na Bílé hoře zákopy.

Porážka povstání.

Ještě v noci před rozhodující bitvou vyslal Buquoy jízdu proti uherským vojákům, kteří bezstarostně spali a nezmohli se tak na obranu, což výrazně pozvedlo bojovou morálku císařsko-ligistického vojska a naopak demoralizovalo vojsko stavů. Stavovské vojsko se nacházelo ve strategicky výhodné pozici na kopci, avšak v povstalecké armádě panovaly neshody a kompetence ve velení byly vymezeny nejasně. První útok císařských 8. listopadu 1620 byl tudíž sice odražen, při druhé ofenzívě se však stavovské šiky rozpadly a Buquoy dovedl bitvu k vítěznému konci.  Následujícího dne vjel Buquoy do Prahy, která se vzdala, zatímco Fridrich Falcký prchl do Slezska. Stavy musely přijmout Ferdinanda II. za svého krále, kapitulovat museli i moravští stavové, čímž povstání skončilo. Královským místodržícím byl ustanoven Karel z Lichtenštejna, Majestát byl zrušen a začalo období opětovného upevňování královské moci. Císařovo vítězství bylo také stvrzeno popravou 27 pánů, (3 páni, 7 rytířů a 17 měšťanů) 21. června 1621.  Poslední odbojnou oblastí nakonec zůstalo dlouhou dobu Valašsko, kde bylo povstání potlačeno až roku 1644. Důsledky povstání českých stavů však byly velké nejen pro české země, ale také pro značnou část Evropy, neboť česká rebelie spustila mnohem vážnější konflikt – třicetiletou válku.

České stavovské povstání v letech 1618–1620 bylo povstání českých stavů proti panování Habsburků. Spojily se v něm náboženské spory s mocenskými rozpory mezi stavy a králem. Povstání nakonec vyvrcholilo po několika bitvách střetnutím na Bílé hoře, ve kterém byly stavy poraženy. Ačkoli se pak pozice Habsburků v českém státě upevňovala, spustila rebelie českých stavů mnohem vážnější konflikt, třicetiletou válku.

The Bohemian Revolt (; ; 1618–1620) was an uprising of the Bohemian estates against the rule of the Habsburg dynasty that began the Thirty Years' War. It was caused by both religious and power disputes. The estates were almost entirely Protestant, mostly Utraquist Hussite but there was also a substantial German population that endorsed Lutheranism. The dispute culminated after several battles in the final Battle of White Mountain, where the estates suffered a decisive defeat. This started re-Catholisation of the Czech lands, but also expanded the scope of the Thirty Years' War by drawing Denmark and Sweden into it. The conflict spread to the rest of Europe and devastated vast areas of central Europe, including the Czech lands, which were particularly stricken by its violent atrocities.


Česko.

V České republice představilo ministerstvo životního prostředí v září 2009 návrh zákona o ovzduší, který by městům umožnil zřizování nízkoemisních zón. Tato možnost byla schválena v září 2011, kdy novelu schválili poslanci a přehlasovali veto prezidenta Václava Klause. V únoru 2013 bylo schváleno nařízení vlády, které stanovuje podmínky pro zřizování nízkoemisních zón. O zřízení takové zóny v té době uvažovala například Praha, Ostrava, Plzeň, Karlovy Vary nebo Klimkovice.  Vyhláška č. 294/2015 Sb., účinná od 1. ledna 2016, zavedla zónové dopravní značky IZ 7a Emisní zóna a IZ 7b Konec emisní zóny.  V roce 2019 však stále žádná nízkoemisní zóna v Česku neexistovala. Jako důvody města uváděla např. nedostatek politické shody na územním rozsahu takové zóny (Praha), dále přísné podmínky, které pro jejich zřízení zákon o ovzduší stanovuje (Brno), nebo též příliš nízký očekávatelný efekt takového opatření na kvalitu ovzduší v místě (Ostrava, Plzeň).  Alternativní cestu ke snížení emisí spatřují některé radnice ve změně organizace dopravy (např. snížení rychlosti v některých částech města, rezidentní parkování, zavedení mýta). V Praze jsou již od roku 1999 vyhláškou upravovány zóny placeného stání, jejichž množství postupně roste, obdobně dochází od roku 2018 k zavádění rezidentního parkování i v Brně a parkování ve svých centrech začínají zónově regulovat i některé další obce. Tyto parkovací zóny však nejsou zřizovány na základě zákona o ovzduší a nejde tedy o nízkoemisní zóny, byť je mezi takovými některé zdroje uvádějí.

Dánsko.

V Dánsku byly zavedeny ekologické zóny v části Kodaně, ve Frederiksbergu, v Aalborgu a připravuje se v dalších městech (Aarhus, Odense).

Japonsko.

Tokio zavedlo nízkoemisní zónu v říjnu 2003.

Německo.

Německá města mají možnost zavedení nízkoemisních zón od března 2007, poprvé však byly tyto zóny zavedeny v lednu 2008. V lednu 2009 zavedlo nebo připravovalo nízkoemisní zóny asi 40 německých měst, například Berlín, Dortmund, Hannover, Kolín nad Rýnem, Mannheim, Stuttgart, Bochum, Duisburg, Essen, Frankfurt nad Mohanem, Mnichov, Brémy, Karlsruhe, Düsseldorf, Heidelberg, Regensburg.  Od ledna 2012 bylo vyhlášeno 6 nových zón a 19 existujících zón zpřísnila jejich pravidla. Vznikla také první regionální nízkoemisní zóna Porúří zahrnující území 14 měst mezi Dortmundem a Duisburgem o ploše kolem 850 km2. Další vlnu zpřísnění pravidel pro vjezd do desítek zón přinesl leden 2013.  Automobily jsou rozděleny do 4 kategorií podle toho, kolik škodlivin vypouštějí do ovzduší. Začátek nízkoemisních zóny je v Německu označen typickou dopravní značkou s nápisem „Umwelt zone" a dodatkovou tabulkou barevnými plaketami. Do většiny německých zón doposud postačuje kterákoli plaketa. V budoucnu však postupně ztratí právo vjezdu s červenými a žlutými plaketami.

Nizozemsko.

Nízkoemisní zóny fungují pod názvem „milieuzones“ doposud v devíti městech (Utrecht, Eindhoven, Tilburg,'s-Hertogenbosch, Breda, Rotterdam, Maastricht, Den Haag a Amsterdam).

Švédsko.

Země patří mezi průkopníky zavádění zón. Jako první město ve Švédsku zavedl zónu Göteborg v roce 1996 a v zóně se mu podařilo emise prachových částic z nákladní dopravy snížit zhruba 40 procent. V současnosti existují nízkoemisní zóny také Lundu, Malmö a Stockholmu.

Velká Británie.

Londýn zavedl nízkoemisní zónu 4. února 2008.

Nízkoemisní zóny jsou geograficky definované oblasti, které omezují přístup automobilů na základě výše jejich emisí, s cílem zlepšit kvalitu ovzduší v těchto oblastech. Tyto zóny fungují nebo se připravují asi v 70 městech 8 evropských zemí. Z anglického názvu low emission zone se pro ně také používá zkratka LEZ.

A low-emission zone (LEZ) is a defined area where access by some polluting vehicles is restricted or deterred with the aim of improving the air quality. This may favour vehicles such as (certain) alternative fuel vehicles, hybrid electric vehicles, plug-in hybrids, and zero-emission vehicles such as all-electric vehicles.


Historie.

Technologii představila společnost nVIDIA v roce 2006. Následujícího roku bylo uvolněno SDK ve verzi 1.0 pro karty nVIDIA Tesla založené na architektuře G80. Ještě v prosinci téhož roku vyšla verze CUDA SDK 1.1, která přidala podporu pro GPU série GeForce 8. Se správným ovladačem grafické karty přibyla podpora pro překrývání paměťových přenosů výpočtem a podpora pro více GPU akcelerátorů.  V roce 2008 bylo vydáno současně s architekturou G200 SDK 2.0. Postupně s verzemi SDK 2.0–2.3 přibývala podpora pro emulovaný výpočet s dvojnásobnou přesností (double-precision) a podpora pro C++ šablony v rámci kernelu.  V roce 2010 bylo spolu s mikroarchitekturou Fermi vydáno SDK 3.0, obsahující nativní podporu pro výpočty s dvojnásobnou přesností, podporu pro ukazatele na funkce a podporu rekurze. Vylepšeny byly též profilovací nástroje a debuggery pro CUDA / OpenCL.  V květnu 2011 byla vydána verze CUDA SDK 4.0. Největší změnou je zde unifikace paměťových prostorů a masivní podpora MultiGPU.  Nejnovější verzí je CUDA SDK 9.0 ze září roku 2017.

Mikroarchitektura GPU.

Drtivou většinu plochy čipu grafického akcelerátoru od nVidie zabírá velké množství relativně jednoduchých skalárních procesorů (na rozdíl od architektur konkurenční firmy AMD, jejíž GPU jsou tvořeny VLIW SIMD, resp. RISC SIMD jednotkami, tzv. stream procesory), které jsou organizovány do větších celků zvaných streaming multiprocesory. Vzhledem k tomu, že se jedná o SIMT architekturu, řízení jednotek a plánování instrukcí je jednoduché a spolu s velmi malou vyrovnávací pamětí zabírá malé procento plochy GPU čipu. To má bohužel za následek omezené predikce skoků a časté zdržení výpadky cache (některé typy pamětí dokonce nejsou opatřeny cache). Poslední významnou částí, která je rozměrově velice podobná CPU je RAM řadič.

Struktura multiprocesoru.

Obecně se multiprocesor skládá z několika (dnes až ze 32) stream procesorů, pole registrů, sdílené paměti, několika load/store jednotek a Special Function Unit – jednotky pro výpočet složitějších funkcí jako sin, cos, ln.

Výpočetní možnosti (Compute capability).

Výpočetní možnosti popisují vlastnosti zařízení a množinu instrukcí, které jsou podporovány. Některé z těchto vlastností jsou shrnuty v tabulce níže, ostatní lze nalézt v oddílu F nVIDIA CUDA C Programming Guide.

Programovací model.

CUDA aplikace je složena z částí, které běží buď na host (CPU) nebo na CUDA zařízení (GPU). Části aplikace běžící na zařízení jsou spouštěny hostem zavoláním kernelu, což je funkce, která je prováděna každým spuštěným vláknem (thread [θred]).  Počet a organizace spuštěných vláken v jednom bloku a počet a organizace bloků v mřížce se určuje při volání kernelu.

Ukázka kódu v CUDA C.

Převzato z.  // Kód pro GPU __global__ void VecAdd(float* A, float* B, float* C, int N) // Kód pro CPU int main() // Alokace vstupních vektorů h_A and h_B v hlavní paměti // Inicializace vstupních vektorů // Alokace paměti na zařízení // Přesun vektorů z hlavní paměti do paměti zařízení // Volání kernelu // Přesun výsledků z paměti zařízení do hlavní paměti // Uvolnění paměti na zařízení // Uvolnění hlavní paměti

Paměťový model.

Na grafické kartě je 6 druhů paměti, se kterými může programátor pracovat.

Spolupráce s OpenGL a Direct3D.

Některé prvky OpenGL a Direct3D mohou být mapovány do adresního prostoru CUDA aplikace, což umožňuje výměnu dat bez nutnosti jejich přenosu do hlavní paměti. Pro spolupráci s OpenGL lze mapovat OpenGL buffery, textury a renderbuffer objekty, pro spolupráci s Direct3D lze mapovat Direct3D buffery, textury a povrchy. Před samotným použitím v CUDA aplikaci je nutné nejprve prvek registrovat. Protože samotná registrace je výpočetně náročnou operací, je prováděna pouze jednou pro každý prvek. Registrované prvky lze poté podle potřeby přidávat a odebírat z adresního prostoru CUDA aplikace.

Přehled nástrojů pro debugging a profiling.

Nedílnou součástí programování je profiling a debugging. Profiling je zvlášť důležitý pro optimalizaci velikosti bloků a počtu vláken, což má za následek lepší překrývání paměťových operací výpočtem.  Profilovací nástroje:  Nástroje pro debugging:

CUDA (akronym z angl. Compute Unified Device Architecture, výslovnost [ˈkjuːdə]) je hardwarová a softwarová architektura, která umožňuje na vybraných GPU spouštět programy napsané v jazycích C/C++, Fortran nebo programy postavené na technologiích OpenCL, DirectCompute a jiných. Použití této architektury je omezeno pouze na grafické akcelerátory a výpočetní karty společnosti nVIDIA, která ji vyvinula. Konkurenční technologie společnosti AMD se nazývá AMD FireStream (dříve "Close To Metal"). Obě společnosti jsou také členy Khronos Group, která zajišťuje vývoj OpenCL.

CUDA (Compute Unified Device Architecture) is a parallel computing platform and application programming interface (API) model created by Nvidia. It allows software developers and software engineers to use a CUDA-enabled graphics processing unit (GPU) for general purpose processing an approach termed GPGPU (General-Purpose computing on Graphics Processing Units). The CUDA platform is a software layer that gives direct access to the GPU's virtual instruction set and parallel computational elements, for the execution of compute kernels.


Pojmenování.

Označení “comacini” se odvozovalo jako adjektivum z Como, domova těchto cechů. Na začátku 20. století však profesor Monneret de Villard tuto etymologii odmítl. Argumentovat tím, že adjektivum odvozené z Como je “comasco” nebo “komense” a preferoval etymologii odvozením z “cum machinis” nebo “cum macinis”, to jest odkazovat se na něco (lešení a pomůcky, které tito řemeslníci při stavbě používali). Někteří autoři preferují geografickou etymologii, zatímco jiní teorii Uga Monnereta de Villard.

Historie.

První zmínka o Magister Commacinus je v ediktu langobardského krále Rothariho z 22. listopadu 643. Upravuje v kapitolách 144 a 145 povinnosti mezi cechem a klientem pro případ nehod a škod vzniklých během výstavby. Rovněž označuje členy cechu jako kolegy. Také v nařízení langobardského práva ("Memoratorium de mercedes Comacinorum" - kniha plateb Comacin) z 28. února 713 v ediktu krále Liutpranda (712-744), byly stanoveny ceny jednotlivých řemesel a ceny jejich stravování. Pozornost, kterou Magistrům Comacini věnuje langobardské právo, svědčí o velkém významu, který získali svou technickou a uměleckou dovedností. Až do 12. století byli vyhledáváni a ceněni jako vynikající kameníci a mistři stavitelé daleko za hranicemi Lombardie. V langobardském království (568-774) se vyvinul vlastní architektonický styl, který kombinoval římskou architekturu s germánskými představami. Spojoval typické ornamenty Lombardie se severskými figurami bohů.  Členy cechu byli také dekoratéři a sochaři, kteří patřili mezi první mistry románského slohu v Lombardii. Tito sochaři se hodně přesunovali a jejich práce jsou dokumentovány od počátku 9. století v Předalpí, a v Pádské nížině, v kantonu Ticino, v Laziu, v Marche a v Umbrii. Někteří z nich pracovali v Německu, Dánsku a Švédsku.  Mezi nejlepší díla této školy patří vnější výzdoba baziliky Sant'Abbondio v Comu, nebo kůr baziliky San Fedele, také v Comu, se zvířecími postavami, monstry (příšery, obludy, nestvůry), bájnými tvory atd. Lidské postavy jsou vzácné a charakterizované zavalitým a nerealistickým vzhledem. Větší mistrovství je patrné při zobrazování postav zvířat a složitých rostlin. To mohlo být způsobeno skutečnosti, že umělci měli pro svou práci k dispozici modely. Reliéf je plochý a stylizovaný, je vytvořené jasné oddělení od pozadí a vznikl efekt šerosvitu.  Comacini se stěhovali v 11. až 13. století do Maďarska, Anglie a Švédska. Toto stěhování bývá spojováno s úctíváním biskupa Zena z Verony, a následovánim jeho cest. Cechy mistrů z Como byly také předobrazem a příkladem pro pozdější družstva kameníků ve středověku.  Mezi lety 1050 a 1150 se podíleli na stavbách mnoha budov mimo Itálii. V Německu to byly románské dómy ve Freisingu, Königslutteru, Mainzu, Quedlinburgu, Regensburgu a Speyeru, kostely ve Straubingu, Schongau a Augsburgu. V Rakousku kostely Millstatt (1080), Gurk (1140 ), ve 12. století kostely Nonnberg, Michelbeuren a roku 1250 Kremsmünster. Ve Švýcarsku dómy v Basileji, Churu a Curychu. Písemný záznam o díle Comainů je znám ze sporu o mzdu s regensburským duchovním. Další důkaz o jejich práci je používání délkové míry 43,6 cm, která se jmenovala podle krále Liutpranda jako "piede Liprando".

Magistri Comacini byl cech langobardských stavebních řemeslníků, kameníků, štukatérů, umělců a architektů, kteří působili od sedmého století v regionu Como u Comského jezera - mezi provincií Como a kantonem Ticino - a obecně v celé Lombardii. Měli mimořádnou umělecko-řemeslnou zručnost a jako migrující řemeslníci dostávali zakázky i ve vzdálenějších oblastech severní Itálie nebo dokonce severně od Alp.

The Comacine masters ("magistri comacini") were early medieval Lombard stonemasons working in a region of excellent building stone who gave to Lombardy its preeminence in the stone architecture that preceded Romanesque style.