Taxonomie.

Tučňák novozélandský tvoří společně s tučňákem chocholatým ("Eudyptes sclateri") a tučňákem snárským ("Eudyptes robustus") tzv. superdruh.

Etymologie.

Jeho druhové jméno je odvozeno ze starořeckého slova "παχυ" ("pachy") – „tlustý“, a "ρύγχος" ("rhynchus") – „zobák“. Rodové jméno "Eudyptes," je pak odvozeno z řeckého slova "ευ" ("eu") – „dobrý“, a "δύτης" ("dyptes") – „potápěč“.  Maorové říkali tučňákovi novozélandskému "tawaki". Jméno Tawaki nosí v v jejich mytologii bůh, který navštěvoval Zemi v lidské podobě. Maoři se s ním přátelili ale neměli nejmenší tušení, o koho se ve skutečnosti jedná. To boha nahněvalo, odhodil svůj převlek a zjevil se lidem ve skutečné podobě oděný jen do blesků. Maorům připomínali Tawakiho a jeho blesky žluté chocholky po stranách hlavy, jakož mají tito ptáci.

Popis.

Dospělý tučňák novozélandský dosahuje výšky 47–60 cm a váhy 2–5 kg s ohledem na výkyvy v rozmnožování, výměnu peří a pohlavní dimorfismus. Má modro-černá záda a bíle až krémové břicho. Horní část ploutví je černá s bílou spodinou. Jistě zaujme krátkým ale silným zobákem červené až hnědé barvy. Oči jsou tmavě hnědé až červené. Podobně jako ostatní druhy tučňáků z rodu "Eudyptes," má nad očima zlato-žluté pruhy, které jsou na konci roztřepené. Samci bývají o něco větší než samice a mají také delší křídla nebo silnější zobák. Tyto parametry však nemusí byt vždy očima postřehnutelné. Od ostatních druhů jeho rodu je snadněji rozeznatelný, kvůli bělavým peřím pod očima.  Mláďata nemají výrazné barvy. První opeření je tmavě černé až hnědé na zádech s bílým bříškem, které později chytá krémový nádech, nebo je zbarveno do béžové. Dospívající jsou během chovu po celou dobu od dospělých rozeznatelní a to především nezbarvenými nebo plně nedorostlými charakterními chocholy.

Potrava a způsob lovu.

Živí se zpravidla hlavonožci (z 85 %), korýši (z 13 % a to především krilem) nebo malými rybami (z 2 %) ve velikosti 5,2 až 8,2 cm.  Stravovací návyky tučňáků novozélandských se liší v závislosti na lokalitě. Už při vzdálenosti 100 km od jiné kolonie můžeme zpozorovat jiné chování na základě odlišných podmínek a s nimi je spojeno především různorodé množství ulovené potravy – například na Stewartově ostrově uloví tučňák denně 160 g potravy, kdežto v zálivu Nového Zélandu až 345 g, tedy o polovinu více.  V období rozmnožování loví zpravidla v mělkých vodách blízko vodní hladiny, nejdále asi 9–16 km od svého hnízdiště. Jindy je schopen cestovat za potravou do vzdálenosti 750–2500 kilometrů a denně uplavat i 20–80 kilometrů, jak prokázala studie publikovaná v srpnu roku 2018, pod vedením ornitologa Thomase Matterna z novozélandské univerzity Otago – 17 tučňáků (10 samců a 7 samic) bylo vybaveno satelitními vysílači a ty průběžně ukazovaly jejich polohu.

Způsob života.

Tučňák novozélandský stráví až 75 % života na moři. V období rozmnožování jej nespatříme ve velkých a těsných koloniích, za což nepochybně může i jeho nízký populační stav. Na pevnině se hnízda nacházejí v uctivé vzdálenosti od sousedních ptáků, a lze je spatřit i daleko ve vnitrozemí v hustém lese. Zde ho neohrožují žádní predátoři, protože je dobře ukryt pod korunami stromů, a ze země maskován kořeny, kmeny nebo hustou vegetací.

Rozmnožování a chov mláďat.

V červnu až červenci se samec jako první dostaví k loňskému hnízdu a zanedlouho ho následuje i samice. Zpravidla do poloviny července se oddávají námluvám a páření.  V červenci až srpnu snese samice dvě malé vejce s tím rozdílem, že je druhé (123 gramů) oproti prvému (105 gramů) patřičně větší. Z většího vejce se také s větší pravděpodobností mládě vylíhne a úspěšné odchová. Inkubace trvá obvykle 30–36 dní s alternativním výkyvem 5–12 dnů.  První týdny po vylíhnutí střeží mláďata samec a samice jim denně přináší potravu. Jakmile jsou mláďata příliš velká, aby se vešla mezi nohy rodičů, utvoří s ostatními malé školky nebo jsou sama schována v hnízdě. Tento krok umožní rodičům lovit společně a síly tak podělit, jelikož mají mláďata vyšší nároky na přísun potravy. Krmení mláďat probíhá zásadně v hnízdě a pokud jsou mimo dosah, rodiče je zavedou zpátky.  Zhruba po deseti týdnech ztrácí mláďata „dětský“ šat a jsou plně odhodlána brázdit moře. Vrátí se asi po 5–6 letech, kdy budou pohlavně vyzrálý. Dospělý pobudou asi dva měsíce na moři a v únoru až březnu se vrátí opět na pevninu shodit opotřebené peří.  Od března do června se kolonie nachází mimo hnízdiště daleko na moři, kde se skupiny o 10–15 tučňácích společně vykrmují a připravují na další hnízdění.

Predátoři.

Největší hrozbu představuje chřástal weka ("Gallirallus australis") živící se vejci tučňáků. Jako nelétavý pták se dobře orientuje v porostech a tak často navštěvuje jejich hnízda. Dále je ohrožují především invazní druhy živočichů, jako třeba kuny, krysy, fretky, lasice, psi či divoké kočky, jenž mají spadeno nejen na vejce a mláďata, ale i na dospělé. V případě, že je pár zahnízděn při pobřeží, nevyhnou se útokům racků. Na moři se stávají oběťmi žraloků, tuleňů nebo lachtanů, a častou jsou smrtelně zraněni i od větších dravých ryb.

Ohrožení.

Populace.

V přírodě se rozmnožuje přibližně 6000 dospělých jedinců, přičemž populace klesá. Kvůli nízké populaci a nevelké rozloze výskytu je tučňák novozélandský klasifikován jako zranitelný.

Faktory.

Nejvyšší hrozbu představují invazivní živočichové, jež na ostrovy člověk zavlekl, a ty se usadily a množí (zatoulaní psi, kočky, lasice, fretky, weky). Během rozmnožování a línání korigují tito novodobý predátoři jejich úmrtnost až z 38 %. Samotný člověk je rovněž škůdcem, poněvadž ničí těmto tučňákům životní prostředí, a to neustávajícím osídlováním a omezováním prostoru. Případné mořské odchylky mohou způsobit podstatné změny v hojnosti kořisti, a budoucnost spojená s klimatickými výkyvy může mít rovněž negativní dopad.

Tučňák novozélandský ("Eudyptes pachyrhynchus"), přezdívaný tawaki, je zástupce čeledi tučňákovitých obývající novozélandský Jižní ostrov a Stewartův ostrov. Popsal ho v roce 1845 anglický zoolog George Robert Gray. Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí druh jako zranitelný. Odhaduje se, že v divoké přírodě přežívá pouze 3000 až 10 000 dospělých jedinců.

The Fiordland penguin ("Eudyptes pachyrhynchus"), also known as the Fiordland crested penguin (in Māori, tawaki or pokotiwha), is a crested penguin species endemic to New Zealand. It currently breeds along the south-western coasts of New Zealand's South Island as well as on Stewart Island/Rakiura and its outlying islands. Because it originally ranged beyond Fiordland, it is sometimes referred to as the New Zealand crested penguin.


Geografie.

Nationalpark Bayerischer Wald se původně rozkládal na ploše 13 100 ha v oblasti mezi Roklanem a Luzným. V roce 1997 bylo území NP rozšířeno o oblast severozápadně od Roklanu přes Falkenstein až k Bayerisch Eisensteinu. Uvnitř území NP leží pouze čtyři obce – Waldhäuser, Guglöd, Neuhütte a Zwieslerwaldhaus. Na území NP se nachází také jedno ze tří ledovcových jezer Bavorského lesa – Roklanské. Nejvyšším bodem národního parku je Roklan (1453 m). Národní park leží na východě Bavorska v zemských okresech Regen a Freyung-Grafenau.

Vegetace.

Více než 90 % plochy NP pokrývá les – především horský smíšený smrkovo-bukovo-jedlový les ve výškách 750–1200 m n. m., ale také rašelinné a podmáčené smrčiny v údolních polohách a horské smrčiny ve vrcholových partiích. Jen malými ostrovy v tomto lesním moři jsou kamenná moře, skalní hradby či horské pastviny (tzv. Schachten). Značná část plochy parku (v současnosti asi čtvrtina a počítá se s rozšířením) byla ponechána jako přírodní laboratoř vývoje lesa, kde člověk do vývoje lesních společenstvech přímo nezasahuje. Horský les se tak vyrovnává s větrnými polomy či napadením kůrovcem přirozenou obnovou odumřelého lesa. Nejcennějším a nejstarším lesním chráněným územím NP je pralesovitý zbytek horského smíšeného lesa na svazích Roklanu (jezerní stěna), chráněný od roku 1914 či Mittelsteighütte, a Höllbachgespräng v masivu Falkensteinu. Na území NP se nacházejí také rašeliniště – nejrozsáhlejším z nich je Grosser Filz - Klosterfilz u Riedlhütte na jižním okraji NP, dalšími významnými rašeliništi jsou Zwieselter Filz a Latschenfilz navazující na Modravské slatě.

Fauna.

Při jižním okraji NP u obce Neuschönau se nachází středisko Hans-Eisenmann-Haus, k němuž patří i rozsáhlý areál malých obor pro zvěř – Tierfreigelände. Jsou zde soustředěny druhy zvířat, které na území NP žijí anebo žily v minulosti – zubr, vlk, medvěd, rys, kočka divoká, vydra, bobr, další běžnější druhy lesní zvěře – prase divoké, jelen, ptáci (tetřev hlušec, dravci – sokol stěhovavý, pěvci, čáp černý, sovy – výr velký, puštík).

Nationalpark Bayerischer Wald (česky Národní park Bavorský les) byl vyhlášen 7. října 1970 a po svém rozšíření v roce 1997 má rozlohu 24 250 ha. Společně s Národním parkem Šumava, se kterým sousedí na severu a východě, tvoří jeden z největších (932,8 km2) bilaterálních národních parků Střední Evropy. Sídlem správy NP je město Grafenau ležící asi 10 km od hranice parku.

The Bavarian Forest National Park () is a national park in the Eastern Bavarian Forest immediately on Germany's border with the Czech Republic. It was founded on 7 October 1970 as the first national park in Germany. Since its expansion on 1 August 1997 it has covered an area of 24,250 hectares. Together with the neighbouring Czech Bohemian Forest the Bavarian Forest forms the largest contiguous area of forest in Central Europe.


Aplikace.

Sypný úhel se používá při návrhu zařízení pro zpracování sypkých materiálů. Může být používán například pro návrh skluzů nebo sil na ukládání materiálu nebo při konstrukci pásových dopravníků pro přepravu materiálu. Může také být používán pro určování, zda nedojde ke zhroucení haldy nebo nezpevněného stěrkového břehu; sklon osypů v geologii závisí na sypném úhlu a reprezentuje nejprudší sklon, který může hromada sypkého materiálu zaujímat. Tento sypný úhel je také důležitý pro výpočty stability plavidel.  Velikost sypného úhlu je také často používána horolezci jako faktor pro analýzu nebezpečí lavin v horských oblastech.

Určování sypného úhlu.

Existuje mnoho metod pro určení velikosti sypného úhlu, které mohou dávat poněkud odlišné výsledky. Výsledky jsou citlivé i na přesnou metodologii měření. Kvůli tomu nejsou data z různých laboratoří vždy srovnatelná. Jednou z metod je triaxial shear test, jinou je direct shear test.  Pokud činitel statického tření materiálu je známý, pak dobrý odhad sypného úhlu dává následující funkce. Tato funkce je vhodná pro případy, kdy zrna materiálu jsou drobná a hromadí se v náhodném pořadí.  kde "μ" je činitel statického tření a "θ" je sypný úhel.  Dlouho zůstávalo nejasné, jestli je sypný úhel závislý či nezávislý na gravitaci. Nejnovější výzkum založený na poznatcích marsovského vozítka Curiosity získaných při výzkumu svahových sesuvů na svazích marsovských písečných dun naznačuje, že sypný úhel je na gravitaci nezávislý. Dosahuje na Marsu stejných hodnot jako v případě Země.

Využití larvami mravkolvů.

Larvy mravkolvů chytají drobný hmyz například mravence do kuželovité jamky, kterou vyhrabou v sypkém písku tak, aby sklon stěn odpovídal kritickému sypnému úhlu písku. Toho dosáhnou vyhazováním sypkého písku z jamky, přičemž další písek se sesypává k larvě, až stěny jamky dosáhnou sypného úhlu. Když pak malý hmyz, obvykle mravenec, zabloudí do jamky, pod jeho vahou se písku začne sypat do středu, kde predátor, které jamku vytvořil, čeká pod tenkou vrstvou sypkého písku. Když si larva všimne kořisti, pomáhá tomuto procesu energickým vyhazováním písku ze středu jamky. Tím podkope stěny jamky a způsobí, že se začnou hroutit do středu. Písek, který larva hází, také zasypává oběť dalším materiálem, který ji zabraňuje dostat se na místa s menším sklonem, která vznikají hroucením původní jamky. To larvě umožní uchopit kořist, do které pak může vstříknout jed a trávicí šťávy.

Metody určování sypného úhlu.

Pro měření sypného úhlu existuje několik metod.

Metoda naklánění.

Tato metoda je vhodná pro jemnozrnné, nesoudržné materiály s velikostí zrn do 10 mm. Materiál je umístěn do krabice s průhlednou stranou pro sledování zrnitého test materiál. Na počátku musí být materiál srovnán rovnoběžně se dnem krabice. Krabice je pomalu nakláněna, dokud materiál nezačne sjíždět dolů, a pak se změří úhel náklonu.

Metoda komínku.

Materiál je vysypáván komínkem, aby tvořil kužel. Vrchol komínku musí být držen blízko rostoucímu kuželi a pomalu zdvihán, když se hromada zvětšuje, aby se minimalizoval vliv padajících zrn. Sypání se ukončí, když hromada dosáhne předem určené výšky nebo základna předem určené šířky. Obvykle se neměří přímo úhel výsledného kužele, ale spočítá se arkus tangens podílu výšky a poloviny šířky základny kužele.

Metoda otačejícího se válce.

Materiál je umístěn uvnitř válce s alespoň jednou průhlednou stranou. Válcem se otáčí pevnou rychlostí a pozorovatel sleduje materiál posunující se uvnitř válec. Efekt je podobný, jako když sledujeme prádlo převalující se přes sebe v pomalu se otáčející sušičce. Sypký materiál při pohybu uvnitř otáčejícího se válce zaujme určitý úhel. Tato metoda je vhodná pro získání dynamického sypného úhlu, jehož velikost se od statického sypného úhlu změřeného jinými metodami může lišit.

Sypný úhel různých materiálů.

Sypný úhel různých materiálů je uveden v následující tabulce: Všechny údaje jsou přibližné.

Sypný úhel je největší úhel, který může svírat vodorovná rovina a povrchová přímka kužele tvořeného sypkým materiálem. Sypný úhel závisí na vlastnostech materiálu, jako je jeho hustota, tvar a velikost zrn a koeficient tření materiálu.

The angle of repose, or critical angle of repose, of a granular material is the steepest angle of descent or dip relative to the horizontal plane to which a material can be piled without slumping. At this angle, the material on the slope face is on the verge of sliding. The angle of repose can range from 0° to 90°. The morphology of the material affects the angle of repose; smooth, rounded sand grains cannot be piled as steeply as can rough, interlocking sands. The angle of repose can also be affected by additions of solvents. If a small amount of water is able to bridge the gaps between particles, electrostatic attraction of the water to mineral surfaces will increase the angle of repose, and related quantities such as the soil strength.


Biografie.

Klein se narodil ve městě Feketehalom, Rakousko-Uhersko (dnes Codlea ve středním Rumunsku). Studoval medicínu na univerzitě v Budapešti a studium ukončil po první světové válce. Žil a pracoval jako lékař v Sedmihradsku. Klein byl považován za Volksdeutsche, tedy za Němce, který žil v Evropě mimo státy s německou majoritou. V roce 1939 byl jako rumunský občan naverbován do rumunské armády, kde v roce 1941 po vypuknutí války se Sovětským svazem sloužil jako záchranář na východní frontě. V květnu 1943 Ion Antonescu vyhověl žádosti Hitlera o vydání Němců. Němci v rumunské armádě byli přeřazeni do armády německé. Klein se stal vojákem ve Waffen-SS, byl zařazen do jednotek SS a byl vyslán do Jugoslávie.  Dne 15. prosince 1943 dorazil do koncentračního tábora Osvětim, kde nejprve sloužil jako táborový lékař v ženském táboře v Birkenau. Následně působil jako táborový lékař v cikánském táboře. Účastnil se také četných selekcí na rampě při příjezdu vlaků. V prosinci 1944 byl převelen do koncentračního tábora Neuengamme, odkud byl v lednu 1945 poslán do koncentračního tábora Bergen-Belsen pod velením Josefa Kramera.

Poválečné období.

Po osvobození tábora Brity pomáhal při jeho předávání britským jednotkám. Klein byl uvězněn a nucen pomoci pohřbít všechny nepochované mrtvoly v masových hrobech.  Na otázku jak by obhájil své činy před svými etickými povinnostmi lékaře Klein prohlásil: "Moje Hippokratova přísaha mi říká, abych z lidského těla vyřízl infekci. Židé jsou infekcí lidstva. Proto jsem je vyřízl."  Klein a dalších 44 osob z táborového personálu byli souzeni v procesu Bergen-Belsen britským vojenským soudem v Lüneburgu. Soud trval od září do listopadu 1945. Během soudního procesu Anita Laskerová dosvědčila, že se Klein zúčastnil selekcí osob do plynových komor.  Byl odsouzen k smrti a oběšen 13. prosince 1945 ve vezení v Hamelnu.

Fritz Klein (24. listopadu 1888 – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý nacistický lékař odsouzený k smrti za válečné zločiny spáchané v koncentračním táboře Bergen-Belsen během holocaustu.

Fritz Klein (24 November 1888 – 13 December 1945) was a German Nazi doctor and war criminal, hanged for his role in atrocities at Bergen-Belsen concentration camp during the Holocaust.


Život.

Pocházel z panovnického rodu Hohenzollernů. Jeho otcem byl kurfiřt Jan Cicero Braniborský, matkou Markéta Saská. Roku 1513 byl ve věku 23 let jmenován hornosaským arcibiskupem v Magdeburgu a administrátorem diecéze Halberstadt. O rok později se stal říšským kurfiřtem a arcibiskupem mohučským, ve 28 letech již byl kardinálem.  Aby byl schopen zaplatit náklady, které byly se získáním těchto úřadů spojeny, půjčil si 21.000 dukátů od bankéře Jakoba Fuggera. Od papeže Lva X. pak získal povolení k prodeji odpustků ve své diecézi, aby mohl dluhy splatit, ovšem za podmínky, že polovina výtěžku připadne papeži. Odpustky pak pro něj prodával i dominikán Johann Tetzel.  Tato skutečnost rozlítila Martina Luthera a byla jedním z důvodů, který jej vedl k sepsání jeho 95 tezí, kritiky církevních zlořádů, vedoucí k reformaci. Luther je Albrechtovi poslal 31. října 1517. Albrecht, který v nich spatřoval kacířství, je pak přeposlal papeži do Říma. Albrecht byl až do své smrti nejostřejším a nejpopulárnějším Lutherovým kritikem.  Albrechtovy politické ambice i jeho přátelství s kritikem katolické církve Ulrichem von Hutten zřejmě zpočátku vzbudily naděje, že by se mohl přidat k protestantům. Po německé selské válce se však definitivně zařadil na stranu katolicismu.  Statut renesančního velmože naplnil kardinál soužitím se ženou, ta mu porodila dceru, která po dosažení dospělosti stanula v čele dvora bekyň, který pro ni Albrecht založil v Schöntalu u Aschaffenburgu.  Zemřel na kurfiřtském hradě Martinsburgu v Mojhuči a byl pohřben v mohučském dómu, kde si dal zřídit honosný náhrobek se stojící sochou v životní velikosti, z carrarského mramoru.

Dóm a kostel Panny Marie v Halle.

Ve svém rezidenčním městě Halle se Albrecht Braniborský soustředil na tři stavby: nejprve zbudoval svou rezidenci Moritzburg. Dále starobylý dominikánský kostel proměnil v katedrálu (dóm), povýšil jej na biskupské sídlo a současně povýšil magdeburské biskupství na arcibiskupství.  Zároveň začal budovat nový velkolepý chrám zasvěcený Panně Marii. On i římští katolíci v městské radě tak chtěli čelit rostoucímu vlivu reformace. V roce 1529 bylo rozhodnuto o zboření dvou farních kostelů, zasvěcených Panně Marii a sv. Gertrudě. Zůstaly z nich stát jen čtyři věže, které byly postupně propojeny lodí nového chrámu.  Ačkoli měl sloužit jako podpora katolíků proti zastáncům reformace, nakonec právě v tomto ještě rozestavěném kostele v roce 1541 kazatel Justus Jonas občanům Halle oficiálně představil reformaci. Kardinál Albrecht město opustil a zanechal zde po sobě obrovské dluhy. Halle přešlo k protestantům, roku 1542 byl Jonas v kostele Panny Marie ustanoven ke kněžské službě a o další dva roky později se stal biskupem. V následujících letech v kostele třikrát kázal i Martin Luther. Velkolepé vybavení kostela včetně celoevropsky významných oltářů s malbami Lucase Cranacha staršího v době Albrechtova odchodu z Halle ještě nebylo kompletní, kardinál je zčásti odvezl s sebou.

Sběratel umění.

Kardinál byl typickým knížetem doby renesanční. Zajímal se o vědu a literaturu, proslul jako sběratel a mecenáš umění. Až do roku 1541 sídlil v rezidenci Moritzburg v Halle an der Saale. Zaměstnával zlatníky na dovršení hallského pokladu relikviií, relikviářů, křížů a precios, zvaného Hallské svátosti. Zaměstnával malíře (Lucas Cranach starší, Mathias Grünewald, Simon Frank), kteří jej portrétovali jako světce, jako kardinála sv. Jeronýma, biskupa sv. Erasma, sv. Martina či sv. Řehoře. Sbíral rukopisy a knihy, dal si vymalovat Modlitební knihu (nyní ve Dvorní knihovně v Aschaffenburgu), Knižní kalendář s obrázky světců na každý den mu zhotovil Lucas Cranach starší. V Halle založil klášter sv. Mořice, Marie Magdalény a Veroničiny roušky. Pro svou reprezentaci si objednával skvěla paramenta, dochovaly se dva pluviály a dvě mitry, jedna posázená drahokamy s výšivkou říčními perlami (nyní ve sbírce Staatliche Kunstsammlungen v Drážďanech).  V kostele Santa Maria dell'Anima v Římě si dal vybudovat markraběcí kapli, podílel se také na novostavbě Svatopetrské baziliky v Římě, obojí s podporou papeže financoval z prodeje odpustků.

Kardinál Albrecht Braniborský známý též jako Albert z Mohuče (28. června 1490, Cölln, dnešní Berlín – 24. září 1545, Martinsburg, Mohuč) byl říšský kurfiřt, v letech 1514 až 1545 arcibiskup mohučský a v letech 1513 až 1545 arcibiskup magdeburský.

Cardinal Albert of Brandenburg (; 28 June 149024 September 1545) was Elector and Archbishop of Mainz from 1514 to 1545, and Archbishop of Magdeburg from 1513 to 1545.


Biografie.

Původ, mládí, vzdělání.

Jan se narodil jako šesté ze sedmi dětí prince Maximiliána Saského (1759–1838) a jeho první manželky Karoliny Bourbonsko-Parmské (1770–1804). Jeho otec byl nejmladším synem saského kurfiřta Fridricha Kristiána Saského, jeho matka Karolina, rozená parmská princezna, byla vnučkou císařovny Marie Terezie.  Jan byl velmi záhy vzdělán ve správě království a převzal důležité úkoly ve finančním kolegiu. Po schválení ústavy v roce 1831 se stal princ Johann členem první komory saského "Landtagu" (parlamentu) a účastnil se aktivně jeho jednání.  Během jeho návštěvy v Lipsku v srpnu roku 1845 došlo k nepokojům, při nichž obyvatelstvo protestovalo proti němu a armáda zahájila proti demonstrantům palbu.

Vláda.

Jan se stal králem poté, co se jeho bezdětný starší bratr, král Fridrich August II. Saský, stal obětí smrtelné nehody (9. srpna 1854). Jan převzal i podle ústavy mu náležející předsednictví "Gesamtministerium". Díky svým dlouholetým zkušenostem se orientoval dobře ve všech oblastech státní správy a dokázal si o všem vytvořit vlastní úsudek. Fakticky tak byl svým vlastní ministerským předsedou. Váhu přikládal nanejvýš námitkám či jiným názorům svých ministrů Beusta a Falkensteina. Reforma justice v roce 1855, rozšíření železniční sítě, zavedení svobody řemesel vešly v život hlavně na jeho popud a díky jeho podpoře. Za jeho vlády došlo k uzavření obchodní smlouvy s Francií (1862) a k uznání nově vzniklého Italského království. Zasadil se pod vlivem Beustovým pro velkoněmeckou koncepci sjednocení říše (včetně západní části Habsburské monarchie). Saské království bojovalo v roce 1866 v prusko-rakouské válce na straně Rakouska. Po porážce v bitvě u Hradce Králové vstoupilo nakonec Sasko do Severoněmeckého spolku a roku 1871 se připojilo k Německému císařství pod hegemonií Pruska.  Zvláštní pozornost věnoval školství a vysokému školství. Podporoval "Saskou akademii věd"; roku 1824 založil "Königlich Sächsische Verein zur Erforschung und Erhaltung vaterländischer Altertümer (Královský Saský spolek pro výzkum dávnověku vlasti)" 1824 a roku 1863 časopis "Neues Archiv für Sächsische Geschichte (Nový archiv Saských dějin)".

Překladatel.

Vedle své politické práce se Jan věnoval literatuře. Pod pseudonymem "Philalethes" („Přítel pravdy“, odtud také jeho přídomek „Der Wahrhaftige“ – "Upřímný") překládal Dantovu Božskou komedii, podstatnou část z toho na zámku Weesenstein.

Manželství a potomci.

21. listopadu roku 1822 se v Drážďanech oženill s bavorskou princeznou Amálií Augustou, dcerou bavorského krále Maximiliána I.; s její mladší sestrou Marií Annou se v roce 1833 oženil Janův starší bratr, saský král Fridrich August II.  Z jejich manželství vzešlo devět potomků:

Jan I.Saský, plným jménem německy "Johann Nepomuk Maria Joseph Anton Xaver Vincenz Aloys Franz de Paula Stanislaus Bernhard Paul Felix Damasus" (12. prosince 1801, Drážďany – 29. října 1873, Pillnitz) byl v letech 1854–1873 saským králem. Byl činný i jako překladatel pod pseudonymem Philalethes.

John (; 12 December 1801 – 29 October 1873) was a King of Saxony and a member of the House of Wettin.


Život.

Původ a mládí.

Albert se narodil jako nejstarší syn (druhé dítě) z devíti potomků vévody Jana Saského a jeho manželky Amálie Augusty Bavorské. Albert získal vzdělání na univerzitě v Bonnu, na kterou nastoupil v roce 1847.

Vojenská kariéra.

Již v raném mládí projevoval sklony k vojenskému řemeslu a získal vojenské vzdělání. V 15 letech nastoupil do vojenské služby jako poručík a v roce 1849 se v hodnosti kapitána účastnil se saskými vojsky války proti Dánsku, z níž si odnesl saský Vojenský řád sv. Jindřicha a pruský řád «Pour le Mérite (Za zásluhy)». Poté v hodnosti majora velel samostatně budyšínské garnizoně. V roce 1853 se stal velitelem veškeré saské pěchoty.

Prusko-rakouská válka.

V prusko-rakouské válce (1866) velel celé saské armádě. Koncem června se připojil k proti Prusku sebrané Severní rakouské armádě a měl především podporovat generála Eduarda Clam-Gallase. Spolu s ním se účastnil 28. a 29. června bitev u Mnichova Hradiště a Jičína a 3. července u Hradce Králové úporně hájil pozici proti von Bittenfeldovi; vojenské umění a chrabrost saských jednotek uznával i nepřítel. Albertovy zásluhy byly oceněny velkým křížem Vojenského řádu sv. Jindřicha a rytířským křížem rakouského řádu Marie Terezie.

Francouzsko-pruská válka.

Na začátku francouzsko-pruské války v roce 1870 se saský korpus po velením prince Alberta připojil k Druhé německé armádě řízené princem Fridrichem Karlem Pruským. 18. srpna spolu s pruským gardovým korpusem s velkými oběťmi dobyl v bitvě u Gravelotte - St. Privat) silnou francouzskou pozici a tak zásadně přispěl k vítězství. Poté dostal velení znovu zformované Čtvrté armády, uskutečnil proslulý boční přesun k severu, porazil 30. srpna Mac-Mahona u Beaumontu a významně participoval v rozhodné bitvě u Sedanu, v níž byl francouzský císař Napoleon III. 2. září 1870 s armádou téměř 100 000 vojáků zajat. Po uzavření míru byl jmenován saským generálem-polním maršálem, současně mu byla německým císařem udělena maršálská hůl pruského generála-polního maršála.

Vláda.

9. srpna roku 1854 se Albert stal princem následníkem (korunním princem) poté, co jeho otec nastoupil jak Jan I. Saský na saský trůn po svém starším bratrovi, králi Fridrichu Augustovi I., který se stal obětí smrtelné nehody. Albert se stal předsedou státní rady a stal se politicky aktivní se značným vlivem. Králem se stal po smrti otce (29. října 1873). V době jeho vlády nedošlo k žádným významným událostem; král Albert se stranil vysoké politiky.

Manželství, následník.

18. června roku 1853 se oženil se švédskou princeznou Karolou Vasa, dcerou prince Gustava Vasy. Z jejich manželství se nenarodily žádné děti.  Král Albert zemřel v roce 1902 a byl pochován v Katedrále Nejsvětější Trojice v Drážďanech. Protože zemřel bezdětný, nastoupil po něm na saský královský trůn jeho mladší bratr Jiří jako Jiří I. Saský.

Albert Saský, celým jménem: "Frederick Augustus Albert Anton Ferdinand Joseph Karl Maria Baptist Nepomuk Wilhelm Xaver Georg Fidelis" (23. dubna 1828 Drážďany – 19. června 1902 Szczodre), z dynastie albertinských Wettinovců, byl v letech 1873 až 1902 králem saským.

Albert (; 23 April 1828 – 19 June 1902) was the King of Saxony and a member of the House of Wettin.


Mládí.

Jako čtvrtý syn krále neměl Roger původně žádné naděje na královský trůn. Smrt jeho tří starších bratří v letech 1138 až 1148 však zcela změnila situaci. Když pak otec v roce 1154 zemřel, nebyl Vilém dostatečně připraven převzít jeho roli. Po převzetí moci zachoval administrativu tak, jak ji otec v posledních letech vybudoval. Pouze anglický kancléř Thomas Brun byl nahrazen kancléřem Maiem z Bari. Skutečná moc v království byla v první řadě v rukou tohoto úředníka. Z nízkého původu se vypracoval k titulům admirála, "ammiratus ammiratorum" nebo také "Emír emírů". Maio pokračoval v Rogerově politice vyloučení šlechty z administrativních záležitostí a rovněž se snažil omezit přílišnou svobodu měst. Barony trpící pod královskou mocí podněcoval ke vzpouře papež Hadrián IV., o jehož uznání Vilém ani nežádal, ale i byzantský císař Manuel I. Komnenos a císař Svaté říše římské Fridrich I. Barbarossa.  Na konci roku 1155 řecká vojska obsadila Bari, Trani, Giovinazzo, Andrii a Taranto a začala obléhat Brindisi. Vilémova armáda se vylodila na poloostrově, zničila řeckou flotilu a armádu v Brindisi a obsadila Bari. Papež Hadrián se s tím smířil a v Beneventu podepsal 18. června dohodu, v níž opustil rebely a uznal Viléma jako krále. Během léta 1157 vyslal Vilém mohutnou flotilu (164 lodí a 10 000 mužů), která vyplenila řecký ostrov Euboia a město Almyros. V následujícím roce uzavřel Vilém s Řeky mír.  Tyto diplomatické úspěchy byly patrně dílem Maia. Na druhé straně království ztratilo své africké državy ve prospěch arabské dynastie Almohadů. Je však možné, že Maio sám radil tuto provincii opustit s ohledem na nebezpečí, které království hrozilo ze severu. Roku 1156 začala revolta ve Sfaxu (v dnešním Tunisu) a rychle se šířila. Pro její potlačení se nic nedělalo. Teprve v roce 1159 admirál Petr vedl mohutnou expedici se 160 loděmi proti Baleárským ostrovům, které byly v držení Saracénů. Se stejnou flotilou se pak snažil se osvobodit obléhanou Mahdii, avšak vrátil se zpět, aniž by došlo k bitvě. Petr v nemilost neupadl, ale již žádná expedice za udržením křesťanské Mahdie nebyla vyslána. Město padlo 11. ledna 1160.

Boje o udržení trůnu.

Maiova politika vedla ke všeobecnému spiknutí a v listopadu 1160 byl Maio v Palermu zavražděn vůdcem sicilských šlechticů Matějem Bonelim. Baroni nehodlali svrhnout i krále, přáli si však slabou vládu. Vhodným kandidátem se zdál být Vilémův nejstarší syn Roger IV., vévoda Apulienský.  Po zavraždění Maia napadli královský palác dva vlastní královi příbuzní: Šimon, Vilémův nelegitimní polobratr a stejně nelegitimní synovec Tankred Sicilský. Král byl s celou svou rodinou zajat. Králův život ušetřil Richard, hrabě z Molise. Následně pochodoval v ulicích Palerma a oznamoval, že bude za svůj čin o tři dny později v katedrále korunován. Zatímco král zůstával v rukou konspirátorů, kteří se nemohli dohodnout, zda ho mají zavraždit nebo pouze zbavit moci, lid a armáda se spojili na jeho obranu. Povstání bylo potlačeno a královská moc obnovena. Bonello byl oslepen a krátká vojenská akce proti vzbouřencům se omezila na vypálení jejich města Butera.  Při prvním útoku na palác za osvobozením krále, byl králův syn Roger zabit zbloudilým šípem (i když výše zmíněný zaujatý historik Falcandus naznačuje, že mohlo jít o královu pomstu nevěrnému synovi).

Poslední léta.

Po porážce vzbouřenců svěřil Vilém řízení státních záležitostí do rukou mužů, kteří prošli Maiovou školou. Vytvořil triumvirát: pronotář Matouš z Ajella, hrabě Sylvester z Marsica (ten zdědil Maioův majetek) a biskup Palmer ze Syrakus (zvolený, ale nevysvěcený). Další léta již byla klidná. Stal se oblíbencem papeže Alexandra III., neboť jej podporoval v boji proti vzdoropapežům i proti císaři Barbarossovi. Když byl papež v Lateránském paláci v listopadu 1165 slavnostně instalován, čestnou stráž tvořili právě Normané  Vilém I. zemřel 7. května 1166 a je pohřben v katedrále ve městě Monreale. Se svou ženou Markétou Navarrskou měl čtyři syny.

Vilém I. zvaný "Špatný" nebo také "Zlý" (italsky "Guglielmo il Malo", 1131 – 7. května 1166, Palermo) byl druhým králem Sicílie. Vládl od otcovy smrti roku 1154 až do své vlastní. Byl čtvrtým synem Rogera II. Sicilského a Elvíry Kastilské, dcery Alfonse VI. Kastilského a jeho čtvrté ženy Isabely, dcery sevillského emíra.

William I (1120 or 1121 – May 7, 1166), called the Bad or the Wicked (), was the second King of Sicily, ruling from his father's death in 1154 to his own in 1166. He was the fourth son of Roger II and Elvira of Castile.


Historie.

Středověk.

Opatství Panny Marie a sv. Blažeje založil na den sv. Michaela 29. září roku 1074 arcibiskup Gebhard ze Salzburgu spolu se třemi biskupy a salzburským benediktinským opatem Arnem za hojné účasti štýrské šlechty, kléru i laiků. Fundaci umožnil odkaz dědictví korutanské hraběnky, později svatořečené Hemmy, alias Emy z Gurku. Usídlila se zde komunita mnichů z opatství svatého Petra v Salzburgu pod vedením prvního opata Isingrina. Druhý opat Giselbert zde zavedl Clunyjskou reformu. Další z časných opatů byl Wolfhold z Freisingu (1115-1137), který přestavěl klášterní kostel na trojlodní baziliku s mramorovými sloupy a roku 1121 založil nedaleký ženský konvent benediktinek, především jako "Damenstift" pro vzdělávání dívek z bohatých rodin. Tato vzdělávací tradice zůstala v klášteře silná dodnes.  Románské stavby padly za oběť požáru z roku 1152, zůstalo po nich jen zdivo západního podvěží, dva portály druhotně vezděné na severní a na jižní straně kostela, a socha ležícího lva, požírajícího člověka, v současnosti instalovaná při vchodu do knihovny a do expozice Přírodovědného muzea a uměleckých sbírek, vpravo od pokladny.  Klášter prosperoval během celého středověku, zejména písařská a ilumnátorská dílna ve skriptoriu. Opat Engelbert z Admontu (1297–1327) byl slavný učenec a autor mnoha literárních děl. Dostavbu kostela o dlouhou hlavní loď a kaple s Božím hrobem vedl opat Wilhelm von Reissberg (1384-1391). Ve 14. století proslula zdejší stavební huť Niklase Velbachera.

Renesance.

Války proti Turkům a reformace vedly opata Valentina k rezignaci kvůli jeho reformním názorům; politické změny způsobily zdlouhavý pokles, ale s protireformací opatství kolem roku 1600 znovu vzkvétalo. Roku 1619 měl kostel 18 oltářů a monumentální náhrobek opata Gebharta. Kromě základní školy, později přestěhované do Judenburgu, zde byla činná řádová fakulta teologie a filosofie. Opat Albert z Mucharu byl dobře známý jako historik přednášející na Univerzitě ve Štýrském Hradci. Gymnázium bylo založeno roku 1644, a je činné po reformách do současnosti. Pro učební účely bylo založeno Přírodovědecké muzeum.

Baroko.

V letech 1628 - 1659 vládl uměnímilovný opat Urban Weber, který roku 1659 dosáhl infule preláta jako nejvyššího stupně pontifikálií. Rozšířil knihovnu o stovky svazků knih. Založil nedaleký zámek Röthelstein, užívaný jako opatská rezidence, a upravil mariánské poutní místo Frauenberg na návrší asi 8 kilometrů od kláštera. Klášter byl nadále nejvýznamnějším ve Štýrsku. Během 17 a v 18. století opatství bylo stavebně uzavřeno a kostel vyzdoben bohatými štukaturami a nástěnnými malbami. Výtvarná a hudební tvorba zde dosáhla vysoké kvality a šíře umělecké produktivity. Dochovaná paramenta, antependia a tapisérie patří k pracím světoznámé vyšívačské dílny laického bratra Benno Haana (1631-1720). Výzdobu kostela a kláštera obstarali malíři otec Martin Altomonte (1657 - 1745) a syn Bartolomeo Altomonte (1694 - 1783), Oltářní obrazy vytvořili Georg Bachmann (oltář s Umučením sv. Barbory) a Martin Johann Schmidt zvaný Kremser-Schmidt, a sochy Joseph Thaddäus Stammel, po požáru z roku 1865 jen z malé části dochovanou.

Nová doba.

Dne 27. dubna 1865 se rozhořel katastrofální čtyřdenní požár, který téměř zničil celý klášter. Zatímco konvent, umělecké sbírky a klášterní archiv byly v drtivé většině spáleny, knihovna byla zachráněna. Rekonstrukce byla započata v následujícím roce, projekt a stále nebyla úplná roku 1890.  Ekonomická krize v 30. letech 20. století donutila opatství prodat mnoho jeho uměleckých děl a během období nacismu byl klášter zrušen a mniši vystěhováni. Vrátili se roku 1946 a benediktinská komunita zde žije dodnes.  Od roku 1641 bylo opatství členem Salzburské kongregace, která byla roku 1930 sloučena s Rakouskou kongregací Benediktinské konfederace.

Klášterní kostel.

Nynější stavba kostela Panny Marie a svatého Blažeje je již pátá v pořadí. Předchozí stavby jsou doloženy archeologickými a stavebně historickými průzkumy a v expozici klášterního muzea prezentovány pomocí modelů.  Nejstarší chrám nahradila kolem roku 1121 románská trojlodní sloupová bazilika, kterou poničil požár z roku 1152. K její opravě došlo ještě za opata Gottfrieda I. do roku 1165. Opat Berthold II. dal kolem roku 1250 ke kostelu přistavět jako boční křídla dvě sakristie, první pro preciosa a paramenta, a druhou pro knihy a archiv. Obě se zčásti dochovaly a byly pojaty do současné stavby.  Gotickou přestavbu kostela zahájil roku 1276 opat Heinrich II. a jeho následovníci vedli admontskou stavební huť až do 15.století. Pozdně renesanční podoba kostela s novými štukovými klenbami, opatskou kryptou pod presbytářem a budovou konventu byla dokončena společně s dovršením náboženské protireformace za opata Matthiase Preiningera roku 1626, také hlavní oltář byl tehdy štukový. V barokním slohu přibylo několik oltářů a prospekt varhan.  Novostavbu trojlodní baziliky navrhl a zahájil štýrský architekt Wilhelm Bücher (1824 - 1888) na místě zničeného kostela po požáru ze 24. dubna 1865 ještě téhož roku. Je inspirována Řezenskou katedrálou a byla první církevní stavbou v Rakousku, postavenou v novogotickém stylu a s využitím moderních stavebních materiálů (portlandského cementu). Zdi shořelé stavby byly strženy s výjimkou závěru chóru a románského bočního portálu z 12. století. Dvě hranolové věže při západním průčelí chrámu jsou 75 a 74 metrů vysoké. Trojosá fasáda průčelí má po stranách trojbokého štítu sochy svatých Benedikta a jeho sestry Scholastiky, a v jeho vrcholu sochu svatého Blažeje, patrona kostela a opatství.  Interiér trojlodí člení bohatě profilované pilíře na střední loď s lichými arkádami v patře, a na dvě nižší boční lodi, zaklenuté křížovými klenbami. Obě boční lodi mají po pěti bočních kaplích a šesti oltářích. Kostel má 13 oltářů:  Samostatně stojící barokní stavbou je kaple sv. Blažeje.

Dnešek.

Od roku 1958 byla ve zbytku příčného křídla kláštera, přiléhajícího z jižní strany k bazilice, adaptována moderní kaple sv. Benedikta a po té zdvižen sloup se sochou sv. Hemmy. Komunitu tvoří kolem 27 mnichů a 54 laických zaměstnanců. Opatství je zodpovědné za 27 farností, provozuje základní školu s asi 600 žáky a domov důchodců ve Frauenbergu. Jeho různé podniky zahrnují vodní a lesní hospodářství, stavební oddělení, malířské a restaurátorské dílny, dvě restaurace, vinotéku, zahradnictví, lékárnu, aj. Mniší s praktikujícími studenty a starají se o správu klášterního muzea, knihovny a archivu, sbírek a o celoroční průvodcovskou službu.

Knihovna.

Sál knihovny byl projektován a postaven roku 1776 architektem Josephem Hueberem. Je 70 metrů dlouhý, 14 metrů široký a 13 metrů vysoký, a je největší klášterní knihovnou na světě. Má podélnou dispozici ze sedmi navazujících prostor na půdorysu elips a kružnic, klenby s pasy jsou zaklenuty mělkými kupolemi a vyzdobeny štukaturami, zlaceném a freskami Bartolomea Altomonteho, zobrazujícími etapy lidského poznání, bvědění až do Božího zjevení. Knihy jsou v patrových skříních podél stěn, jejich druhé patro je přístupno čtyřmi točitými schodišti, skrytými za dveřmi s maskou ze hřbetů knih. Obíhá je balkon s kovovým zábradlím. Osvětlení je zajištěno 48 okny a odráží se od barevnosti bílých stěn a skříní se zlatými motivy. Architektonické uspořádání a design vyjadřují ideály osvícenství a všeobecné přístupnosti vzdělávání. V knihovně je umístěno 70 000 svazků knih, celkový počet titulů je 200 000. Pod knihovním sálem je oddělení rukopisů a inkunábulí (prvotisků). Těch má opatství více než 1400. Nejstarší z nich pocházejí z opatství svatého Petra v Salcburku, odkud byly věnovány zakladatelem kláštera arcibiskupem Gebhardem.

Muzeum.

Od barokního období opati nashromažďovali různé sbírky "kuriozit", školní vyučovací a vědecké vzory přírodnin, které byly z větší části zničeny v ohni roku 1865. V rámci rekonstrukce otec Gabriel Strobl od roku 1840 začal nahrazovat ztracené sbírky, a vytvořil jádro moderních muzeí. Otec Strobl byl botanik, ale také systematicky zpracoval sbírky evropských savců, ptáků, hadů a sbírku hmyzu, jíž proslul jako jeden z největších entomologů své doby. Muzeum přírodní historie nyní obsahuje nejen zoologickou sbírku, více než 250 000 exemplářů hmyzu, včetně jedné ze tří největších sbírek dvoukřídlých v Evropě. Posledním přírůstkem je vycpaný africký lev, který obohatil bírky jako exponát roku 2016.  Opatství dále vystavuje dvě umělecké sbírky sakrálního historického umění a moderního umění. Historická umělecká sbírka byla pro veřejnost zpřístupněna v roce 1959 otcem Adalbertem Krausem a od roku 1980 byla významně rozšířena. Současné muzeum bylo otevřeno v roce 2003. Základem jsou obrazy, sochy a klenotnice s preciosy a paramenty od doby románské do poloviny 20. století. Vynikají mezi nimi románská berla sv. Gebharda s hlavicí ze slonoviny z 11.století, gotický stříbrný cestovní oltářík biskupa Albrechta ze Šternberka s ametystovou deskou a konskeračním nápisem z roku 1375, gotická desková malba Ukřižování se sv. Rochem a donátory, barokní sluncová monstrance, několik kalichů, ciboria a procesní kříž s relikvií z roku 1503. Z parament vyniká gotická tzv. Gebhartova mitra s malbami ze 14.století, pozdně gotická smuteční kasule z černého sametu s aplikovaným krucifixem a dvojicí aliančních erbů z roku 1519, barokní baldachýn s výšivkami a skládací trůn (faldistorium). Barokní malbu zastupují zejména díla bratří Altomonte.  Od roku 1997 opatství také buduje sbírku současného umění, z velké části vytvořenou mladými rakouskými umělci.

Opatství Admont (německy "Stift Admont") je benediktinský klášter, situovaný ve vysokohorském alpském údolí řeky Enže v rakouském městě Admont. Je nejstarším a jediným dosud živým klášterem ve Štýrsku, obsahuje největší klášterní knihovnu na světě a rozsáhlé sbírky přírodovědecké a umělecké. Je známý zejména svou barokní architekturou.

Admont Abbey () is a Benedictine monastery located on the Enns River in the town of Admont, Austria. The oldest remaining monastery in Styria, Admont Abbey contains the largest monastic library in the world as well as a long-established scientific collection. It is known for its Baroque architecture, art, and manuscripts.


Geografie.

Cinque Terre leží v hornaté Ligurii. Hornatina a vrchy Ligurských Apenin zde dosahují až k pobřeží Ligurského moře. Oblast se vyznačuje skalnatým pobřežím a strmými útesy. Na skalních terasách se pěstuje vinná réva a olivy. Jednotlivé vrchy mají nadmořskou výšku mezi 500 až 800 m. K nejvyšším vrcholům náleží "Monte Malpertuso" (812 m) nad Vernazzou.

Cinque Terre.

Riomaggiore, 1 700 obyvatel, první z "vesniček" Cinque Terre, vzdálená přibližně 10 minut jízdy vlakem od La Spezie, farní kostel "San Giovanni Battista" z let 1340 - 43, pozůstatky hradu z 15. až 16. st.  Manarola, 350 obyvatel, gotický kostel "San Lorenzo" z roku 1338 se strážní věží z 16. st.  Corniglia, 200 obyvatel, nejobtížněji dostupná vesnice leží na 100 m vysoké skále, gotický kostel "San Pietro" z roku 1334  Vernazza, 900 obyvatel, je považována za nejkrásnější z rybářských vesniček Cinque Terre, hlavní náměstí leží přímo v přístavu, zde také najdeme románský kostel "Santa Maria di Antinochia" z roku 1318 a hrad s věží "Castello dei D"oria z 15. st.  Monterosso al Mare, 1 450 obyvatel, největší z pěti vesnic, na hlavním náměstí "Piazza Garibaldi" stojí budova "Logia de Podesta" se strážní věží ze 14. st. a gotický kostel "San Giovanni Battista" ze 13. st. Na kopci pak najdeme kapucínský klášter "San Francesco" vystavěný v letech 1619 - 23. Obec je rozdělená na dvě části, propojená tunelem, na skále nad mořem stojí obranná věž "Torre Aurora" ze 16. st.

Doprava.

Vesničky jsou dostupné vlakem na trase La Spezia - Genova. Mezi jednotlivými obcemi se lze pohybovat po značených trasách, zmíněným vlakem, ekologickým autobusem, který jezdí v rámci Cinque Terre, případně i lodní dopravou.

Cinque Terre je skalnatá pobřežní oblast na Italské riviéře, respektive v její východní části nazývané "Riviera di Levante". Oblast leží v severozápadní části Itálie, v "Janovském zálivu", podél pobřeží Ligurského moře. Zahrnuje celkem pět obcí: Riomaggiore, Manarola, Corniglia, Vernazza a Monterosso al Mare. Obce se vyznačují terasovitě postavenými domy na skalních útesech, staršího i novějšího data.

The Cinque Terre (;, meaning "Five Lands") is a coastal area within Liguria, in the northwest of Italy. It lies in the west of La Spezia Province, and comprises five villages: Monterosso al Mare, Vernazza, Corniglia, Manarola, and Riomaggiore. The coastline, the five villages, and the surrounding hillsides are all part of the Cinque Terre National Park, a UNESCO World Heritage Site.


Sportovní kariéra.

S tréninkem začal v plaveckém oddílu klubu PSV Eindhoven. První úspěchy slavil v roce 1993 na Olympijských dnech mládeže v Eindhovenu a o rok později v Pardubicích na evropském mládežnickém šampionátu, kde získal tři zlaté medaile. Specializoval se zejména na sprinterské kraulařské tratě. Mezi dospělými se výrazně prosadil na olympijských hrách 1996, kde sice medaili nezískal, ale překvapil dvěma čtvrtými místy na 100 a 200 m volný způsob. Od roku 1998 pak pravidelně sbíral cenné kovy na světových i evropských šampionátech. Po zisku šesti zlatých medailí z mistrovství Evropy 1999 byl favoritem i na olympiádě v Sydney 2000. Tam v semifinále závodu na 200 m volný způsob zlepšil světový rekord, ale Australan Ian Thorpe za ním zaostal jen o 0,02 sekundy. V ostře sledovaném finále pak van den Hoogenband svůj semifinálový čas vyrovnal a Thorpa porazil. Rovněž v semifinále závodu na 100 m volný způsob překonal světový rekord, který vydržel až do března 2008, kdy byl rychlejší Francouz Alain Bernard. Ve finále pak porazil olympijského vítěze z let 1992 a 1996 Alexandra Popova. O rok později na mistrovství světa ve Fukuoce získal čtyři stříbrné medaile. Titul mistra světa v dlouhém bazénu v kariéře nezískal. Na olympiádě 2004 obhájil zlato na 100 m volný způsob a přidal stříbrné medaile na 200 m a 4x100m volný způsob. Jeho posledními velkými závody byly olympijské hry 2008 v Pekingu. V semifinále na 100 m volný způsob tam překonal svůj holandský (a do března toho roku i světový) rekord, ve finále ale obsadil až páté místo. Krátce poté oznámil ukončení aktivní kariéry.

Pieter van den Hoogenband (* 14. března 1978, Maastricht) je bývalý nizozemský plavec. Je trojnásobným olympijským vítězem z let 2000 a 2004.

Pieter Cornelis Martijn van den Hoogenband (; born 14 March 1978) is a Dutch former swimmer. He is a triple Olympic champion and former world record holder.


Biografie.

Původ, mládí.

Alžběta se narodila jako druhé dítě (první dcera) francouzského krále Jindřicha II. a jeho manželky Kateřiny Medicejské. O jejím dětství není mnoho informací; má se za to, že byla poznamenána mimomanželskými zálety a dobrodružstvími svého otce, zvláště jeho milostným poměrem s Dianou z Poitiers, kterým se otec nikdy neskrýval.  Alžběta vévodila dvoru „dětí Francie“ (králových potomků) po boku mladé Marie Stuartovny, pozdější skotské královny. Marie byla snoubenkou jejího bratra, dauphina Františka, a sdílela s Alžbětou komnatu do své svatby v roce 1558.

Manželství.

Prvním uchazečem o Alžbětinu ruku byl anglický král Eduard VI., zemřel však jako velmi mladý roku 1553. Alžběta byla zasnoubena se španělským infantem Donem Carlosem, ale politické turbulence v důsledku smlouvy z Cateau-Cambrésis (sňatek byl potvrzením této mírové smlouvy mezi Francií a Španělskem) nenadále vyžadovaly její sňatek s jeho otcem, španělského krále Filipem II., čerstvým vdovcem (jeho předchozí manželka, anglická královna Marie Tudorovna, zemřela 17. listopadu 1558). Svatba v zastoupení se uskutečnila 22. června roku 1559 v Notre Dame v Paříži; v průběhu svatebních oslav zemřel tragicky její otec, král Jindřich II. (byl smrtelně zraněn při turnaji konaném na oslavu sňatku). Na španělské území vkročila ani ne patnáctiletá Alžběta poprvé 6. ledna následujícího roku 1560 a o měsíc později, 2. února se v Guadalajaře konaly svatební obřady, při nichž se snoubenci poprvé setkali tváří v tvář; Alžběta si dlouho měřila svého manžela, až se jí se smíchem zeptal: ""Díváte se, zda nemám bílé vlasy?"". Pro nízký věk nevěsty a její nedospělost bylo manželství konzumováno až v květnu roku 1561. Přes velký věkový rozdíl (18 let) byl Filip Alžbětě velmi oddán a byl jí oporou, i když onemocněla pravými neštovicemi.

Potomci.

Ze šťastného a spokojeného manželství vzešly dvě dcery, třebaže Alžběta byla čtyřikrát těhotná. Její první těhotenství, jež přišlo až čtyři roky po svatbě v roce 1564, skončilo potratem dvojčat, a protože další těhotenství nepřicházelo, nechala královna přivézt do Madridu ostatky sv. Eugenia, prvního pařížského biskupa a mučedníka. Ať již s boží pomocí či bez ní přirozenou cestou porodila Alžběta 12. srpna 1566 dceru, jež dostala jméno Isabela Klára Evženie – Isabela (= Alžběta) po své matce, Klára podle jména světice dne narození a Evženie podle světce, jehož Alžběta prosila o pomoc. Po roce porodila další dceru Kateřinu Michaelu (10. října 1567); po tomto porodu onemocněla horečkou.

Smrt.

V květnu roku 1568 se královnino zdraví opět zhoršilo. Nové těhotenství bylo doprovázeno silnými nevolnostmi s úporným zvracením, jež se pokoušeli zmírnit dvorní lékaři. 3. října 1568 však Alžběta potratila syna, jenž nepřežil, a v průběhu potratu ve věku 23 let zemřela.  Byla pohřbena v Královské hrobce kláštera El Escorial, avšak nikoli po boku svého manžela a ostatních královen, neboť se nestala matkou krále Španělska.

Odraz v kultuře.

Alžběta se objevuje jako jedna z hlavních postav v opeře Don Carlos Giuseppe Verdiho.

Alžběta z Valois (13. dubna 1545 Fontainebleau – 3. října 1568 Madrid) byla rodem francouzská princezna a sňatkem královna španělská, neapolská, sicilská, vévodkyně burgundská, lucemburská, brabantská a milánská.

Elisabeth of Valois (; ) (2 April 1545 – 3 October 1568) was a Spanish queen consort as the third spouse of Philip II of Spain. She was the eldest daughter of Henry II of France and Catherine de' Medici.


Sousední obce.

Avermes, Bressolles, Neuvy, Toulon-sur-Allier, Yzeure

Doprava.

Moulins leží na hlavní silnici N 7 (Paříž - Lyon - Nice, z Paříže do Nevers dálnice A 77), silnice RN 9 vede do Clermont-Ferrand a dále na jih. Na nádraží "Moulins sur Allier" zastavují expresy Paříž - Clermont-Ferrand, rychlíky do Paříže, Nantes, Tours, Bourges, a do Lyonu. Asi 10 km jihovýchodně od města je sportovní letiště Moulins - Montbeigny.

Historie.

Jméno Moulins se poprvé zmiňuje roku 990 jako "Villa Molinis", roku 1103 se zmiňuje kostel a roku 1232 dostalo městská práva. Roku 1327 bylo panství hrabat de Bourbon povýšeno na vévodství a od roku 1356 si Bourboni v Moulins budovali své hlavní sídlo. Založili a přestavěli řadu kostelů, rozšířili zámek a město dostalo první hradby. Roku 1429 zde krátce pobývala Jana z Arku a roku 1457 básník François Villon. Roku 1523 se vévoda Karel z Bourbonu přidal na stranu císaře Karla V. proti francouzskému králi Františkovi I., který tuto zradu potrestal zabavením majetku. Místo vévodství zřídil královskou provincii jako věno francouzských královen a Moulins se stalo jejím hlavním městem. Město dále rostlo a bohatlo, roku 1536 byla vybudována nová hradba, zahrnující i jeho předměstí. Roku 1562 město obléhali hugenoti, byli však odraženi.  Roku 1604 byla založena jezuitská kolej a roku 1621 zde svatá Jeanne de Chantal, zakladatelka Řádu Navštívení Panny Marie, založila klášter, kde sama roku 1641 zemřela. V období absolutismu bylo Moulins místem vyhnanství pronásledovaných šlechticů a jejich rodin, s rozvojem říční dopravy a řemesel (nožířství, hedvábnictví) však dále rostlo. Roku 1762 byl dokončen kamenný most, který nahradil několik předchozích, a slouží dopravě dodnes. Roku 1859 bylo Moulins připojeno na železnici, za Druhé světové války bylo hraničním městem mezi okupovanou a vichistickou Francií a v okolí probíhala častá střetnutí s partyzány.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Moulins je francouzské město v regionu Auvergne-Rhône-Alpes, hlavní město (prefektura) departementu Allier a arrondissementu Moulins. Město s bohatou historií leží na řece Allier, asi 70 km severně od Clermont-Ferrand. Je centrem arrondissementu Moulins a sídlem biskupa Moulinské diecéze. V roce 2010 zde žilo 19 094 obyvatel.

Moulins (; ) is a commune in central France, capital of the Allier department. It is located on the Allier River.


Život.

Narodil se okolo roku 952 v rodině vévody Sergia z Ravenny. V mládí žil nezřízeně a prostopášně. Ve společnosti štolbů, zbrojnošů a lovců vyrostl v jinocha nevázaného a nevědomého, jenž se věnoval výhradně zábavám a radovánkám. Miloval rytířské zápasy, honby a hry, hlučné pitky a styky s nemravnými ženami. Když mu bylo asi 20 let, neobyčejná událost dala jeho životu nový a neočekávaný směr. Jeho otec Sergius, muž náruživý a prchlivý, se pohádal o kus pozemku se svým příbuzným a vyzval ho na souboj. Jedním ze svědků duelu musel být i mladý Romuald, protože jinak by ho otec vyloučil z dědictví. V souboji Sergius svého soka zabil. Tato událost mladíkem otřásla a jeho svědomí mu od té doby vytýkalo, že je spoluviníkem hrozné vraždy.  V roce 973 se rozhodl opustit svět a vstoupil do benediktinského kláštera svatého Apolináře v Classe nedaleko Ravenny. Oplakával tam hříchy svého mládí a stal se vzorem horlivého kajícníka. Byl přijat do benediktinského řádu a složil sliby. Ve své horlivosti káral liknavější řeholníky, že důsledně nezachovávají původní přísnou řeholi sv. Benedikta. Vlažní a lhostejní mniši zahořeli proti němu nenávistí a vytýkali mu, že svou bezmeznou přísností ruší pokoj a svornost v klášteře. Proto se svolením opata asi po třech letech z kláštera odešel a odebral se do krajiny nedaleko Benátek k věhlasnému poustevníku Marinovi, aby se od něho naučil přísnému a nábožnému životu.  Marinus ho učil poustevnickému životu tvrdou rukou a vedl ho zejména k pokoře a trpělivosti. Kdykoli se Romuald při společném zpívání a odříkávání žalmů v něčem zmýlil, dostával od Marina prutem notnou ránu za ucho. Mladík to disciplinovaně snášel, pouze když od těch ran začal na levé ucho nedoslýchat, poprosil pokorně svého učitele, aby ho v budoucnu šlehal za pravé ucho.  V roce 978 přišel do Benátek opat Guerin z kláštera Saint-Michel de Cuxa ve východních Pyrenejích. Tento klášter byl význačným střediskem mnišské obnovy, která vycházela z francouzského benediktinského kláštera Cluny. Marinus a Romuald se s opatem Guerinem dohodli, že vstoupí do jeho kláštera. Připojil se k nim ještě benátský dóže Pietro Orseolo, jenž se rozhodl opustit politickou dráhu a stát se mnichem. V klášteře Saint-Michel de Cuxa nežil Romuald přímo mezi mnichy, ale v poustevně nedaleko kláštera, kde se v tichu modlil, umrtvoval a pracoval.  Asi v roce 988 dostal zprávu, že jeho otec Sergius, který se po osudném souboji ze strachu před krevní mstou uchýlil do jednoho kláštera nedaleko Ravenny, si řeholní život omrzel a klášter opustil. Bez meškání se vrátil do Itálie, v Ravenně vyhledal otce a přemluvil ho, aby se kajícně do kláštera vrátil. Romuald již v Itálii zůstal a zdržoval se na různých pouštích, kam k němu přicházeli mniši a poustevníci, kteří toužili po vyšší dokonalosti. Zreformoval nebo založil několik mnišských komunit, jednu z nich též v pouštní krajině na ostrově Pereu u Ravenny. Mezi jeho obdivovatele patřil i císař Otto III., který ho v roce 998 ustanovil opatem v klášteře sv. Apolináře v Classe, v němž Romuald kdysi započal mnišský život. Byl opatem přísným, ukládal mnichům, aby zevrubně a svědomitě zachovávali všechna pravidla řehole svatého Benedikta; mniši ho proto začali nenávidět a vzdorovali jeho rozkazům. Romuald nechtěl být odpovědný za nekázeň v klášteře a již po roce opatskou hodnost složil. Odebral se do Říma a vykonal i pouť do kláštera Montecassino, mateřského kláštera benediktinského řádu.  Potom cestoval po Itálii a všude bojoval proti svatokupectví i proti nekázni a světáckému duchu v klášterech. Za to se mu často dostávalo výsměchu a potupy. Z mnohých klášterů, kde zavládl světácký duch, byl násilně vypuzen, ba několikrát mu bylo ukládáno o život. On však i nadále zakládal a obnovoval řeholní domy a poustevny a vychoval velké množství horlivých mnichů. Počátkem roku 1012 přišel do Toskánska a zřizoval tam poustevny. Jistý občan města Arezza, jménem Maldoli, měl krásný pozemek v blízkém pohoří uprostřed hlubokých bukových lesů (50 km severně od Arezza). Ve snu se mu zdálo, že na tom pozemku vidí vysoký, až do nebes sahající žebřík, po němž vystupovali bíle odění mniši. Považoval tento sen za pokyn od Boha a nabídl pozemek Romualdovi k založení poustevnické osady. Romuald dar s radostí přijal a zřídil na pozemku svatyňku ku poctě Božského Spasitele a vedle ní patero chýšek pro sebe a pro své čtyři druhy. Poustevna byla nazvána Campo Maldoli, to je pozemek Maldolův (zkráceně Camaldoli). Osada záhy proslula, z blízka i z daleka přicházeli četní poustevníci a zřizovali si v ní chýšky. Z této družiny povstal později řád kamaldulskýc poustevníků, kteří spojují benediktinské mnišské ideály s poustevnickým způsobem života.  Romuald svým žákům předepsal velmi tvrdá pravidla na základě staré řehole sv. Benedikta, ale na rozdíl od ostatních benediktinů, kteří nosili černé roucho, jeho žáci nosili řeholní roucho bílé. Poustevníci žili velice přísně, zachovávali úplné mlčení a dodržovali půst o chlebě, zelenině a vodě, pokrmů masitých a vína se zdržovali. Chodili bosi, hlavu měli oholenou, ale vousy nosili dlouhé. Každý z nich měl svou chýšku se zahrádkou a kapličkou, pokrmy jim řeholní bratří dávali do okénka. Všechny poustevny byly ohrazeny zdí, za níž se rozkládala hospodářská stavení k osadě příslušná. Uprostřed chýšek stál kostel, v němž se poustevníci scházeli ke mši svaté a k církevním hodinkám. Jinak se zdržovali ve svých chýškách a trávili život v modlitbách, ve svatém rozjímání a zabývali se ruční prací.  Sám Romuald se snažil být svým druhům vzorem poustevnického života. Neustále trestal své tělo za hříchy, jichž se v mládí dopouštěl. Čítal každodenně životy svatých a napodoboval je v konání rozličných kajících skutků. Jeho lůžkem byl slamník na holé zemi, pod řeholním rouchem nosil stále tři hrubé pásy.  Když utvrdil poustevnickou komunitu v Camaldoli, ustanovil Petra Daguina za převora a sám odešel do umbrijských hor, kde založil další poustevnickou osadu; odtud občas vycházel na rozličná místa v Itálii. Navštívil i císaře Jindřicha II., který přijel do Itálie, aby se od papeže nechal korunovat. Ke konci života se odebral do kláštera Val di Castro ve střední Itálii, který také kdysi založil, a zřídil si opodál něho v lesním úvalu poustevnu. V této poustevně zemřel dne 19. června 1027; pochovali ho v klášteře.

Úcta.

Romuald byl prohlášen za blahoslaveného již v roce 1032, tedy pět let po své smrti. Jeho kult se rozvinul především v Itálii a v benediktinském řádu. Asi v roce 1042 sepsal sv. Petr Damiani obsáhlý spis "Vita Beati Romualdi" ("Život blahoslaveného Romualda"). V roce 1072 potvrdil papež Alexandr II. kamaldulskou řeholi.  V 15. století přenesli benediktinští mniši Romualdovy ostatky z kláštera Val di Castro do Jesi. V roce 1481 je získali kamaldulští poustevníci a přenesli je do kostela svatého Blažeje ve Fabrianu, který se od té doby nazývá kostel sv. Blažeje a Romualda.  V roce 1595 ho papež Klement VIII. prohlásil za svatého a ustanovil za den jeho pocty 7. únor (7. února 1481 byly převezeny světcovy ostatky do kostela ve Fabrianu). Při reformě kalendáře v roce 1969 byla jeho liturgická památka stanovena na 19. červen, tedy na výroční den světcovy smrti.  Svatý Romuald je patronem kamaldulského řádu; znázorňován bývá většinou s vousem, oděn v bílém hábitu, se svatozáří a berlou, jindy s knihou a modelem poustevny. Andrea Sacchi ho na obraze z roku 1631 zobrazil ve společnosti řeholních spolubratrů, přičemž v pozadí jsou vidět schody do nebe, po nichž vystupují bíle odění poustevníci.

Žáci sv. Romualda a české země.

Kamadulský řád v českých zemích nepůsobil, přesto byli již v 11. století dva žáci sv. Romualda horlivě uctíváni i v Čechách a na Moravě. Na pokyn císaře Oty III. totiž na přelomu let 1001/1002 dva žáci sv. Romualda z poustevny v Pereu u Ravenny, Benedikt a Jan, odešli do Polska, aby pokračovali v misii umučeného svatého Vojtěcha mezi Polany a Prusy. Dne 11. listopadu 1003 byli spolu s dalšími třemi spolubratry zavražděni. Ostatky těchto svatých Pěti bratří nechal v roce 1039 kníže Břetislav I. přenést do Prahy a odtud se dostaly také do dalších míst v českých zemích. Tito mučedníci byli zařazeni mezi české zemské patrony neboli ochránce.  Svatý Bruno z Querfurtu, jehož do poustevnického života zasvětil sám sv. Romuald, napsal životopis svatého Vojtěcha, druhého biskupa pražského, se kterým se osobně znal, a sepsal též historii svatých Pěti bratří.

Svatý Romuald (it. "Romualdo"; lat. "Romualdus"; asi 952 Ravenna – 19. června 1027 Val di Castro) byl italský světec, mnich, poustevník, zakladatel kamaldulského řádu.

Romuald (; 951 – traditionally 19 June, c. 1025/27 AD) was the founder of the Camaldolese order and a major figure in the eleventh-century "Renaissance of eremitical asceticism". Romuald spent about 30 years traversing Italy, founding and reforming monasteries and hermitages.


Atletická kariéra.

První úspěchy.

Již jako patnáctiletý skočil do dálky 7,34 metru a svou skokanskou všestrannost prokázal překonáním 2,05 m ve skoku do výšky.  Hranici osmi metrů ve skoku do dálky překonal poprvé v roce 1967, kdy také začal sbírat první domácí i mezinárodní úspěchy. V halové sezóně 1967 se stal v Oaklandu skokem dlouhým 8,21 metru mistrem USA (AAU) ve skoku do dálky. V letní části sezóny 1967 získal stříbrnou medaili na Panamerických hrách v kanadském Winnipegu. Ve stejném roce reprezentoval americký kontinent ve slavném utkání Amerika-Evropa v Montrealu, kde zvítězil výkonem 8,04 m.

Před olympijskými hrami 1968.

V halové sezóně 1968 znovu zvítězil na mistrovství USA (opět 8,21 metru), ale především vytvořil dva nejlepší světové halové výkony všech dob: nejdříve 20. ledna 1968 skočil v Kansas City 8,25 m, čímž o 2 centimetry překonal dosavadní světové halové maximum sovětského dálkaře Igora Ter-Ovanesjana z roku 1966. Poté, na studentském mistrovství USA (NCAA) 15. března 1968 v Detroitu, zlepšil tento výkon na 8,30 m. Tento Beamonův halový rekord překonal až v roce 1980 Američan Larry Myricks (8,38 m). Na stejném univerzitním mistrovství zvítězil Beamon kromě dálky dokonce i v trojskoku. Na olympijské hry 1968 do Mexika odjížděl jako vedoucí muž olympijské sezony 1968 (8,33 metru, 20.6.1968 na mistrovství USA v Sacramentu, pouhé dva centimetry za tehdejšími světovými rekordy Ralpha Bostona a Igora Ter Ovanesjana), v září zvítězil na americké olympijské kvalifikaci v Echo Summit, na které dokonce při jednom z pokusů s nadlimitní podporou větru (8,39 m) přistál za značkou platného světového rekordu.

Olympijské hry 1968 v Mexiku.

Na olympijských hrách v Mexiku zlepšil už v kvalifikaci Američan Ralph Boston výkonem 8,27 m svůj vlastní olympijský rekord (8,12) z olympijských her 1960 v Římě. Beamon skočil 8,19 m, což byl druhý nejdelší skok kvalifikace. Postoupil ovšem až na poslední, třetí pokus.  Ve finále, pořádaném v pátek 18. října 1968 se 190 cm vysoký a 73 kilogramů vážící student z texaského El Pasa v 15:30 hod. ujal vedení hned prvním skokem: rozhodčí ovšem nebyli schopni výkon změřit instalovanou měřící technikou (v Mexiku to bylo optické měřidlo, kterým se pohybovalo po jakési vyvýšené kolejnici paralelně s délkou doskočiště: toto měřidlo však bylo nastaveno na maximální hodnotu 8,60 m). Pořadatelé museli narychlo shánět klasické pásmo (Beamon později dokonce tvrdil, že pásmo na stadionu nebylo k nalezení a pořadatelé ho prý museli jít narychlo koupit do nejbližšího železářství) a teprve potom mohli délku skoku změřit – po pětiminutovém přeměřování byla ohlášena délka skoku - 8,90 m! Tedy zlepšení světového rekordu o neuvěřitelných 55 centimetrů. Beamon si zprvu neuvědomoval, jaký epochální skok se mu povedl, a teprve, když mu pořadatelé naměřený výkon přepočítali na americké stopy a palce (poprvé v historii překonal nejenom hranici 29 stop, ale i 28 stop), začal jásat a líbat tartanové rozběžiště. Bob Beamon nastoupil ještě k druhému pokusu, ale skočil jen 8,04 m a dál už v soutěži nepokračoval. Ostatně brzy po Beamonově světovém rekordu začalo na olympijském stadionu pršet a naděje i na pouhé přiblížení se nové metě se pro všechny finálové účastníky stala nereálnou. Druhý v soutěži skončil Klaus Beer z Německé demokratické republiky v novém rekordu NDR (a de facto i celoněmeckém rekordu) 8,19 m. Ralph Boston nezopakoval výkon z kvalifikace a výkonem 8,16 m skončil až třetí, čtyři centimetry před dosavadním spoludržitelem světového rekordu Igorem Ter-Ovanesjanem. Ten po bronzech z her 1960 a 1964 skončil mimo stupně vítězů, ale alespoň si udržel evropský rekord.  Světový rekord byl součtem Beamonovy skvělé celoroční formy, vysoké nadmořské výšky, bezpochyby také Beamonovy dobré adaptovanosti na trénink ve vyšších geografických polohách (El Paso) a v neposlední řadě i maximální povolené podpory větru (2,0 metru za sekundu). A právě tato síla větru byla později zdrojem diskusí a určitých pochybností: novináři poukazovali na to, že větrná síla 2,0 (při jejímž překročení by již sprinterské a horizontálně skokanské výkony nemohly být uznány za rekordní) byla v Mexiku měřena až nápadně často.  Tisk okamžitě nazval Beamonův skok „skokem do 21. století“ - Beamonův světový rekord nakonec sice platil dlouhých 23 let, ale překonán byl ještě ve 20. století a nebyl nakonec ani nejdéle platným z mexické záplavy světových rekordů: nejdéle vydržel světový rekord americké mužské štafety na 4x400m (2:56,1), který byl vyrovnán na olympijských hrách 1988 v Soulu, ale překonán byl až v roce 1992, na následujících olympijských hrách v Barceloně.  Beamon - stejně jako ostatní afroameričtí sportovci oné doby - vystupoval proti rasismu ve své rodné zemi. Těsně před olympijskými hrami v Mexiku byl dokonce málem vyloučen ze své univerzity, když odmítl reprezentovat svůj vysokoškolský tým v utkání proti jiné univerzitě, známé svými rasistickými projevy. Na samotných olympijských hrách v roce 1968 se ovšem na stupních vítězů zdržel protestních projevů, které na stejných hrách předváděli jeho krajané ze sprinterské skupiny z univerzity v San Jose po bězích na 200 m, 400 m a 4x400 metrů a které za další čtyři roky vyvrcholily incidentem při vyhlašování vítězů a hraní americké hymny po běhu na 400 metrů mužů na olympijských hrách v Mnichově. V projevu k americkým sportovcům před olympijskými hrami v Atlantě v roce 1996 naopak vyzýval své krajany, aby se zdrželi těch protirasistických vystoupení, která by v konečném efektu mohla ve světě vést spíše k podněcování antiamerických nálad.

Po olympijských hrách.

Bob Beamon se ke svému mexickému skoku již nikdy nepřiblížil: závodil ještě v roce 1969 a v červnu obhájil v Miami titul mistra USA skokem dlouhým 8,20 m, což byl třetí nejdelší výkon světových dálkařských tabulek 1969. Jeho další dráhu zastavilo v roce 1969 vážné zranění stehenního svalu. Do dálkařského sektoru se vrátil, ovšem v roce 1970 skočil v hale už jen 7,88 metru. Poměrně dobrých výkonů však v dalších letech dosahoval jako profesionál: v roce 1972 skočil v hale 8,11 metru, o rok později - a znovu v roce 1975 - 8,16 metru.  Beamonův rekord byl dlouho považován za nepřekonatelný. Honba za jeho zdoláním byla skutečně dlouho neúspěšná a skončila až za 23 let, když na mistrovství světa v Tokiu v roce 1991 posunul Američan Mike Powell hodnotu světového rekordu na 8,95 metru.

Osobní život.

Bob Beamon ukončil v roce 1970 studium na University of Texas v El Pasu (kam přestoupil z North Carolina A&T) a stal se sociálním pracovníkem. V současné době je šéfem Art of Olympians, organizace, která sdružuje olympioniky zabývající se uměleckými aktivitami (malířství, grafika, tanec, literární činnost, fotografování, módní návrhářství apod.) Sám navrhuje design oblečení, soustřeďuje se na návrhy motýlků. Věnuje se také hudbě (bubny). Výsledky umělecké činnosti olympioniků Beamon shromažďuje v galerii ve městě Fort Myers na Floridě.  V roce 2013 byl hostem atletického závodu Zlatá tretra v Ostravě. Při této návštěvě vystoupil také v České televizi, v jednom z dílů cyklu Na plovárně, připravovaného Markem Ebenem.

Historie pokusů o překonání Boba Beamona.

Americký sprinter a dálkař Carl Lewis sice již v roce 1982 skočil přes 9 metrů, výkon ale nebyl měřen kvůli nejasnému přešlapu.  Oficiálně změřených skoků do větší vzdálenosti, než jaké Beamon dosáhl v Mexiku v roce 1968, bylo od jeho legendárního výkonu dosaženo zatím jen šest:

Robert (Bob) Beamon (* 29. srpna 1946 New York) je bývalý americký dálkař, olympijský vítěz, který se zapsal do historie atletiky jako tvůrce jednoho z nejpamátnějších okamžiků tohoto sportu. Na LOH 1968 v Mexiku roku 1968 překonal jedním povedeným pokusem světový rekord ve skoku dalekém o celých 55 centimetrů na 890 cm (dodnes rekord OH).

Robert Beamon (born August 29, 1946) is an American former track and field athlete, best known for his world record in the long jump at the Mexico City Olympics in 1968. He broke the existing record by a margin of 55 cm and his world record stood for almost 23 years until it was broken in 1991 by Mike Powell., the jump is still the Olympic record and the second longest wind legal jump in history.


Život.

Byl původně katolickým knězem, později evangelicko-reformovaným pastorem a teologem. Byl to nejpřednější polský činovník reformace, humanista, spisovatel, překladatel a diplomat, sekretář polského krále Zikmunda I. Starého od r. 1521. Organizátor evangelických sborů v Anglii a východním Frísku, zakladatel Evangelické reformované (kalvínské) církve v Polsku. Bratranec primase Polska Jana Laského. Jediný polský činovník reformace evropského významu, uctěný na ženevském pomníku reformace. Zasloužil se o rozvoj spisovné polštiny a písemnictví a také polského humanizmu a demokratických tradic.

Léta studií a hledání.

Laský se narodil do zámožné a vlivné rodiny polského šlechtického rodu jako syn Jaroslava, seradského vojevody a Zuzany z nedalekého hradu Buková Hora (Bąkowa Góra). Učení pobíral na dvoře svého strýce a jmenovce Jana Laského (1456–1531), velkokancléře království a později arcibiskupa a primase Polska. V letech 1514 až 1519 odjel na studia, prvně do Vídně a dále do Itálie, kde studoval teologické právo, starověkou literaturu a jazyky (latinu, řečtinu, němčinu a italštinu na univerzitách v Boloni a v Padově.  Podle přání strýce se věnoval kariéře v duchovenstvu, ale předně se chtěl seznámit s intelektuálními proudy doby. Z toho důvodu se roku 1525 vrátil na Západ. V Bazileji se spřátelil s vynikajícím humanistou Erazmem z Rotterdamu, bydlel v jeho domu několik měsíců, přispíval mu na jeho živobytí a nakonec odkoupil drahocenné Erasmovy knihovní sbírky při ponechání jich k Erasmově užití až do konce života. Později celý soubor přivezl do Polska na Laského pokyn Andrzej Frycz Modrzewski.  Západní Evropa se nacházela v bouřlivém čase vznikající reformace a Laský se seznámil s rozmanitými ideovými směry tohoto času. Poznal přední reformátory, jako Ulrich Zwingli, Joachim Camerarius, Johannes Oecolampadius, Albert Hardenberg, Martin Bucer a Filip Melanchton.

Johannes a Lasco, vl. jm. "Jan Łaski", známý také jako "Jan Laský, Jan z Łaska, Jan Lascius", (1499 v Lasku – 8. ledna 1560 v Piňčově) byl polský protestantský reformátor, mladší synovec svého jmenovce Jana Laského, primase Polska.

Jan Łaski or Johannes à Lasco (1499 – 8 January 1560) was a Polish Reformed reformer. Owing to his influential work in England (c. 1543–1555) during the English Reformation, he is known to the English-speaking world by the Anglicised form John à Lasco (or less commonly, John Laski).


Evoluce.

V oku se obvykle vyskytuje hned několik typů čípků, každý specializovaný na vnímání určité barvy, na níž je přizpůsoben maximální citlivostí. Primitivní obratlovci zřejmě měli hned čtyři druhy čípkových buněk, první ve fialové oblasti (370 nm), druhý v modré oblasti (445 nm), třetí v zelené (508 nm) a konečně čtvrtý v oranžové oblasti (560 nm). Toto tzv. tetrachromické vidění přetrvává u mnoha ryb, želv, ještěrů a ptáků. Citlivost jednotlivých typů čípků může být (u nesavčích obratlovců) dána pomocí různě zbarvených tukových kapének, které fungují jako filtry propouštějící přednostně určitý rozsah vlnových délek světla.  Naopak u savců došlo k ztrátě dvou typů čípkových buněk a většina savců má tedy dichromatické vidění (mají jen buňky specializované na oranžovou a fialovou oblast). U lidoopů však následně vznikl třetí typ čípků, načež jsou obdařeni čípky pro modrofialovou (cca 425 nm), zelenou (cca 530 nm) a oranžovou (cca 560 nm) barvu. Rozdíly v citlivosti čípků jsou u člověka dány existencí tří různých opsinů, tedy světločivných proteinů, přičemž každý má jiné absorpční maximum pro světlo. Vznik třetího typu čípků se odehrál před cca 40 miliony lety a podle jedné z hypotéz nastal při přechodu na stromy ve chvíli, kdy primáti potřebovali rozeznat zralé plody od nezralých podle jejich barvy.

Lidské čípky.

Stavba.

Čípky jsou protáhlé buňky o rozměrech 60 × 1,5 μm, které vznikly modifikací nervových buněk. Skládají se ze dvou částí, vnější (směřující ven z oka) a vnitřní (směřující „do sklivce“). Obě části jsou odděleny konstrikcí (zúženinou). Ve vnější části, která má kónický (čípkovitý) tvar, se nachází samotné centrum vidění. Tato část obsahuje četné disky propojené s membránou (vznikají vchlípením cytoplazmatické membrány). Disky obsahují velké množství proteinu jodopsinu (též fotopsin). Ve vnitřní části buňky se nachází velké množství mitochondrií a glykogenu. To naznačuje, že v této části se soustřeďuje energetický metabolismus, který vyživuje zbytek buňky. Nedaleko se také nachází množství ribozomů (resp. polyribozomy) umožňující rychlou syntézu proteinů.

Funkce.

V každé lidské sítnici je asi 6 milionů čípků (tedy mnohem méně než tyčinek); ovšem existují tři funkční typy. Není možné je rozeznat na základě stavby buňky, ale na základě druhu fotopsinu, jejž obsahují. Každý ze tří druhů buněk totiž obsahuje poněkud jiný jodopsin, jeden je specializován na zelenou barvu, druhý na barvu modrou a třetí na červenou barvu spektra. Čípky potřebují ke své práci poměrně hodně velké osvětlení (rozhodně více než tyčinky), ale na druhou stranu zajišťují preciznější vidění než tyčinky.

Čípek je fotoreceptorická buňka v oční sítnici, která umožňuje barevné vidění. Vyskytuje se v určité podobě u většiny obratlovců, ačkoliv chybí např. u paryb či u některých nočních obratlovců. Čípek je pojmenován podle tvaru buňky, který přibližně zaujímá.

Cone cells, or cones, are photoreceptor cells in the retinas of vertebrate eyes including the human eye. They respond differently to light of different wavelengths, and are thus responsible for color vision, and function best in relatively bright light, as opposed to rod cells, which work better in dim light. Cone cells are densely packed in the fovea centralis, a 0.3 mm diameter rod-free area with very thin, densely packed cones which quickly reduce in number towards the periphery of the retina. There are about six to seven million cones in a human eye and are most concentrated towards the macula.


Od řídítek k volantu.

Luigi Fagioli se narodil v Osimu u Ancony 10. června 1898. Odtud se odstěhoval do Gubbia v Umbrii, aby dokončil studia na střední škole. Sotva dvacetiletý mladík, robustní a atletické postavy se zpočátku věnoval fotbalu a boxu. Až později podlehl fascinující kráse motorů a vrhl se do sedla motocyklu. Nejprve závodil na stroji značky Borgo, poté SAAR, který nalezl v prachu stodoly a za nesouhlasu otce Sisinia, zrekonstruoval a posléze s ním i závodil na různých akcích po celé Itálii. Příčiny těžké havárie, která se mu přihodila při závodech do vrchu v Pistoie a také domluva rodičů, ovlivnily budoucí rozhodnutí mladého Luigiho, který zanechal nestabilitu dvou kol za jistotu kol čtyř.

První vítězství.

Po debutu v Poháru Perugie v roce 1925, čekaly Fagioliho závody, které ho definitivně chytly u srdce. O rok později už „eugubino“ (přezdívka Fagioliho, vznikla podle města, kde žil -Gubbio) vychutnává první vítězství a to při Premio Perugino del Turismo. Od tohoto momentu se začíná odvíjet jedna z nejhvězdnějších kariér v celé historii italského automobilového sportu. Fagioli jí dokázal psát svojí bravurností a odvahou a dokazuje to i krocením zdivočelých koní pod kapotou Maserati, Alfy Romeo, ale i Mercedesu a Auto Unionu.  Těžko asi někdo spočítá kolika závodů se Fagioli zúčastnil, jen v roce 1928 jich bylo kolem pětadvaceti, stejně tak vítězství, které ho vynesli mezi absolutní špičku a dokonce o kousek před ní. Za sebou často nechával piloty zvučných jmen jako je Clemente Biondetti, Rudolf Caracciola, Louis Chiron, Enzo Ferrari, Tazio Nuvolari, Juan Manuel Fangio, Giuseppe Farina, Achille Varzi a nespočet dalších. Lidé ho oslavují, tisk vyzdvihává, všichni v něm vidí budoucího šampióna. Napovídají tomu i výsledky na závodní dráze v Avellinu i na Targa Florio, ale i při Grand Prix v Římě a v Monze, všude se zapsal zlatým písmem do výsledkových listin.

Cesta Do Německa.

V roce 1933 po polovině sezóny, poznamenané mechanickými problémy, které přivádí do těžké krize nejen Fagioliho, ale i lidí okolo jeho týmu Tridente. Pomocnou ruku podává Enzo Ferrari, Fagiolimu nabízí superrychlou Alfu P3, aby tak doplnil řady modenského týmu, oslabeného odchodem Tazia Nuvolariho, který založil vlastní tým společně s bratrem Barracchinim.  V posledních třech měsících, které zbývají do konce sezóny, Fagioli dokázal zvítězit ve většině závodů a tyto senzační výsledky mu zajistili titul mistra Itálie.  Úspěch v národním šampionátu mu otevřel cestu za Alpy. Z Německa dostává nabídku od Mercedesu, podepsáním smlouvy si Fagioli zajistil příjem 300 000 lir ročně. Eugubino přijímá, a opouští tak italskou stáj, ale Enzo Ferrari mu to nikdy nedokáže odpustit. Jednak měl velké plány do následující sezóny, ale i proto, že v něm viděl nástupce legendárního Tazia Nuvolariho. Fagioli zůstal u Mercedesu až do konce roku 1936, tato spolupráce přinesla spoustu nádherných momentů a překrásných vítězství jak na Nürburgringu, tak v Poháru Acerbo, ale i v Monze a Monte Carlu. Společně s úspěchem se začala projevovat i neskrývaná rivalita se stájovým kolegou Rudolfem Caracciolou, který byl v počátku v ústraní po těžkém úrazu nohou. Silné neshody vedou k rozhodnutí odejít z týmu. Fagiolimu se nezamlouvá stájová strategie, kterou otevřeně kritizuje. Pří Grand Prix Španělska jede Fagioli vstříc svému vítězství, ale je zastaven sportovním ředitelem Mercedesu Neubauerem, musí zpomalit, i v Belgii musí nechat vůz Caracciolimu. Vztah mezi oběma piloty se snaží urovnat němečtí funkcionáři, přesto Fagioli ke konci sezóny odchází. Odchodem z Mercedesu se Fagiolimu otevřeli dveře do další německé stáje, Auto Union, která potřebovala nejen pilota, ale především zkušeného analytika vozu a dobrého znalce evropských tratí. Smlouva byla sepsána v Zwickau v březnu roku 1937 hned poté co Luigi testoval nové monstrum zkonstruované inženýrem Ferdinandem Porschem. Se stříbrným GP C a posléze s aerodynamickým Stromlienwagen, Fagioli dojíždí jen ve čtyřech závodech až do konce roku je vyřazen pro bolesti zad. I když zkušenost s Auto Union měla jen krátké trvání, Fagioli byl jediný kdo dokázal s naprostou přirozeností ovládat toto velice výkonné monstrum poháněné šestilitrovým dvanáctiválcem umístěným za zády pilota. Zanechal tak za sebou příjemné vzpomínky na práci v německém týmu, kam ho přijel vystřídat Achille Varzi.

Vznik mistrovství světa F1.

Válka přerušila kariéru Fagioliho a ten se odebral do lesů v Pietramelina, aby se věnoval lovu. Jakmile zbraně byly složeny a motory znovu ozvučeli závodní tratě, přání opět tisknout volant ve svých rukou přilákalo i Fagioliho.  Po pár pokusech najít vhodný vůz, Fagioli zkoušel Fiat Monaci bimotore v závodě Fasano – Selva v roce 1947, na Mille Miglia v roce 1949 je za volantem vozu Fiat 1100S. Eugubino se rozhodl pro vůz OSCA 1100S, aby se prezentoval na závodech po celé Itálii a dokázal zvítězit v závodě okolo Kalábrie, okolo Sicilie, na Mille Miglia a v Pescaře, ale přáním Fagioliho je znovu řídit velkoobjemový vůz. Příležitost na sebe nenechala dlouho čekat. V roce 1950 se založením prvního Světového Šampionátu F1 ho povolala Alfa Romeo, aby doplnil dvojici Farina a Fangio.  S příchodem Fagioliho, tři Alfy 158, známe jako Alfetty, v každém závodě vytvářely nepropustnou rudou zeď, přes kterou se jen těžko někdo dokázal přehoupnout.Trojice „3F“ je nepropustná až do konce sezóny, poté co zvítězili v šesti Grand Prix ze sedmy, obsadili první tři místa v konečné klasifikaci. Farina se stal mistrem světa jen s dvou bodovým náskokem před Fagiolim, ale protože se započítávali pouze čtyři nejlepší výsledky, musel se Fagioli spokojit s nižším stupínkem a přenechat tak místo Argentinci Fangiovi.  S tímto výsledkem, v 52 letech, by kdokoli jiný mohl být spokojeny, ale Fagioli měl ještě energie na rozdávání. O rok později stále s Alfettou F1 dokázal zvítězit ve Velké ceně Francie. Další úspěchy přicházejí s vozem OSCA z dílny bratrů Maserati a s Vozem Lancia B20 GTI na silnicích Mille Miglia na Grand Prix Říma, na okruhu Posillipo a znovu na Mille Miglia v roce 1952.  Závod v Bresci měl být konfrontací mezi Alfou Romeo a Lancií a mezi Ferrari a Mercedesem. Fagioli překvapil jen ty co neznají jeho skutečný potenciál, podtrhuje tu své vrcholné dílo pilotujíc Lanciu. Zvítězil s přehledem ve své kategorii a je třetí v celkové klasifikaci, byla to pro něj obrovská radost především proto, že dokázal nadělit celých osm minut bývalému kolegovy z týmu Caracciolovi na Mercedesu 300 SL.  Výsledek závodu v Bresci je poslední stránkou sportovní legendy. Několik dní poté, 30. května přišla nehoda s vozem Lancia B20 v přípravě na závod vozu GTI v ulicích Monte Carla. Kariéra Luigi Fagioliho byla narušena a 20. následujícího měsíce definitivně ukončena, zemřel Šampion.

Formule 1.

<nowiki>*</nowiki> Střídal se ve voze s Juan Manuelem Fangiem. O body se poté dělili.

Luigi Fagioli (9. června 1898 Osimo, Itálie – 20. června 1952 Monako) byl italský pilot Formule 1. Fagioli jako dvacetiletý začal s motocyklem Borgo. V roce 1924 se těžce zranil a definitivně zanevřel na dvě kola a přešel k automobilům, v roce 1933 nastoupil do týmu Enza Ferrariho. Poté byl tři roky v týmu Mercedes a Auto Union. Ve věku 52 let dokázal zvítězit v Mille Miglia. V roce 1952 těžce havaroval při závodech sportovních vozů v Monte Carlu. Svým zraněním několik dní poté podlehl.

Luigi Cristiano Fagioli (; 9 June 1898 – 20 June 1952), nicknamed "the Abruzzo robber", was an Italian motor racing driver. He is currently the oldest driver to win a race in Formula One, also being the only race winner born outside the 20th century.


Počátky.

Leroy Grumman a jeho budoucí obchodní partneři pracovali ve 20. letech 20. století pro leteckého výrobce "Loening Aeronautical Engineering". Když však firmu pohltila společnost Keystone Aircraft a přemístila výrobu z New Yorku do státu Pensylvánie, Grumman a další jeho kolegové se rozhodli firmu opustit a založit si vlastní společnost. V roce 1929 zahájili činnost vlastní společnosti v areálu malého leteckého výrobce " Cox-Klemin Aircraft Co." v Baldwinu na Long Islandu.

Meziválečná doba.

Firma, která nejprve vyráběla hliníkové součásti pro kamióny, brzy získala první kontrakty u amerického námořnictva. Grumman navrhl první prakticky použitelný zatahovací podvozek pro plovákové letouny, což firmě pomohlo v prosazení se na trhu. První letoun firmy, objednaný americkým námořnictvem, byl Grumman FF, stíhací dvouplošník se zatahovacím podvozkem. Grumman FF založil dlouhou řadu palubních letounů firmy a stal se předchůdcem slavné řady stíhacích koček Grummanu (typy s kočičími jmény Wildcat, Hellcat, Cougar, Panther apod.). V meziválečné době ho následovaly ještě zlepšené typy Grumman F2F a Grumman F3F.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války Grumman vyráběl tři legendární typy, které v ní měly velice důležitou roli. Palubní stíhací letoun Grumman F4F Wildcat nesl hlavní tíhu bojů první etapy války v Pacifiku a byl brzy nahrazen modernějším typem Grumman F6F Hellcat, který se stal hlavním prvkem získání letecké převahy nad japonským letectvem. Dalším základním typem spojenců byl torpédový bombardér Grumman TBF Avenger.

Studená válka.

Po válce se Grumman i nadále snažil držet krok s vývojem techniky a byl nadále orientován na palubní letouny. V roce 1949 vstoupil do služby jeho první palubní letoun s proudovým motorem, stíhací typ Grumman F9F Panther, ze kterého byla vyvinuta verze s šípovým křídlem Grumman F-9 Cougar. Skutečně úspěšný stíhací letoun však společnost vyvinula až v 70. letech a letoun Grumman F-14 Tomcat se stal vůbec nejúspěšnější poválečnou konstrukcí Grummanu.  Mimo oblast stíhacích letounů Grumman vyvinul řadu palubních letounů dalších typů, jako například transportní letouny Grumman C-1 Trader a Grumman C-2 Greyhound, letouny včasné výstrahy Grumman E-1 Tracer a Grumman E-2 Hawkeye či úspěšný útočný letoun Grumman A-6 Intruder.  V roce 1994 Grumman jako samostatná firma zanikl a byl pohlcen koncernem Northrop. Při fúzi obou společností vznikl společný podnik Northrop Grumman.

Grumman Aircraft Engineering Corporation (později Grumman Aerospace Corporation) je jeden z největších leteckých výrobců na světě. Firmu založili 6. prosince 1929 Leroy Grumman, Jake Swirbul a William Schwendler. Samostatná existence společnosti skončila v roce 1994, kdy ji pohltil letecký koncern Northrop a společně dnes tvoří společnost Northrop Grumman.

The Grumman Aircraft Engineering Corporation, later Grumman Aerospace Corporation, was a leading 20th century American producer of military and civilian aircraft. Founded on December 6, 1929, by Leroy Grumman and partners, it merged in 1994 with Northrop Corporation to form Northrop Grumman.


Život.

Narodil se v Moskvě do rodiny dirigenta N. P. Anosovа a operní zpěvačky N. P. Rožděstvěnské.  Hudební vzdělání získal na Hudební škole sester Gněsinových a E. F. Gněsinové a Ústřední hudební škole při Moskevské konzervatoři P. I. Čajkovského, kde studoval klavír. V roce 1949 nastoupil na Moskevskou konzervatoř, do třídy klavíristy L. N. Oborinа a obor dirigování, kde byl jeho profesorem jeho otec N. P. Anosov. V roce 1954 konzervatoř úspěšně zakončil, a v roce 1957 získal absolutorium.  Jako dirigent debutoval v roce 1951 ve Velkém divadlе, kdy nastudoval balet P. I. Čajkovského "Šípková Růženka".  Zemřel 16. června 2018 v Moskvě po delší nemoci. Poslední rozloučení a kremace se konaly 19. června. Urna s popelem bylo pochována na Vvěděnském hřbitově do hrobky jeho matky.

Hudební činnost.

Práce s ochestry.

Přes půl století řídil orchestry sovětské, ruské a zahraniční:  Kromě toho pracoval v různých letech také s Berlínským filharmonickým orchestrem, Královským orchestrem koncertgebouw (Amsterdam), symfonickými orchestry Londýnským, Chicagským, Clevelandským, Tokijským (byl čestným dirigentem orchestru Jomiuri) ad.  V sezoně 2000—2001 byl šéfdirigentem a generálním uměleckým ředitelem Velkého divadla.  Od 1. září 2012 byl hudebním ředitelem Moskevského státního akademického komorního hudebního divadla B. A. Pokrovského.

Tvorba.

S orchestrem Velkého divadla nastudoval asi 40 oper a baletů, včetně premiér některých baletů „Hrbatý koník“ R. K. Ščedrina (1960), „Carmen-suita“ na hudbu Georgese Bizet, v instrumentaci R. K. Ščedrina (1967), „Spartakus“ А. I. Chačaturjanа (1968), Louskáček P. I. Čajkovského (1966), opery „Lidský hlas“ F. Poulencа, světová premiéra první verze opery S. S. Prokofjeva „Hráč“ (2001). Dirigoval balety „Bachčisarajská fontána“ B. V. Asafjevа, „Labutí jezero“ P. I. Čajkovského, „Popelka“ S. S. Prokofjeva, „Báj o kamenném kvítku“ S. S. Prokofjeva. Také se zúčastnil provedení celé řady operních představení, např. „Kateřina Izmajlovová“ (Lady Macbeth Mcenského újezdu) D. D. Šostakoviče (1980) a „Zásnuby v klášteře“ S. S. Prokofjeva (1982).  Gennadij Rožděstvenskij také vedl aktivní pedagogickou a hudebně-popularizační činnost. Od roku 1974 vyučoval na katedře operně-symfonického dirigování Moskevské konzervatoře, od roku 1976 zde byl profesorem, od roku 2001 vedoucím katedry. Mezi jeho žáky patřili V. A. Poňkin, V. K. Poljanskij, V. V. Kožin, Т. K. Zangijev, А. R. Kašajev, S. Kondrašov, K. Chvatyněc, Т. A. Abdrašev.

Ocenění.

Za svou uměleckou činnost obdržel Gennadij Rožděstvenskij řadu významných ocenění:

Gennadij Nikolajevič Rožděstvenskij (rusky "Генна́дий Никола́евич Рожде́ственский", 4. května 1931, Moskva — 16. června 2018, tamtéž) byl sovětský a ruský dirigent, klavírista, hudební skladatel, pedagog, hudebně-veřejný činitel.

Gennady Nikolayevich Rozhdestvensky, CBE (; 4 May 1931 – 16 June 2018) was a Soviet and Russian conductor, People's Artist of the USSR (1976), and Hero of Socialist Labour (1990).


Život.

Roger Martin du Gard se narodil roku 1881 v pařížském předměstí Neuilly-sur-Seine v konzervativní katolické rodině prosperujícího advokáta. Roku 1906 dokončil studia na "École des Chartres" v Paříži, která vychovávala archiváře a odborníky v oboru paleografie a dějin a umění středověku. Vystudované archivnictví výrazně poznamenalo jak jeho pozdější literární rukopis vyznačující se střízlivým a jednoduchým stylem, tak i způsob jeho tvůrčí práce založený na přísných a vědeckých pracovních metodách, které ho nutily před započetím psaní shromažďovat co možná nejúplnější a nejpřesnější dokumentaci.  Své vystudované profesi se ale Martin du Gard nadále nevěnoval, neboť se začal intenzivně zabývat vlastní literární tvorbou. Nejprve začal pracovat na románu "Život světce" o životě kněze, ale od svého záměru nakonec upustil a nedokončené dílo zničil. Zanedlouho poté (roku 1908) vydal vlastním nákladem svůj literární debut, román "Stát se!" o umělci neschopném realizovat své umělecké plány. Kniha byla poměrně dobře přijata, přesto se k ní Martin du Gard stavěl dosti kriticky. Jeho přílišná sebekritičnost vedla i ke zničení jeho dalšího díla, kterým měl být román "Marise", příběh ženy pojatý chronologicky od jejích dívčích let až po stáří. Pouze menší část románu autor uveřejnil roku 1910 pod názvem "Jedna z nás".  V následujícím období se Martin du Gard plně věnoval práci na své nové knize "Jean Barois", ve kterém se snažil vyřešit rozpor mezi tradiční vírou a pozitivistivkou vědou. Román vyšel roku 1913 také díky doporučení André Gida. Martin du Gard se stal jedním ze spolupracovníků Gidovy skupiny "La Nouvelle Revue Française" (NRF), která se hlásila k novému klasicismu a hodlala uvádět kvalitní literární díla bez snahy o podporu nějaké literární doktríny, a André Gide se stal jeho blízkým přítelem.  Po vypuknutí první světové války byl Martin du Gard povolán k automobilové jednotce. Bojů se sice přímo nezúčastnil, ale při svých cestách po frontě se přesvědčil o nesmyslnosti a hrůze války. Tyto zkušenosti nezůstaly bez ohlasu v jeho literární práci a Martin du Gard byl také mezi prvními, kteří schvalovali protiválečné postoje Romaina Rollanda.  Po skončení války pracoval Martin du Gard krátce v divadle. Brzy se však, unaven pařížským divadelním životem, odstěhoval na statek "Le Tertre" v Normandii poblíž Bellême. Zde od roku 1920 začal pracovat na svém nejvýznamnějším díle, rozsáhlém osmisvazkovém románovém cyklu "Thibaultové", k jehož napsání mu byla vzorem "Vojna a mír" Lva Nikolajeviče Tolstého, kterého velmi obdivoval, a také "Jan Kryštof" Romaina Rollanda. V tomto "románě-řece" (jak se také takováto díla označují) zobrazil Martin du Gard společenský život ve Francii na přelomu 19. a 20. století, v době před první světovou válkou a především během ní. Prvních šest částí bylo vydáno v rychlém sledu v letech 1922 až 1929 a jako kronika soukromého života měšťácké rodiny se pohybují především v psychologické a morální rovině. Další svazek s názvem "Léto 1914" však vyšel až roku 1936. Práce na tomto díle byla pozdržena jednak autorovou autonehodou z roku 1931, při které se zranil a byl delší dobu upoután na lůžko, jednak (a to především) změnou autorovy koncepce cyklu. Nástup fašismu a nebezpečí nového válečného konfliktu vedlo Martina du Garda k přesvědčení, že se nemůže věnovat jen líčení izolovaných citových a morálních problémů, protože člověk je součástí společnosti, která ovlivňuje jeho osud. Proto spálil již hotový sedmý díl s názvem "Příprava" a napsal díl nový, ve kterém problémy individuálních úzkostí ustoupily do pozadí před politickými a sociálními problémy. První světová válka, která měla být v původní koncepci jen stručnou epizodou, se tak stala vrcholným bodem díla, ve kterém jsou sedmý a závěrečný osmý svazek z roku 1940 delší než prvních šest částí dohromady. Především za "Léto 1914" a "„za uměleckou sílu a pravdu, s níž v románovém cyklu Thibaultové zachytil lidské konflikty a významné aspekty současného života“" (citace z odůvodnění Švédské akademie) obdržel Martin du Gard roku 1937 Nobelovu ceny za literaturu.  Období druhé světové války strávil Martin du Gard v Nice. Po dokončení "Thibaultů" nevydal již kromě "Poznámek o André Gidovi" (1951) a "Životopisných vzpomínek"(1955) žádné jiné dílo. Přes deset let pracoval na svém posledním románu "Podplukovník de Maumort", který zůstal nedokončený, když roku 1958 zemřel.  Martinu du Gardovi byla často upírána originalita. Například Georges Duhamel mu vytýkal, že jen opakuje to, co již předcházející velcí romanopisci o člověku řekli, a André Gide zase tvrdil, že v době, kdy na francouzský román mají velký vliv Proust, Joyce a Kafka, budí Martin du Gard dojem, že jde proti proudu. Roger Martin du Gard je však mnohem modernější, než mnozí spisovatelé, kteří svou originalitu obětovali literární módě. Snažil se objasnit velké problémy své doby bez jejich zjednodušování či zatemňování. Ve svých dílech rozvíjel filozofické a estetické úvahy o možnostech skutečného poznání světa a nalezení smyslu života. Dospěl k poznání nutnosti boje za lidské hodnoty, pravdu a za znovunalezení ztracené velikosti a důstojnosti člověka. Jeho díla se staly dokumentem zachycujícím politickou a sociální krizi své doby a jsou vrcholem postbalzakovského románu ve Francii,

Roger Martin du Gard ["rožé marté dy gár"] (23. března 1881, Neuilly-sur-Seine – 22. srpna 1958, Bellême) byl francouzský prozaik a dramatik, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1937.

Roger Martin du Gard (; 23 March 1881 – 22 August 1958) was a French novelist, winner of the 1937 Nobel Prize for Literature.


Život.

Život umělce je možné částečně rekonstruovat z písemných záznamů. Rodina patřila k občanům Dortmundu nejméně od roku 1306, kdy je zmiňován dekoratér ""Hinricus Sosato"". "Wernerus "pictor" Sosato" je uváděn roku 1348. Je pravděpodobné, že jako tovaryš se učil u místního "Mistra Berswordtského oltáře" a poté putoval do Paříže a Dijonu. Tam zřejmě pracoval u dvorního malíře a iluminátora "Jeana d'Orléans" (alias "le Maître du parement de Narbonne", aktivní 1361–1407). Z roku 1349 se zachoval doklad o svatební smlouvě, kterou uzavřeli "Conrad von Soest" a "Gertrude, dcera Lamberta van Munster". V letech 1396 - 1422 je zapsán jako člen "laického křesťanského sdružení Panny Marie" ("Marienbruderschaften"). Je zaznamenáno také jeho bydliště na hlavní třídě v Dortmundu. Jeho podpis s datem 1403 byl nalezen na oltáři v Bad Wildungen.  Malíř Gerhard von Soyst' (Soest), patrně Conradův syn, je uveden jako úspěšný člen malířského cechu v Kolíně nad Rýnem, kde pracoval také jeden z Conradových následovníků, dobře obeznámený s Conradovou dílnou, Mistr Svaté Veroniky.

Dílo.

Conrad von Soest je jedním z hlavních gotických malířů "měkkého slohu" v Německu. Měl klíčový význam pro rozšíření tohoto mezinárodního dvorského umění v Severním Německu kolem roku 1390 a ovlivnil německé a severoevropské umění až do pozdního 15. století. Byl mistrem úspěšné dílny a členem městského patriciátu v hansovním městě Dortmundu. V jeho době vrcholila tradice velkých malovaných křídlových oltářů.  Některé realistické detaily Conradova oltáře obsahují motivy z Knihy hodinek ("Les Très Belles Heures de Notre-Dame"), jako mariánské květy a jahodník, šálky, sklenice, mísy, příbory, hrající si chrty, burgundské brokáty. Oděvy králů ve scéně "Klanění" představují dvorní burgundskou módu z přelomu 14. a 15. století.  Za Conradovy následovníky jsou považováni Mistr Fröndenberského oltáře v Soestu a Mistr oltářů v Darupu a Warendorfu, který měl pravděpodobně dílnu v Münsteru.

Známá díla.

Mariánský oltář, Dortmund (kol. 1420)

Conrad von Soest, také Konrad, Conrad van Sost, von Soyst (* kolem 1370, Dortmund - po roce 1422) byl německý gotický malíř z Vestfálska, představitel tzv. Měkkého slohu.

Conrad von Soest, also "Konrad" in modern texts, or in Middle High German "Conrad van Sost" or "von Soyst", (born around 1370 in Dortmund; died soon after 1422) was the most significant Westphalian artist and painted in the so-called "soft style" of International Gothic. He played a leading role in the introduction of this International Courtly Style to Northern Germany around 1390 and influenced German and Northern European painting into the late 15th century. He was the master of a thriving workshop and was accepted into the social circle of the cosmopolitan patrician elite of Dortmund. Dortmund was then a leading and very prosperous member of the influential Hanseatic League.