Otevírací pohár.

V první hrací den každého mistrovství KHL bude sehrán zápas mezi mistrem a vicemistrem z minulé sezóny, speciální takzvaný Otevírací pohár.  Zápas Otevíracího poháru v sezóně 2008/2009 se uskutečnil 2. září v Ufě mezi domácími mistry Ruska Salavatem Julajev a Lokomotivem Jaroslavl, finalistou a vicemistrem Mistrovství Ruska sezóny 2007-2008.  Držitelem prvního Otevíracího poháru se stal Salavat Julajev Ufa, který porazil Lokomotiv Jaroslavl 4:1.

Účastníci v sezoně 2008-2009.

Před sezónou byly týmy rozlosovány do čtyř divizí pojmenovaných podle legend ruského hokeje.  Do čtvrtfinále postoupil tým Avangard Omsk 3:1 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Ak Bars Kazaň 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 3:1 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC CSKA Moskva 3:2 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Atlant Mytišči 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Metallurg Magnitogorsk 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC Dynamo Moskva 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC Spartak Moskva 3:0 na zápasy

Play off.

Čtvrtfinále.

Série Ak Bars Kazaň (2.) - Avangard Omsk (16.).

Do semifinále postoupil tým Ak Bars Kazaň 3:2 na zápasy

Série Lokomotiv Jaroslavl (3.) - HC Spartak Moskva (9.).

Do semifinále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 3:0 na zápasy

Série HC CSKA Moskva (4.) - HC Dynamo Moskva (7.).

Do semifinále postoupil tým HC Dynamo Moskva 3:0 na zápasy

Série Atlant Mytišči (5.) - Metallurg Magnitogorsk (6.).

Do semifinále postoupil tým Metallurg Magnitogorsk 3:1 na zápasy  Do finále postoupil tým Ak Bars Kazaň 4:2 na zápasy  Do finále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 4:1 na zápasy

Finále.

Série Ak Bars Kazaň (2.) - Lokomotiv Jaroslavl (3.).

Vítězem Gagarinova poháru se stal tým Ak Bars Kazaň 4:3 na zápasy

První ročník KHL (sezóna 2008/2009) označovali organizátoři jako experimentální. KHL je pokračováním Ruské superligy ledního hokeje a v sezóně 2008/2009 se jí zúčastnilo 24 klubů, z toho bylo 21 klubů z Ruska, a po jednom klubu z Běloruska, Lotyšska a Kazachstánu. Na rozdíl od Superligy, Kontinentální hokejová liga je organizovaná nezávisle na ruském hokejovém svazu. V souladu se smlouvou s ruskou hokejovou federací je jako mistr Ruska vyhlášen nejlepší z ruských klubů.

The 2008–09 KHL season was the inaugural season of the Kontinental Hockey League. It started on September 2, 2008, and finished on April 12, 2009. 24 teams each played 56 games.


Biografie.

Vystudoval brněnské Gymnázium Matyáše Lercha. Hovoří anglicky, italsky, španělsky a německy. O jeho cestě od dětství až na vrchol sportovního lezení i lezení nejtěžších cest nejen ve španělské Siuraně během zimní sezóny, vypráví téměř dvouhodinový dokumentární film Petra Pavlíčka "Čarodějův učeň", jehož název naráží na jistou podobnost mladého Adama s pohádkovým hrdinou Harry Potterem a také na stejně pojmenovanou cestu Tomáše Pilky v Moravském krasu. V roce 2014 dokončili natáčení jeho pokračování ve filmu "Change", kde Adam přelézá mimo jiné svou novou nejtěžší cestu "Change" v obří jeskyni v norském Flatangeru, kde jsou vynikající podmínky pro lezení nejtěžších cest v letním parném období. V roce 2016 získal titul bakalář v oboru podnikový management na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Další část jeho života mapuje film rakouského horolezce, fotografa a spisovatele Heinze Zaka: "Lezení je umění" z roku 2017. Českou cenu Nejlepší sportovní fotografie roku 2018 získal Lukáš Bíba za fotografii Adama Ondry pořízenou na světovém šampionátu v Innsbrucku.

Lezecká kariéra.

Lezení se věnoval se svými rodiči (oba byli dobrými lezci) již od roku 1999, na svém kontě má první přelez cesty 9c (2017), výstupy stupně obtížnosti 9b+ PP, který v roce 2012 přelezl také jako první na světě, i přelezy cest 9a OS ve sportovním lezení, či 8C+ a 8B+ FLASH v boulderingu. V roce 2009, kdy mohl poprvé závodit mezi dospělými, získal ve svém úplně prvním závodě na MS v Číně druhé místo a celkově vyhrál Světový pohár v lezení na obtížnost. Rovněž dlouhodobě vede neoficiální světový žebříček skalních lezců na serveru "8a.nu". Jeho přelezy těžkých cest se vyznačují lehkostí a výrazně nízkým počtem pokusů, které na přelezení potřebuje. V roce 2010 byl již podruhé oceněn prestižní cenou Salewa Rock Award za přínos ke skalnímu lezení za rok 2009 a za závodní výsledky v roce 2009 byl nominován na La Sportiva Competition Award, kterou však nezískal. Téhož roku zvítězil v seriálu Světového poháru v boulderingu a stal se tak prvním lezcem historie Světových pohárů, který získal prvenství jak v lezení na obtížnost, tak v boulderingu. Roku 2014 získal jako první lezec v historii titul Mistra světa ve dvou disciplínách - v lezení na obtížnost i v boulderingu, za což získal ocenění sportovec roku 2014 od Mezinárodní asociace Světových her a v italském Arcu také druhou prestižní cenu La Sportiva Competition Award.  Kromě závodního lezení na umělých stěnách i přírodních skalách se věnuje i sportovnímu lezení v horách a bigwallům. Má na kontě řadu velmi kvalitních přelezů – "Silbergaier" v Rätikonu, "Hotel Supramonte" na Sardínii, velkým úspěchem je první výstup všech délek cesty "Tough Enough" na Karambony na Madagaskaru stylem RP za jediný den. V roce 2016 vylezl stylem RP bez návratu na zem 32délkovou cestu "Dawn Wall" na masiv El Capitan v Yosemitském národním parku.  Nedlouho po dosažení plnoletosti se mu podařil prvovýstup cesty "La Capella" ve španělské Siuraně, navrhované obtížnosti 9b, následovaly ve Španělsku další – prvovýstup Sharmova projektu "Caxiraxi" v Olianě a první zopakování cesty "Chilam Balam".  I přes velké vytížení ve světových podnicích se pravidelně zúčastňuje domácích soutěží. Je trojnásobným mistrem České republiky, zvítězil i na boulderingových závodech, jako jsou Petrohradské PADání, a dalších.

Adam Ondra (* 5. února 1993, Brno) je český lezec, který se již ve dvanácti letech (rok 2005) zařadil mezi deset nejlepších světových lezců na obtížnost, a čtyřnásobný mistr světa. Přes deset let vede žebříčky skalních lezců a světová média jej nazývají českou senzací sportovního lezení. V září 2017 jako první přelezl novou nejtěžší cestu světa "Silence" (vlastní projekt obtížnosti 9c) a opět tak posunul hranice lezení. V letech 2007-2018 byl desetkrát nominovaný na ocenění Salewa Rock Award, které pětkrát získal. Je držitel ceny Jiřího Gutha-Jarkovského za rok 2017, nejvyššího ocenění Českého olympijského výboru.

Adam Ondra (born February 5, 1993) is a Czech professional rock climber, specializing in lead climbing and bouldering. Described in 2013 as a prodigy and the leading climber of his generation, Ondra is the only male athlete to have won World Championship titles in both disciplines in the same year (2014). He holds an analogous record in the World Cup, being the only male athlete to have won the World Cup series in both disciplines (lead climbing in 2009, 2015 and 2019, and bouldering in 2010).


Matematická konstrukce.

Ve speciální relativitě je světelný kužel povrch popisující časový vývoj záblesku světla v Minkowského prostoru. Toto lze zobrazit v trojrozměrném prostoru, jestliže vybereme dvě vodorovné osy jako osy prostorově, a na ose svislé zobrazíme čas.  Světelný kužel je potom konstruován následujícím způsobem. Vezměme záblesk světla v čase "t" jako událost p. Všechny události, které mohou být dosaženy z tohoto impulzu p tvoří budoucí světelný kužel, zatímco ty události, které mohou odeslat světelný pulz do události p tvoří minulý světelný kužel.  Vzhledem k události E, světelný kužel klasifikuje všechny události v prostoročasu do pěti různých kategorií:  Výše uvedená klasifikace platí v každé vztažné soustavě. Tedy vidí-li pozorovatel událost uvnitř světelného kuželu, bude tato považována za součást stejného světelného kuželu všemi dalšími pozorovateli, bez ohledu na jejich referenční rámec. Proto je tento koncept tak důležitý.  Výše uvedené se vztahuje k události, která nastala v určitém bodě prostoru a v určitém čase. Říci že jedna událost nemůže ovlivnit další znamená, že se světlo nemůže dostat z jednoho místa do druhého v daném čase. Světlo k každé události se nakonec dostane na místo události druhé, ale může k tomu dojít poté co tato událost proběhla.  S postupem času dochází k tomu, že budoucí světelný kužel z dané události roste tak, že zahrnuje více a více míst. Čili 3D koule představující průřez 4D kuželu v určitém okamžiku se postupně zvětšuje. Stejně tak, když si představíme čas běžící pozpátku z dané události, světelný kužel by rovněž zahrnoval více a více míst, tím více čím dále do minulosti bychom šli. Čím dále se určité místo nachází, tím později se pochopitelně do časového kuželu dostane. Například když uvažujeme o světelném kuželu události, která se koná na Zemi v roce 2016, hvězda nacházející se 10 000 světelných let daleko by se nacházela pouze uvnitř minulého časového kuželu. Událost na této hvězdě, která by mohla ovlivnit rok 2016 na Zemi by se musela stát před 10 000 roky nebo ještě více v minulosti. Minulý kužel světla události roku 2016 na Zemi obsahuje i velmi vzdálené objekty (všechny objekty v pozorovatelném vesmíru), ale pouze tak jak vypadaly dávno v minulosti, když byl vesmír mladý.  Dvě události, které se stanou ve stejnou dobu na různých místech jsou vždy mimo své minulé i budoucí časové kužely, protože rychlost světla je konečná. Ostatní pozorovatelé mohou tyto události vidět vidět na různých místech a v různých časech, ale vždy je uvidí ve vzájemně různých časových kuželech.  Použijeme-li jednotky v nichž je rychlost světla ve vakuu definovaná jako přesně 1, například když se rychlost měří ve světelných sekundách a čas v sekundách, potom bude mít kužel sklon 45 stupňů, protože světlo se pohybuje ve vakuu rychlostí jedné světelné sekundy za sekundu. Vzhledem k tomu, že speciální relativita požaduje aby byla rychlost světla stejná ve všech inerciálních vztažných soustavách, všichni pozorovatelé musí vidět sklon svých světelných kuželů 45 stupňů. Obyčejný prostoročasový diagram se používá k ilustraci této vlastnosti Lorentzovy transformace. Jinde je nedílnou součástí světelných kuželů oblast prostoročasu mimo světelný kužel v daném případě. Události, které jsou vzájemně na jiném místě jsou navzájem nepozorovatelné a nemohou být příčinně spojeny.

Obecná teorie relativity.

V plochém prostoročasu je budoucí světelný kužel události hranicí její kauzální budoucnosti a minulý světelný kužel je hranicí kauzální minulosti.  V zakřiveném prostoročasu, za předpokladu, že je prostoročas globálně hyperbolický. stále platí, že budoucí světelný kužel zahrnuje hranici své kauzální budoucnosti (a minulosti). Avšak gravitační čočka může složit část světelného kuželu do sebe a to takovým způsobem, že část kuželu je uvnitř příčinné budoucnosti a ne na její hranici.

Světelný kužel je ve speciální relativitě a v obecné relativitě dráha, kterou paprsek světla vycházející z jedné akce (lokalizované na jednom místě v prostoru a v jednom místě v čase) a cestující ve všech směrech, bude potřebovat k cestě časoprostorem. Představíme-li si světlo omezené na dvourozměrné rovině, světlo ze záblesku se bude rozprostírat v kruhu, poté co nastane událost E. Jestliže přidáme třetí rozměr a zobrazíme ve třetím rozměru rostoucí kružnice, výsledkem je světelný kužel, známý jako budoucí světelný kužel. Minulý světelný kužel je stejný jako budoucí, až na to, že je v opačném směru. Tedy kružnice se zmenšují dokud nekonvergují na daném místě, v bodě a v čase události E. Ve skutečnosti ovšem existují tři prostorově rozměry, takže světlo tvoří rozšiřující se nebo smršťující se sféry ve trojrozměrném prostoru, spíše než kružnice a kužel světla je ve skutečnosti čtyř-dimenzionální verze kuželu, jehož průřezy tvoří 3D sféry (analogicky průřezy trojrozměrného kuželu tvoří 2D kružnice). Ale pojem je snáze představitelný při snížení počtu prostorových dimenzí ze tří na dvě.

In special and general relativity, a light cone is the path that a flash of light, emanating from a single event (localized to a single point in space and a single moment in time) and traveling in all directions, would take through spacetime.


Oděské národní akademické divadlo opery a baletu

Divadelní budova.

Inspirací pro vznik nové budovy byla Semperova opera v Drážďanech. Fellner s Helmerem, zaměstnaní mnoha dalšími projekty, nedodali zcela podrobné plány a nikdy stavbu nenavštívili, na budově je tak i citelný podíl místních stavitelů Felixe Gonsiorovského, Alexandera Bernardazziho a Jurije Dimitrenka. Fellner byl přítomen až otevření budovy v roce 1887.  Nad vchodem oděské opery je umístěno sousoší múzy tragédie Melpomené. Vpravo dole se nachází socha múzy tance Terpsichoré, vlevo dole Orfeus a Kentaur. Přímo po stranách vchodu lze vidět sochy komedie a tragédie. Strop divadelního sálu zdobí bohatý dvoutunový lustr a čtyři malby na motivy děl Williama Shakespeara ("Hamlet", "Sen noci svatojánské", "Jak se vám líbí" a "Zimní pohádka"). Budova opery byla první stavbou v Oděse, která dostala osvětlení elektrickým světlem.  V roce 1925 došlo v budově k požáru, ale poškozené části byly brzy opraveny. Druhou světovou válku budova přečkala, i když Němci chystali její vyhození do povětří před tím, než z města ustoupí. V roce 1960 se uskutečnila rekonstrukce divadla. Kvůli narušené statice bylo divadlo několik let uzavřeno a k opětovnému zprovoznění došlo v roce 2007.

Divadelní provoz.

Zpočátku nebyl v oděském divadle stálý soubor. Až začali budovat soubory divadelní podnikatelé, kteří dostávali operu do pronájmu, např. I. I. Čerepennikov nebo Iosif Jakovlevič Setgofer, kteří tam zvali známé umělce z Ruska i z Evropy. Repertoár byl založen na dílech západoevropských skladatelů, až v závěru 19. století začal jako jeden z prvních uvádět ruské opery I. N. Grekov (Rubinsteinova "Démona" a Čajkovského "Pikovou dámu", tu pod dohledem skladatele). Právě na Čajkovského doporučení se v roce 1893 stal šéfdirigentem opery český umělec Josef Přibík (Iosif Pribik). Na konci 19. století v oděské opeře hostovali jak Fjodor Šaljapin nebo Enrico Caruso, tak třeba Oskar Nedbal nebo Jan Kubelík. Od roku 1897 do roku 1900 podnikal v opeře Alexandr Siberjakov, kterému se podařilo na scénu pozvat významné hvězdy jako Luisu Tetrazziniovou, Mattiu Battistiniho a další.  Po říjnové revoluci bylo divadlo znárodněno. Stabilní stálý soubor opery vznikl až v roce 1919. Uvedením Labutího jezera choreografem Robertem Balanottim v roce 1923 se zakládá i tradice stálého špičkového baletního souboru. Za druhé světové války byl soubor evakuován, částečně do Almaty. Umělci se ale aktivně účastnili i zájezdů, pořádaných k rozptýlení vojsk na frontě.

Divadlo opery a baletu je nejstarším divadlem v Oděse na Ukrajině. Původní budova divadla byla otevřena v roce 1809, ta ovšem 2. ledna 1873 vyhořela. V letech 1883–1887 byla na jejím místě postavena druhá budova ve stylu vídeňského baroka. Navrhli ji proslulí rakouští divadelní architekti Ferdinand Fellner a Hermann Helmer.

The Odessa National Academic Theatre of Opera and Ballet () is the oldest theatre in Odessa, Ukraine. The Theatre and the Potemkin Stairs are the most famous edifices in Odessa.


Život a dílo.

Narodil se v chudé londýnské čtvrti East End. Měl talent pro kresby všeho druhu, ve třinácti letech dostal stipendium, po dvou letech po smrti otce však musel uměleckou školu opustit a vrátit se zpátky na ulici.  Fotografický styl v období 1945–1968 je označován jako "humanistická fotožurnalistika." Válečné události kromě McCullina dokumentovali například David Douglas Duncan, Philip Jones Griffiths, Tim Page nebo Gilles Peress.  McCullin absolvoval vojenskou službu u RAF, které ho v roce 1956 přiřadilo do oblasti Suezské krize. Pracoval jako asistent fotografa výzvědné čety v Egyptě, ve východní Africe a na Kypru. Nepodařilo se mu složit písemné zkoušky z teorie, aby se stal fotografem u RAF, a tak musel strávit svou službu v temné komoře.  Uvědomil si sílu fotografie a koupil si Rolleicord za 32 liber. Jeho snímky londýnského gangu pak otiskl deník "The Observer".  Mezi lety 1966 a 1984 pracoval jako korespondent pro časopis "Sunday Times", zaznamenával ekologické a člověkem způsobené katastrofy, jako i válečné zóny a africké oběti epidemie AIDS. Velmi ceněny jsou McCullinovy autentické, drsné a pravdu ukazující snímky z Vietnamské války a Irského konfliktu.  Donald McCullin si brzy navykl na lidskou bolest i smrt kolem sebe. Podobně jako televize vysílala přímo z místa činu, tak se ani fotograf nerozpakoval fotografovat zblízka týrání, popravy nebo vraždění. McCullin s otevřenou bezprostředností zachycoval strach, smrt a dopady obyčejného hladu na člověka v Kambodži, Kongu, Indii, Bengálsku nebo Salvadoru. Jeho dílo bylo považováno za tak silné a evokující, že mu v roce 1982 britská vláda odmítla udělit novinářský průkaz na dokumentaci falklandské války.  V roce 1968 mu zachránil život jeho fotoaparát Nikon, když se o něj zastavila střela.

Donald McCullin (* 9. října 1935, Londýn, Anglie) je mezinárodně uznávaný britský fotožurnalista proslavený zejména svými válečnými fotografiemi a obrázky městských nepokojů. Jeho fotožurnalistická kariéra odstartovala v roce 1959, kdy se začal specializovat na spodní vrstvy společnosti, nezaměstnané, utiskované a chudé.

Sir Donald McCullin, CBE, Hon FRPS (born 9 October 1935), is a British photojournalist, particularly recognized for his war photography and images of urban strife. His career, which began in 1959, has specialised in examining the underside of society, and his photographs have depicted the unemployed, downtrodden and the impoverished.


Mládí.

Anna Atkinsová se narodila v Tonbridge v hrabství Kent v roce 1799. Její matka Hester Anne zemřela v roce 1800 na zdravotní porodní komplikace. Annu vychovával její otec John George Children, což byl vědec mnoha zájmů, například byl na jeho počest pojmenován minerál childrenite nebo krajta "Antaresia childreni". Na ženu ve své době „"získala neobvyklé vědecké vzdělání"“. Její detailní rytiny korýšů byly použity jako ilustrace překladu Lamarckova spisu "Genera of Shells", který byl v překladu jejího otce vydán v roce 1823.  V roce 1825 si vzala Johna Pelly Atkinse a přestěhovali se na Halstead Place, domova rodiny Atkinsů v distriktu Sevenoaks, Kent. Poté se věnovala svým zájmům v oblasti botaniky, například sběru sušených rostlin.

Fotografie.

John George Children a John Pelly Atkins byli přátelé Williama Foxe Talbota. Anna Atkins se naučila umění fotografie přímo od Talbota, a sice dva z jeho fotografických objevů: techniku fotogenické kresby (photogenic drawing) (při kterém je objekt kladen na fotocitlivý papír, který se exponuje na Slunci až vznikne negativ) a proces kalotypie.  Je známo, že Atkinsová získala svůj první fotoaparát v roce 1841. Některé zdroje tvrdí, že Atkinsová byla první žena fotografka. Jiné zdroje jako první fotografku uvádějí Constance Talbotovou, manželku Williama Foxe Talbota. Jelikož se nedochoval žádný snímek pořízený fotoaparátem Anny Atkinsové ani žádná fotografie Constance Talbotové, tato záležitost se pravděpodobně nikdy nevyřeší.

Publikace.

Sir John Herschel, přítel Atkinse a Childrena, vynalezl fotografický proces kyanotypie v roce 1842. Během jednoho roku Atkinsová tento proces aplikovala na řasy (konkrétně mořské řasy) a zhotovovala kyanotypické fotogramy kontaktních kopií „"umísťováním sušených řas přímo na kyanotypický papír"“.  Atkinsová vydala ve vlastním nákladu své fotogramy v prvním díle "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" v říjnu 1843. Jednalo se o soukromé vydání v omezeném počtu kusů a ručně psaným textem "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" a jedná se o první knihu ilustrovanou fotografiemi. Teprve o osm měsíců později, v červnu 1844, vyšla knížka Williama Henryho Foxe Talbota "Tužka přírody"; tato kniha byla „"první kniha ilustrovaná fotografiemi ke komerčnímu vydání"“ nebo „"první komerčně publikovaná kniha ilustrovaná fotografiemi"“.  Atkinsová vydala celkem tři díly "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" mezi lety 1843 a 1853. Je známá existence pouze 17 výtisků této knihy, v různých úrovních kompletnosti. Exempláře jsou v majetku převážně těchto institucí:  Protože jsou knihy sběratelskou raritou a mají velký historický význam, jsou hodně drahé. Jeden výtisk knihy se 411 deskami ve třech svazcích byl na aukci v roce 1996 prodán za 133 500 liber šterlinků. Další kopie s 382 printy ve dvou svazcích, které vlastnil vědec Robert Hunt (1807-1887), byly prodány za 229 250 liber na aukci v roce 2004.

Pozdější život a dílo.

V 50. letech Atkinsová spolupracovala s Annou Dixonovou (1799–1864), která pro ni byla „"jako vlastní sestra"“ a společně vydaly nejméně tři alba kyanotypických fotogramů:  Kromě toho vydala knihy s nefotografickými pracemi:  Atkinsová zemřela na Halstead Place v roce 1871 na „"ochrnutí, revmatismus a vyčerpání"“ ve věku 72 let.

Anna Atkinsová (nepřechýleně Atkins, roz. Anna Children) (16. března 1799 Tonbridge, Kent, Anglie – 9. června 1871) byla anglická botanička a fotografka. Je často považována za první osobu, která vydala knihu ilustrovanou fotografickými obrázky. Některé zdroje ji označují za první ženu, která zhotovila fotografii.

Anna Atkins (née Children; 16 March 1799 – 9 June 1871) was an English botanist and photographer. She is often considered the first person to publish a book illustrated with photographic images. Some sources claim that she was the first woman to create a photograph.


Hlavní myšlenka.

Habitat 67 je jednou z nejznámějších atrakcí světové výstavy Expo 67, kde 26letý čerstvý absolvent architektury dostal šanci realizovat svůj experimentální diplomový projekt s názvem „A Case for City Living, A Study of Three Urban High Density Housing Systems for Community Development“. Hlavní myšlenkou bylo vytvořit dostupné, sociální a finančně méně náročné ubytování a zároveň zkomponovat zajímavou a novou architektonickou a hmotovou strukturu. Dalším cílem bylo zakomponovat urbanismus do samotné architektury. Paradoxně právě svou výjimečností a hodnotou převratu v historii obytné architektury nabylo bydlení namísto sociálního spíše lukrativní charakter.

Architektura.

Kubistické geometrie a hravá kompozice poskládaná z modulových forem se rozkládá podél řeky svatého Vavřince. „Boxy“ mají patnáct různých půdorysných typů a jsou od sebe navzájem provozně nezávislé. Zároveň jsou jednotlivé moduly různě propojené a svým horizontálním posunem vytvářejí terasy na střeše modulu, který je o patro níže. Vzniká tak soukromý prostor, který přitom umožňuje přísun čerstvého vzduchu, denního světla a má zároveň i další přednosti příměstského prostředí v samotném městě. Nepravidelná až organická prostorová struktura v pohledu připomínající tvar tří zikkuratů. Pěší zóna prochází celým komplexem.

Technická stránka.

Výstavba začala 7. dubna 1966 a skončila 28. února 1967. Jen severní blok byl dokončen až po Expu 67 v roce 1970. Systém se skládá z 354 prefabrikovaných patrových jednotek, které tvoří 158 obytných jednotek o rozloze 56 až 158 m2. Původně se plánovalo až 900 jednotek. Betonové prefabrikáty jsou spojovány taženou ocelí. Každý modul – box váží 70 tun.

Podobné realizace.

Habitat se stal předchůdcem nové formy městského bydlení, která představovala východisko nebo inspiraci při dalších projektech:

Habitat 67 je experimentální obytný objekt v Montrealu, který vznikl podle návrhu architekta Moše Safdieho. Byl postaven v letech 1964–1967 ve stylu moderní a postmoderní architektury (brutalismu).

HABITAT 67, or simply Habitat, is a model community and housing complex in Montreal, Quebec, Canada, designed by Israeli-Canadian architect Moshe Safdie. It was originally conceived as his master's thesis in architecture at McGill University and then built as a pavilion for Expo 67, the World's Fair held from April to October 1967. It is located at 2600 Avenue Pierre-Dupuy on the Marc-Drouin Quay next to the Saint Lawrence River. Habitat 67 is widely considered an architectural landmark and one of the most recognizable buildings in both Montreal and Canada.


Život.

Narození a rodina.

Emile Henry, vlastním jménem Joseph-Émile Félix se narodil 26. září roku 1872 jako druhý syn do rodiny Fortuné Henryho a Rose Caubetové. Prvorozeným synem byl Jean Charles Fortuné, kterému se už brzy začalo říkat stejně jako jeho otci Fortuné, a 3. synem v pořadí byl Jules.  Otec Fortuné Henry byl svou povahou pravý buřič. Za svůj život se účastnil revoluce, poté povstání, a přitom ještě vedl neustálou revoluční rétoriku. Byl to syn kožešníka, který v raném mládí, jako teprve 16letý, opustil rodinu a vydal se na barikády během revoluce roku 1848. Za Druhé republiky se stal nejdříve republikánem, poté socialistou a za II. císařství se stal členem I. internacionály. Během povstání Komuny byl jednou z předních postav mezi povstalci, zastupoval 10. obvod a byl podepsán pod některými důležitými nařízeními. Během bojů s vojáky oficiální francouzské vlády řídil povstalecké ozbrojené síly z pařížské radnice. A poté co vojáci povolaní z Versailles postupovali Paříží a dobývali město kousek po kousku, přičemž se nemilosrdně vypořádávali s povstalci, se Fortunému podařilo uniknout v přestrojení za malíře. Uprchl do Barcelony, kde se setkal se svou manželkou. Návrat do Francie se stal nemožným po odsouzení Henryho v jeho nepřítomnosti k trestu smrti pro jeho účast na povstání.  Ve Španělsku se rodině dařilo. Fortuné pracoval převážně jako dělník a horník a časem se vypracoval do pozice vedoucího jednoho z dolů. V Barceloně se v té době začalo rozvíjet anarchistické hnutí a po obvinění Fortuné Henryho z účasti v tomto hnutí byl rodině zabaven majetek. Jelikož ve Francii roku 1880 dostali všichni odsouzení komunardi amnestii, mohla rodina pomýšlet na návrat do vlasti. Díky zásahu rodiny jim ve Francii nebyl zkonfiskován majetek jako jiným bývalým komunardům. Usadili se v Brévannes, vesnici asi 15 kilometrů od Paříže, která byla za prusko-francouzské války vydrancována.

Vzdělání.

U malého Émila se už od velmi mladých let začal projevovat nadměrný intelekt. V šesti letech dosáhl v povinné zkoušce v první třídě takového výsledku, že si za to vysloužil písemné ocenění jménem španělského krále předané starostou Barcelony.  V deseti letech získal Émile stipendium na školu ve Fontenay-sous-Bois. Bylo to především díky pomoci bývalého komunarda z Pařížské radnice, která zajistila Émilovi bezplatné vzdělání. Na této škole měl vynikající prospěch a za 2 roky získal pověst skvělého žáka. Učitel mu doporučil ucházet se o stipendium v dalších vyšších školních zařízeních. Émile uspěl a získal částečné stipendium na École primaire supérieure Jean-Baptiste Say v Auteuil, na západním okraji Paříže, druhou polovinu stipendia uhradila Markýza de Chambord. Na této škole opět získával skvělé známky a těšil se také velké popularitě jak mezi kamarády, tak mezi učiteli. Jeden z nich o něm například pronesl: „Můžu na tomto žáku jen chválit jeho charakter, chování a výkony“, další zase tvrdil, že je to „modelový student, který měl mimořádně vyspělý charakter, velmi mírnou povahu.“ Pro jiného učitele to byl zase nejtalentovanější žák, kterého kdy měl. Émile získával ocenění za vynikající prospěch a v 16 letech složil maturitní zkoušku v technických oborech, fyzice, matematice a chemii. Se spolužáky a s učiteli z této školy udržoval nadále kontakt, což svědčí o jeho přívětivé a přátelské povaze. V dalším studiu hodlal pokračovat na jedné z vysokých škol. Podle svého technického zaměření usiloval o místo na École polytechnique, škole založené Napoleonem mající za úkol vzdělávat nové armádní důstojníky-inženýry. Ovšem po složení písemné zkoušky Henry odmítl nastoupit k ústní. Důvod, který uvedl až při svém soudním přelíčení, spočíval v jeho přesvědčení. Netoužil stát se militantním, nechtěl být nucen ke „střílení na nešťastné jako ve Fourmies.“

Pracovní zkušenosti.

V 17 letech si začal hledat zaměstnání a našel jej u svého strýce inženýra Jeana Bordenave jako jeho tajemník. Měl na starost prakticky všelijakou výpomoc a nezřídka svého strýce zastupoval i během samotných prací. Tuto práci si velmi chválil a byl velmi rád, když jeho strýc získal zakázku v Benátkách. Během prací na novém benátském vodovodním potrubí a kanalizaci ale došlo mezi oběma muži k roztržce, pravděpodobně ohledně Bordenaveova požadavku na dozor, snad i tajný, v některých případech, nad dělníky. Můžeme zde sledovat první jasný důkaz Émilova sociálního postoje, což ovšem pro jeho strýce byl spíše důkaz mladické naivity. Vrátil se tedy do Paříže, kde se ubytoval u svého bratra Fortuného. Tři měsíce hledal zaměstnání, a právě tyto tři měsíce bídy se staly počátkem jeho sociální angažovanosti.

Počátek politické angažovanosti.

Nejdříve Henry navštěvoval skupinku komunisticko-anarchistické mládeže, kde se seznamoval s hlavními myšlenkami hnutí a s jejími představiteli. Zatímco jeho bratr Fortuné se na začátku roku 1892 stal jedním z důležitých řečníků anarchismu, mladší Henry se zaměřil na organizování ať už více či méně veřejných schůzí. Takto měl příležitost se seznámit s mnohými anarchisty působícími ať už na předměstí Paříže, zvláště v oblasti kolem Clichy, a poté v samotné Paříži. Pokud bych měl mezi nimi vybrat jen některá zajímavější jména, pak by šlo o Constantina Martina, Paul Recluse a Jacques Prola. Emile Henry se rychle začlenil do anarchistického hnutí a jeho jméno vešlo mezi ostatními compagnons ve známost, zvláště díky jeho odhodlání a inteligenci. Jeho první vážnější příspěvek se týkal debaty ohledně účasti anarchistů na průvodech 1. května 1892. V letech 1890 a 1891 ještě anarchisté zůstávali během prvomájových manifestací spíše mírní, i když se vyskytly excesy, ovšem nyní na počátku ledna 1892 spustil Sébastien Faure kampaň proti 1. máji. Jeho názor rozpoutal debatu a proti němu vystoupila řada anarchistů ve sloupcích časopisu La Révolte. Důvodem bylo jak odmítnutí jeho tezí, tak i neoprávněné použití jejich podpisů pod kampaní. Henry jméno se zde vyskytlo mimo jiné spolu s Pougetovým a Malatovým, což naznačuje, že v této době již byl naplno přijat do anarchistické strany. Po březnových atentátech Ravachola z roku 1892 se Emile účastnil debat ohledně hodnocení Ravacholových činů, kde zpočátku zastával anti-militaristické stanovisko a Ravacholovy činy odsuzoval. Přesto následoval svého bratra na mítink na podporu Ravachola, kde Fortuné vytáhl z kapsy objekt připomínající dynamit a prohlásil jej za prostředek odstranění buržoazie. Toto byl důvod, proč byli oba Henryové podezříváni z nelegální činnosti. Při domovní prohlídce u nich policisté našli mnoho výtisků socialistických a anarchistických brožur, včetně části italských novin s popisem výroby výbušnin, a revolveru s krabicí nábojů. Policie po výslechu musela Emila propustit, ale od této doby se již jméno Henry dostalo do hledáčku bezpečnostních složek. Následkem tohoto zatčení byl také Emile propuštěn z práce, neboť jeho zaměstnavatel chtěl zamezit poškození svého obchodního jména zaměstnáváním anarchisty.

Události před prvním atentátem.

Ve stejném roce (1892) také odmítnul povolávací rozkaz, čímž se stal v očích armády dezertérem. Aby nebyl vyšetřován, zaslal své matce přes německého anarchistu fingovaný dopis z Berlína, ve kterém vysvětluje svůj odchod do Německa, právě z důvodu vyhnutí se vojenské službě. V této době také vstupuje do redakce časopisu L ́En Dehors, založeném Zo d ́Axou, kde pracuje zcela bezplatně na administrativních úkonech, zajišťuje korespondenci a vydávání časopisu. L ́En Dehors se lišil v jednom bodě oproti dalším anarchistickým tiskovinám jako La Révolte a Le Pére Peinard, a to tím, že se nejednalo o časopis výlučně anarchistický. Jednalo se spíše o otevřenou platformu sjednocující levicové intelektuály, sympatizanty s anarchistickými myšlenkami a samotné anarchisty. Vycházel v nákladu 6000 výtisků na číslo a byl zaměřený spíše na elity hnutí. Bylo to uprostřed týmu redaktorů v L ́En Dehors, kde byl Emile Henry permanentně vystaven debatě týkající se propagandy činem, což nepochybně zapříčinilo i další rozvoj jeho vlastních postojů k tomuto tématu. Postupně, stejně jako mnoho dalších anarchistů, začal obhajovat atentáty kvůli jejím ozvěnám v politice, jež šly využít jako propaganda anarchismu. Henry se také nadále odcizoval nejen vnějšímu světu ale i lidem uvnitř hnutí, kteří jej považovali za solitéra. Časově tedy zhruba v průběhu léta 1892 lze říci, že se Henryho postoj radikalizuje a on se stává přívržencem atentátů pod heslem propagandy činem. V této době, pokud bychom měli věřit policejním zprávám, následuje svého bratra do Montbrisonu, aby zastrašili soudce v Ravacholově procesu a zabránili jim v odsouzení k nejtěžšímu trestu. Další policejní raport hovoří o zbytku chemikálií, které se dostaly do Henryho rukou. Ve stejné době Henry usiluje o práci u hodináře, snad pod záminkou, aby se zdokonalil v ovládání jemné mechaniky potřebné k výrobě složitých výbušných zařízení. Na doporučení Henryho přítele anarchisty Mathy místo získává, ale dostavil se zde pouze dvakrát, než odjel do Bruselu. Po svém návratu vyjadřuje ve svém článku do L ́En Dehors své přesvědčení založené na zkušenostech z Belgie o efektivitě propagandy činem.

Atentáty.

Carmaux.

Dne 8. 10. 1892 Henry, pravděpodobně společně s dalšími komplici, zosnoval atentát mířený na sídlo Důlní společnosti z Carmaux v Paříži. Nálož umístěnou před vstupní dveře zaregistroval jeden ze vstupujících, který na tento na první pohled podezřelý objekt zabalený do zmačkaných novin ihned upozornil. Personál v budově se předmětu věnoval s krajní opatrností. Následně byla výbušnina vynesena za pomoci policistů ven a pomocníkem z kanceláře odnesena na policejní komisařství v Palais Royal, na ulici Bons-Enfants. Při zkoumání předmětu policisté kotlík obrátili, čímž spustili výbušný mechanismus. Jednalo se totiž o bombu na převrácení. Následovala obrovská exploze, která zabila 5 lidí a která se stala jednou z nejkrvavějších událostí v dějinách propagandy činem vůbec.

Uprchnutí a vývoj před dalším atentátem.

Po atentátu se Henry rozhodnul uprchnout do Londýna. Henry se tu setkal s Enricem Malatestou, Charlesem Malatou nebo s Petrem Kropotkinem. Ovšem tyto osoby považoval za příliš umírněné. Více se setkával se skupinou příznivců individuální odpovědi a ilegálních činů, ve skutečnosti osob nepříliš valné pověsti. Tato skupina se příslušně nazývala Piniho mstitelé podle jednoho ze zastánců individuální odpovědi Piniho. To již Henry zcela zapustil kořeny v radikálním proudu anarchistického hnutí. Policejní zpráva nám umožňuje slyšet jeho výrok, že pouze „nepřerušovaná série atentátů a explozí“ umožní „kapitulaci kapitalistické společnosti.“ V únoru roku 1893 se navrací do Paříže, kde se setkává s mnoha anarchisty, přičemž již pravděpodobně plánoval další atentát. Ovšem v dubnu se vydává do Bruselu, aby se stal nejen svědkem ale i přímým účastníkem tamějších velkých manifestací, snad až povstání, za získání všeobecného volebního práva. Henry se navrací do Paříže v květnu roku 1893, pronajímá si pod falešným jménem malý pokoj v centru a nachází si práci jako zámečnický učeň. Na konci června opouští svůj byt a nejspíše se přidává k Ortizovi a jeho skupině, kterou Jean Maitron nazývá „banda zlodějů více či méně anarchistických.“ Je pravděpodobné, že se účastnil několika loupeží provedených právě touto skupinou, na což také bylo poukázáno při jeho procesu, ačkoliv nikdy dokázáno. Henry se navrací do Londýna, jelikož jeho původní úkol při odjezdu zněl získat nové prostředky pro hnutí, což se mu nejspíše podařilo (možná i díky loupežím). V Londýně se nadále setkává spíše s radikálními ilegalisty než s umírněnými anarchisty, sám při výslechu přiznal, že docházel do Klubu autonomie. Dle dalších policejních zpráv se Henry nacházel v opozici vůči anarchistům z Itálie, jež si přáli vytvořit nejdříve organizaci ve hnutí a učinit konec propagandě činem. V prosinci se po sérii cest, o nichž nejsou téměř žádné zprávy, jelikož Henry velmi dobře udržoval svou trasu v utajení, navrátil do Paříže. Jeho návrat zrovna korespondoval s bezprostřední dobou po atentátu Augusta Vaillanta v Poslanecké sněmovně. Henry zažil velké policejní represálie, mezi nimiž nechyběly první zákony proti anarchistům. 31. prosince byl proveden největší zátah proti anarchistům, když uskutečnilo na 2000 prohlídek a 50 zatčení. Tato vlna zatýkání a následné odsouzení k smrti Vaillanta 10. ledna 1894 rozpoutala v anarchistických kruzích hněv a rozhořčení, mnozí volali po odplatě. Henry se rozhodnul postavit se do čela této odvety vůči režimu a celé společnosti. Policejní zdroje od ledna věděly o Henryho návratu do Paříže a snažily se ho vysledovat, ovšem marně. On mezitím bydlel opět pod stejným falešným jménem jako minule na jiné adrese a, zatímco se choval jako poctivý dělník, byl v dopisním kontaktu s jinými anarchisty. Připravoval se na příhodnou dobu k odplatě. Ještě se vydal na cestu do St Etienne, aby si opatřil potřebnou výbušninu. Stačilo už si jen připravit výbušninu a vyčkávat.

Café Terminus.

Doba útoku nastala několik dní po popravě Vaillanta, 12. 2. 1894. Vyzbrojil se revolverem s nabitým náboji upravenými tak, aby nadělaly co nejvíce škody, dále nožem a především výbušninou skrytou v malém kotlíku se zataveným víkem a doutnákem a vydal se na Avenue Opera, kde si nakonec pro svůj atentát vybral café Terminus. Počkal, až se dav před hrajícím orchestrem rozroste, a pak zapálil podomácku vyrobenou bombu a vrhnul ji do davu. Jen šťastnou náhodou narazila do lustru a dopadla na zem, kde po dobu přibližně několika sekund kouřila a poté vybuchla. Exploze zranila 20 lidí, jeden z nich později svým zraněním podlehl. Ztráty by mohly být mnohem větší. Henryho původní záměr bylo zabít alespoň 15 lidí, to by ale bomba nesměla nenarazit do lustru a nedopadnout mimo hlavní část davu. Následovala scéna jako vystřižená z akčního filmu. Číšník z kavárny si všimnul, jak Henry opouští v chaosu kavárnu, a vydal se za ním. Henry povšimnuv si toho vykřiknul: „Ach! Kde je ten bídák?“ Snažil se tím od sebe odpoutat pozornost, ovšem neúspěšně. Dal se tedy na útěk. Spolu s číšníkem z kavárny se za Henrym rozběhnul policista Francois Poisson, který byl zrovna na obchůzce venku na ulici. Na dalším rohu se k nim přidal muž, který Henryho chytnul za rameno, ale Henry na něj vystřelil z připraveného revolveru a utíkal dále. Kadeřník, který také uslyšel výbuch a sledoval podezřelého utíkajícího muže, byl terčem dalších výstřelů z Henryho zbraně. Nakonec ho dostihnul policista Poisson, a přestože byl zasažen posledními Henryho výstřely, povalil anarchistu na zem a po krátkém souboji se mu podařilo za pomoci dalších dvou přiběhnuvších policistů Henryho zneškodnit. Poté jej paradoxně museli bránit před rozzuřeným davem, načež jej následně odvedli na komisařství.

Výslech a soud.

Ihned při prvním výslechu Henry udal své falešné jméno a odmítal udat své bydliště. V tomto postoji zůstával po několik dní, což mimo jiné umožnilo, aby se jeho přátelé anarchisté vloupali do jeho pronajatého pokoje a ukradli odtud zbytek nepoužitého dynamitu, který byl podle původních Henryho záměrů určen na další atentáty. Poté náhle Henry během rozhovorů s dozorci ve věznici La Conciergerie přiznal své vlastní jméno. Když byl následně konfrontován s podezřelými z atentátu na ulici Bons-Enfants, které bezpochyby znal, neboť jednou z nich byla pravděpodobně jeho milenka, tak se k atentátu plně přiznal. 27. dubna 1894 začal soud s Emilem Henrym, státním žalobcem byl hlavní státní zástupce Bulot, známý z několika procesů proti anarchistům. Během svého soudu se Henry choval jako opravdový propagandista a to ve dvou směrech. Nejdříve se hrdě přihlásil ke svým činům, bez toho aniž by přiznal nejmenší výčitky nebo pochybnost týkající se jeho přesvědčení. Poté svým krokem přečíst dvou deklaraci, ve které shrnul svou životní dráhu a pohnutky k zapojení se do anarchistického hnutí, motivy vedoucí ho k atentátům a také především osvětlení podstaty boje anarchistů a cíle propagandy činem. Obžaloba pak ukázala Henryho jako bestii a zvíře, člověka postaveného zcela mimo společnost, který netouží než ji zničit. Zakrátko je vyřknut ortel, odsouzení k smrti, na který Henry reaguje v duchu anarchistů výkřikem: „Kamarádi, odvahu! Ať žije anarchie!“ "("Courage, camarades! Vive l'anarchie!")"

Poprava.

Henry odmítá podepsat žádost o milost u prezidenta, ovšem ta je mu podstoupena stejně, protože se jednalo o administrativní proceduru, kdy všechny případy odsouzených k smrti byly automaticky přeposílány k posouzení prezidentu republiky. Prezident Carnot milost odmítnul. Datum výkonu trestu bylo utajováno až do poslední chvíle, to aby bylo znemožněno anarchistům jakýmkoliv způsobem narušit průběh popravy. Nakonec to bylo 21. 5. 1894, kdy byl Emile Henry popraven ve věznici La Roquette gilotinou.

Výňatky z Henryho projevu u soudu.

Stal jsem se anarchistou teprve nedávno. Nebylo to dříve než v polovině roku 1891 když jsem se vrhl do revolučního hnutí. Dříve jsem žil v kruzích, které byly zcela prosáklé zavedenou morálkou. Byl jsem zvyklý respektovat a dokonce milovat principy vlasti, rodiny, autority a majetku.  Bylo mi řečeno, že společenské instituce jsou založeny na spravedlnosti a rovnosti, ale všude kolem mě nevidím nic jiného než lži a podvody. Každý den jsem byl zbavován iluzí. Všude, kde jsem šel, byl jsem svědkem stejných utrpení u jedněch a stejných požitků u druhých.  (...) V nemilosrdné válce, kterou jsme vyhlásili buržoazii, neprosíme o slitování. Musíme se za své činy postavit. Z tohoto důvodu čekám na váš výrok s lhostejností. Vím, že moje hlava nebude poslední, kterou utnete (...) Přidají se ještě další jména na krvavý seznam mstící naše mrtvé.  Oběšeni v Chicagu, sťati v Německu, popraveni garotou v Xereze, zastřeleni v Barceloně, sťati na gilotině v Montbrisonu a v Paříži, našich mrtvých je mnoho; přesto jste nebyli schopni zničit anarchii. Její kořeny jsou hluboké, proudí ze samého lůna této zkažené společnosti, která se rozpadá, je to násilná odveta proti zavedenému pořádku, je to touha po rovnosti a svobodě, která vystupuje proti současnému autoritářství. Je všude. Je nezkrotná a skončí až tím, že vás porazí a zabije.

Odezva na Henryho činy mezi anarchisty.

Za atentát v café Terminus Henry dočkal mnoha odsouzení, například od Octave Mirbeaua: „Henry tvrdí, že je anarchistou... Je to dnes u kriminálníků módou tvrdit toto o sobě zatímco páchají zločiny... Smrtelný nepřítel anarchie by nemohl jednat lépe než Emile Henry.“ Odsoudil jej i jeho přítel Charles Malato, Élisée Reclus nebo Jean Grave. Postoj běžných anarchistů byl podle policejních zpráv poněkud jiný. Atentát v podstatě schvalovali, ale litovali, že nebyl vedený proti opravdovým představitelům moci. Malá část anarchistů-individualistů schvalovala jeho čin a následovala jeho záměr pokračovat v dalších atentátech. Tato skupina svou příslušnost k Henryho osobě také dokazovala pořádáním poutí v následujících letech k Henryho hrobu.

Émile Henry (26. září 1872, Barcelona – 21. května 1894 Paříž, Francie) byl francouzský anarchista, známý svým bombovým útokem na kavárnu Terminus v pařížské Gare Saint-Lazare, při kterém byl jeden člověk zabit a dalších dvacet zraněno. Atentát byl Henryho odpovědí na popravu anarchisty Auguste Vaillanta.

Émile Henry (26 September 1872 in Barcelona – 21 May 1894 in Paris, France) was a French anarchist, who on 12 February 1894 detonated a bomb at the Café Terminus in the Parisian Gare Saint-Lazare killing one person and wounding twenty.


Historie.

V roce 1716 založil původem skotský finančník John Law Všeobecnou banku, jejíž spekulace vedly až k rozsáhlému bankrotu. 24. září 1724 vydala královská státní rada výnos o založení burzy, která měla zabránit spekulativnímu podnikání. Burza nejprve sídlila v Hôtel de Nevers, později se několikrát stěhovala. V roce 1808 Napoleon Bonaparte položil základní kámen paláce, který navrhl architekt Alexandre Théodore Brongniart (1739-1813), a který byl určen jako sídlo burzy. Stavba byla otevřena až 4. listopadu 1826 a burza se sem přestěhovala z Palais Royal, kde sídlila od 2. října 1809. Burza získala na významu v 19. století během průmyslové revoluce, která znamenala rozšiřování železnic, průmyslových podniků a podnikání v koloniích.  Až do konce 80. let byla Pařížská burza řízena korporací makléřů, která měla monopol na kótování. Od počátku 80. let se burza, která se do té doby zaměřovala hlavně na obchod s akciemi, modernizovala kvůli zvýšení konkurenceschopnosti mezi ostatními mezinárodními burzami. Nový systém CAC (cotation assistée en continu, průběžné společné kótování) zavedený v letech 1986-1989 zlepšil postavení na trhu, kde dominovala London Stock Exchange. Poté následovaly i další reformy, jako například změna statutu makléřů a vzniku nových makléřských firem. Modernizace Pařížské burzy byla doprovázena dalšími iniciativami, jako bylo v roce 1989 vytvoření organizovaného trhu finančních derivátů MATIF a MONEP, nyní uskupené pod názvem Euronext. Na konci 90. let a po vzniku NSC (Nouveau système de cotation, nový systém kótování) burza zahájila iniciativu ke sloučení různých evropských burz, které vyvrcholilo vytvořením společnosti Euronext v roce 2000 (spojením pařížské, amsterdamské a bruselské burzy). V roce 2007 byla skupina Euronext spojena s NYSE a vznikla holdingová společnost NYSE Euronext se sídlem v New Yorku.

Pařížská burza (francouzsky "Bourse de Paris") je oficiální trh s akciemi ve Francii. Burzu vlastní společnost Euronext Paris, která je dceřinou společností skupiny NYSE Euronext. Sídlem burzy je Palais Brongniart v Paříži ve 2. obvodu na náměstí "Place de la Bourse".

Euronext Paris is France's securities market, formerly known as the Paris Bourse, which merged with the Amsterdam, Lisbon, and Brussels exchanges in September 2000 to form Euronext NV, which is the second largest exchange in Europe behind the United Kingdom's London Stock Exchange Group.


Vývoj a popis.

Práce na Modelu 219 začaly v roce 1944. Letoun měl být náhradou za hlídkové bombardéry dlouhého doletu PB4Y Privateer a přizpůsobený pro kladení námořních min. První let letoun vykonal 20. října 1946. Letoun byl velký a složitý. Byl poháněn dvojicí 28 válcových hvězdicových motorů Pratt & Whitney R4360 Wasp Major. Ke zvýšení výkonu při vzletu a v boji letoun nesl i dva proudové motory Allison J33, které byly namontovány v zadní části zvětšených motorových gondol. Vstupy vzduchu byly vzadu pod hvězdicovými motory. Proudové motory, podobně jako u jiných letounů s touto kombinací motorů, spalovaly benzín a nikoliv letecký petrolej.  Letoun byl vybaven tříbodovým podvozkem s příďovým kolem, které bylo zatahovatelné směrem dopředu. Hlavní podvozek byl osazen vždy jedním kolem a byl zasouván do křídla bez krytu. To znamenalo, že strany kol byly vidět, i když kolo bylo zasunuto.  Letoun měl silnou obrannou výzbroj. Na nose nesl věžičku Emerson s dvojicí 20mm kanónů, na zádi měl věžičku Martin rovněž s dvojicí 20 mm kanónů a na hřbetě věžičku Martin s dvojicí kulometů 12,7 mm. Pumovnice byla podle britského vzoru dlouhá a mělká, na rozdíl od krátkých a hlubokých pumovnic používaných v amerických bombardérech. To dávalo letounu větší pružnost vzhledem k nesené výzbroji. Tato výzbroj zahrnovala dlouhá torpéda, bomby, miny, hlubinné pumy a přídavné palivové nádrže.

Operační historie.

US Navy si místo tohoto letounu zvolila menší, jednodušší a levnější letoun P2V Neptune pro námořní hlídkovou službu. Přesto v roce 1947 objednalo 19 letounů pro kladení min ve velké rychlosti. P4M vstoupil do služby u 21. námořní průzkumné letky (VP-21) v roce 1950. Letka byla umístěna v Port Lyautey (nyní Kenitra) ve Francouzském Maroku. U letky VP-21 sloužily až do února 1953.  Od roku 1951 bylo 18 zbývajících letounů P4M upraveno pro elektronickou zpravodajskou činnost (SIGINT neboli „signals intelligence“). Letouny byly přeznačeny na P4M-1Q a nahradily letouny PB4Y-2 Privateer. Posádka byla zvětšena na 14 mužů a později na 16, aby obsluhovala veškeré elektronické odposlouchávací zařízení. Letoun byl vybaven velkým množstvím rozličných antén.  Od října 1951 zahájily letouny elektronické výzvědné lety z americké námořní letecké základny Sangley Point na Filipínách (a později z Iwakuni v Japonsku) pod krycím označením běžné námořní hlídkové letky (VQ-1). Letouny prováděly dlouhé mise podél pobřeží Vietnamu, Číny, Koreje a Sovětského svazu v přísném utajení. Během radiové komunikace letouny běžně vystupovaly jako běžné hlídkové letouny P2V Neptune a často létaly s falešnými sériovými čísly.  Jeden Mercator byl sestřelen poblíž Šanghaje čínskými stíhačkami 22. srpna 1956, přičemž všech 16 členů posádky na palubě zahynulo. Další P4M-1Q byl napaden dvojicí severokorejských letounů MiG-17 16. června 1959. Letoun utrpěl vážné poškození a zadní střelec byl těžce zraněn. Letouny rovněž působily z Maroka (VQ-2). Jeden z nich byl zachycen poblíž ukrajinského pobřeží sovětskými MiGy. Aby jim unikl, letěl s použitím všech motorů, čímž však spotřeboval množství paliva. Letoun se nakonec zřítil do Středozemního moře, přičemž celá posádka zahynula.  Letouny Mercator byly nahrazeny stroji EA-3 Skywarrior, které byly schopné působit z letadlové lodi a tím měly i větší možnosti použití. Část povinností převzaly i větší letouny Lockheed WV-2Q Warning Star. Konečné stažení ze služby proběhlo v roce 1960 a zbývající letouny P4M byly sešrotovány.

Varianty.

XP4M-1 P4M-1 P4M-1Q

Specifikace (P4M Mercator).

"Technické údaje pocházejí z článku na stránkách „Vectorsite.net“".

Uživatelé.

USA

Martin P4M Mercator byl námořní hlídkový letoun postavený společností Glenn L. Martin Company. Mercator byl neúspěšný uchazeč v soutěži vyhlášené americkým námořnictvem (US Navy) na námořní hlídkový bombardér dlouhého doletu. Soutěž nakonec vyhrál letoun Lockheed P2V Neptune. Mercator zažil omezenou službu jako elektronický průzkumný letoun dlouhého doletu. Jeho největší zvláštností bylo, že byl poháněn kombinací pístových a proudových motorů.

The Martin P4M Mercator was a maritime reconnaissance aircraft built by the Glenn L. Martin Company. The Mercator was an unsuccessful contender for a United States Navy requirement for a long-range maritime patrol bomber, with the Lockheed P2V Neptune chosen instead. It saw a limited life as a long-range electronic reconnaissance aircraft. Its most unusual feature was that it was powered by a combination of piston engines and turbojets, the latter being in the rear of the engine nacelles.


Historie a použití.

Jazyk byl původně vytvořen v roce 2004 Johnem Gruberem, jako jednoduchý značkovací jazyk pro převod textu do validního XHTML nebo HTML. Jazyk byl původně implementován v programovacím jazyku Perl, ale postupně se rozšířil a je znám a používán i v jiných jazycích jako jsou například PHP nebo Python. Používá se i u popisu dokumentace nebo jiných poznámek na GitHubu (přípona.md; implicitním popisem každého projektu na Gitu je obsah souboru README.md).  Markdown je velice oblíbeným nástrojem pro blogování, protože umožňuje velice jednoduše vytvářet odkazy a vkládat obrázky. Některé redakční systémy umožňují vkládat obsah právě pomocí Markdown. Lze ho použít také jako nástroj pro psaní knih nebo poznámek. Protože se jedná o prostý text je možné pro vytváření dokumentů použít libovolný editor.

Vlastnosti.

Jazyk je jednoduchý, přehledný a jeho syntax se chová očekávaně. Jazyk umožňuje kombinovat text a (X)HTML takže tam, kde není určitá vlastnost implementovaná, může uživatel použít přímý zápis v HTML.  Porovnání s WYSIWYG editory – velká část z nich pro online editaci HTML jednotlivá formátování implementují vkládáním značek <span> s inline CSS stylováním navzájem do sebe a při zrušení formátování mají problémy při odstranění prázdných „spanů“, čímž ve výsledném kódu vzniká balast, který nabírá velikost a přispívá k nečitelnosti a potenciálně dalším problémům. Tyto přebytky HTML mají tendenci narůstat s každou editací. V Markdownu toto nehrozí, protože HTML se generuje ze zdrojového textu/kódu. Rozhraní WYSIWYG editorů navíc běžné uživatele (včetně těch bez estetického cítění) láká k přehnané „výtvarné realizaci“, kdy své statě nadměrně formátují a kombinují více formátů dohromady, přehnaně vybarvují text nekonzistentními barvami, které např. nemusejí korespondovat s korporátní identitou nebo barevnou koncepcí stránky. Empiricky vzato, spráce s Markdownem tyto problémy nemívá.  Markdown také rozpozná a automaticky vkládá HTML entity; zvládne i inteligentně vložit typografické uvozovky a delší pomlčky (ze dvou nebo tří pomlček v ASCII).  Na rozdíl od HTML má Markdown vyšší čitelnost lidským okem a menší pravděpodobnost udělání chyby např. opomenutím nějaké koncové značky apod.

Rozšíření.

Existuje rozšířená syntaxe, které implementuje vlastnosti, které původní Markdown nezahrnoval. Obecně se tato rozšíření označují jako Markdown Extra. Ten umožňuje oproti původnímu Markdown například:

Implementace.

Původní implementace je pro programovací jazyk Perl. Nejznámější jsou tyto implementace:

Markdown je odlehčený značkovací jazyk, který slouží pro úpravu prostého textu a jeho následný převod na formátovaný text publikovatelný na webu, zejména ve formátu HTML. Umožňuje pomocí jednoduchých formátovacích značek vyznačit v textu nadpisy a seznamy, doplnit odkazy, obrázky atd. Cílem jazyka je, aby byl text dobře čitelný a publikovatelný i v původním formátu prostého textu.

Markdown is a lightweight markup language with plain-text-formatting syntax, created in 2004 by John Gruber with Aaron Swartz. Markdown is often used to format readme files, for writing messages in online discussion forums, and to create rich text using a plain text editor.


Rozsah činnosti.

Podnikání investičního managementu má několik aspektů obsahujících zaměstnávání profesionálních správců fondů, průzkum (jednotlivých instrumentů a tříd instrumentů), obchodování, vypořádávání, marketing, interní audit a příprava zpráv pro klienty. Největšími finančními manažery fondů jsou společnosti, které potvrzují jejich požadovanou komplexnost služeb. Kromě obchodníků a přímých investorů (manažerů fondů) jsou zde také spolupracující zaměstnanci (k zajištění souhry s legislativními a regulatorními požadavky), interní auditoři nejrůznějších druhů (k prověřování interních systémů a kontrol), finanční kontroloři (k účtování peněz společnosti a jejích nákladů), počítačoví experti a zaměstnanci „"back office"“ (ke spárování a zaznamenání transakcí až pro tisícovky klientů dané společnosti).

Klíčové problémy tohoto podnikání.

Klíčové problémy zahrnují:

Rozsah globální činnosti managementu fondů.

Běžná aktiva pod správou managementu fondů klesla v roce 2008 o 19 %, na 61,6 trilionů dolarů. Penzijní aktiva sčítají z celku 24 trilionů dolarů, s 18,9 trilionů dolarů investovanými v investičních fondech a 18,7 trilionů dolarů ve fondech pojišťoven. Společně s alternativními aktivy, fondy bohatých privátních klientů, činila aktiva činnosti globálního managementu fondů ke konci roku 2008 90 trilionů dolarů, která v roce 2009 spadla o 17 %. Pokles nastal v roce 2008 po pěti úspěšných letech růstu, kdy se aktiva za tuto dobu více než zdvojnásobila. Propad na kapitálových trzích, slabý investiční výkon, redukce přílivu nových fondů, výstup klientů z investic, to vše vedlo k pádu v roce 2008.

15 největších společností správy aktiv.

1. Fund Management: City Business Series. International Financial Services, London. 2009-09-29. 2. http://www.ifsl.org.uk/upload/Fund_Management_2009.pdf

Investiční manageři a struktura portfolií.

V oboru investičního managementu jsou správci těmi, kdo investují prostředky klientů. Certifikované společnosti investičního poradenství mohou provádět hodnocení klientovo individuálních potřeb a jeho rizikového profilu. Poradce poté doporučí odpovídající investice.

Alokace aktiv.

Nejrůznější třídy aktiv jsou široce debatovány, ale základní dělení je na akcie, dluhopisy, reálná aktiva a komodity. Provádění alokace mezi tato aktiva je to, za co je investiční management placen. Třídy aktiv odpovídají dynamice trhu a různým vzájemným efektům ovlivňování. Alokace peněz prostřednictvím tříd aktiv má vliv na výkon fondu.

Dlouhodobý výnos.

Je důležité sledovat dlouhodobé výnosy různých aktiv. Například, při dlouhodobém držení (+10 let) je ve většině zemí u akcií větší výnos než u dluhopisů. Je to způsobeno tím, že akcie jsou rizikovější než dluhopisy.

Diverzifikace.

Společně s alokací aktiv musí správci fondů uvažovat diverzifikaci, která má pro daného klienta smysl a v souladu s ním stanovit investice v souladu s plánem. Takový plán naznačuje, kolik procent z daného fondu má být proinvestováno do jednotlivého titulu. Teorie diverzifikace portfolia byla v minulosti sestavena H. Markowitzem (a mnoha ostatními). Efektivní diverzifikace znamená řízení korelace mezi výnosem aktiva a rizikem.

Investiční styly.

Existuje celá řada investičních stylů, které mohou správci fondů použít. Například růstový, hodnotový, neutrálního trhu, nízké kapitalizace, indexovaný, atd. Každý z těchto přístupů má zřetelný rys a charakteristické riziko.

Měření výkonu.

Výkon fondu je testem správy fondu, v institucionálním pohledu je přesné měření nezbytností. Za tímto účelem je měření výkonu fondů prováděno managementem nebo jsou najímány externí firmy, které se tímto měřením zabývají. Přední společností zabývající se měřením výkonu (např. Frank Russell v USA) shromažďují jednotlivá data z oboru.  Typicky je hodnocení prováděno každý kvartál a bývá předložena procentní změna. Toto schéma je pak porovnáváno s podobnými fondy v oboru za účasti managementu společnosti (pro potřeby kontroly interních předpisů).  Obecně řečeno, pro investiční společnosti je pravděpodobně vhodnější přesvědčit klienty je na základě hodnocení z delších period (3-5 let), kdy se vyhladí krátkodobé kolísání ve výkonech a podnikatelských cyklech. Přetrvávajícím problémem je, zda měřit před nebo až po zdanění. Po zdanění představuje výhodu pro investora, jelikož investorovo daňové postavení se může měnit. Měření před zdaněním může být matoucí, obzvláště v režimech zdaňujících kapitálové zisky (a ne nerealizované). Může tedy dojít k tomu, že úspěšní správci aktiv (měřeni před zdaněním) mohou vykazovat po zdanění špatné zisky.

Investiční management je profesionální správa různých cenných papírů (akcie, dluhopisy, atd) a aktiv (např. nemovitosti) s cílem přinést investorům specifické užitky. Investoři mohou být instituce (pojišťovny, penzijní fondy, firmy atd) nebo soukromí investoři (oba typy mohou investovat buď přímo, nebo zprostředkovaně přes instituce kolektivního investování např investiční fondy, burzovně obchodovatelné fondy – ETF).

Asset management refers to systematic approach to the governance and realization of value from the things that a group or entity is responsible for, over their whole life cycles. It may apply both to tangible assets (physical objects such as buildings or equipment) and to intangible assets (such as human capital, intellectual property, goodwill or financial assets). Asset management is a systematic process of developing, operating, maintaining, upgrading, and disposing of assets in the most cost-effective manner (including all costs, risks and performance attributes).


Život.

Černín se narodil do české šlechtické rodiny Černínů z Chudenic jako mladší bratr Otakara Černína, pozdějšího c. a k. rakousko-uherského ministra zahraničních věcí. Poté, co dkončil studia Diplomatické akademie na Terezianu, vstoupil do zahraničních služeb Rakouska-Uherska. Byl vyslán jako tajemník velvyslanců v Londýně a roku 1904 do Říma. Jeho učitelem byl pozdější ministr zahraničních věcí Alois Lexa von Ährenthal, jehož "aktivistická" expanzivní politiku, jako při bosenské anekční krizi, podporoval.  V roce 1903 se Černín v Londýně oženil s "Lucy Katherine Beckettovou", dcerou "Ernesta Williama Becketta, 2. barona de Grimthorpe". Z manželství se narodili tři synové. Krátce po vypuknutí války v roce 1914 byl svazek rozveden. Roku 1939 se Prešpurku oženil podruhé s "Marií Lisou Pfeifferovou".  Před začátkem války byl legačním radou a zmocněncem (velvyslancem) ministra vnitra na velvyslanectví v ruském Petrohradu a jako přímý jednací partner ruského ministra zahraničních věcí Sazonova se bezprostředně podílel na červencovém ultimátu a tím i na vypuknutí první světové války.  Po návratu do Vídně byl Černín ve zpravodajském oddělení c.k. armády a během četných návštěv na frontě se informoval o skutečném stavu, přičemž se podle svých možností podílel také na samotných bojích.  Jako vyslanec monarchie v Sofii od ledna 1917 do 4. listopadu 1918 měl Černín zásadní vliv na bulharskou politiku v rámci dohody centrálních mocností. „Krásný hrabě (schöne Graf)“ byl podle mínění mnohých lepším diplomatem, než jeho charismatický, avšak roztržitý bratr Otakar.  Po válce roku 1919 Otto Černín odešel ze státních služeb a zastupoval zájmy německojazyčných vlastníků pozemků v Československu. On a další aristokraté se bez větších výsledků snažili bránit vyvlastnění ze strany ČSR a získat angloamerický kapitál.  Ve 30. letech 20. století sympatizoval s politikou NSDAP, když v prosinci 1933 zveřejnil jako "vyslanec v době klidu" příspěvek ve štvavém časopise "Der Stürmer" pod „agresivním titulkem“ "Pan-Juda im Kleide Pan-Europas" (Panjudaismus v rouše panevropském). Po druhé světové válce se Otto Černín při mnoha setkáních v Bavorsku znovu sblížil s Otou Habsbursko-Lotrinským, Panevropským hnutím a Habsburky.  Jeho syn Manfred (* 1913) po rozvodu rodičů odešel se svou matkou do Itálie a vzdělání získal ve Spojeném království. Manfred byl pilot RAF a od roku 1943 člen britské tajné služby Special Operations Executive (SOE) a důstojník odpovědný za nasazení britských vojáků v Rakousku.

Otto Rudolf hrabě Černín (německy Otto Graf Czernin, 27. srpna 1875 v Dymokurách – 14. června 1962 v Salcburku, narozen jako "Otto Rudolf Teobald Otakar Maria hrabě Černín z Chudenic") byl rakousko-uherský diplomat před a během první světové války.

Otto Rudolf Theobald Ottokar Maria Graf Czernin von und zu Chudenitz (; 27 August 1875 – 14 June 1962) was an Austro-Hungarian diplomat during the time of World War I.


Život.

Mládí.

Narodila se v Kostelci nad Labem v rodině řezníka Jana Stolze a jeho ženy Anny, rozené Kohoutové, jako deváté z deseti dětí. Prvního hudebního vzdělání se jí dostalo spolu s dalšími sourozenci od učitele a muzikanta Josefa Nerudy (1804–1873). Její sestry – dvojčata Františka a Ludmila – vystudovaly v roce 1843 zpěv na pražské konzervatoři a poté odešly do Terstu, kde se staly členkami terstského "Teatro Grande" (a také skandálními partnerkami dirigenta Luigi Ricciho). V roce 1849 nastoupila Tereza na pražskou konzervatoř. Zde studovala hru na klavír a zpěv. Jejím učitelem zpěvu byl Giovanni Battista Gordigiani. Ten Terezu nepovažoval za talentovanou a navíc jí studium ztěžovala častá onemocnění. Proto byla 18. listopadu 1851 z konzervatoře propuštěna. Další tři roky strávila v matčině domě v Kostelci a asi v roce 1854 se do Prahy vrátila. Tentokrát studovala na soukromé škole Vojtěcha Čabouna a to nejen zpěv ale i herectví. Její první veřejné vystoupení proběhlo 21. listopadu 1855 na Žofíně, kde vystoupila s árií z Wagnerovy opery "Rienzi". Toto vystoupení ale sklidilo odmítavou kritiku, takže Tereza odřekla další vystoupení ve Stavovském divadle a vrátila se opět k matce. Koncem téhož roku pak odjela do Terstu, kde se mezitím stal její bratr Václav provozovatelem divadla "Teatro Grande" (dnes "Teatro Lirico Giuseppe Verdi").

Příprava.

Nejprve se podařilo lékařům vyřešit její zdravotní problémy s hlasivkami. Poté začala studovat zpěv u dirigenta a skladatele Angela Marianiho (1821–1873), který byl jejím hlasem tak nadšen, že se vzdal honoráře za výuku. Na italské veřejnosti debutovala 26. července 1856 v "Teatro Grande" v Terstu áriemi z Händelova oratoria "Juda Makabejský" a z Verdiho opery "Trubadúr". Vystoupení mělo veliký úspěch a Tereza Stolzová odjela do Milána, kde bydlela u sestry Ludmily a s pomocí švagra Luigiho Ricci se dostala k věhlasnému učiteli Francesco Lampertimu. Studovala u něho od podzimu 1856 do jara 1857.  Na radu bratra Václava hledala vhodnou scénu pro získání zkušeností. Po ukončení Krymské války se formoval soubor italské opery pro divadlo v gruzínském Tiflisu (dnes Tbilisi). Zde poprvé vystoupila 17. září 1857 jako Elvíra ve Verdiho opeře "Ernani". Po obrovském úspěchu jí byla nabídnuta smlouva na tři sezóny, což bylo zcela neobvyklé. V letních měsících (opera hrála pouze od podzimu do jara) se pak vypravila do Oděsy, kde byl její bratr Antonín, hobojista a klavírista, v té době učitelem hudby. Spolu pak cestovali do Moskvy a Petrohradu, kde měli několik vystoupení.  V sezóně 1860–1861 byla angažována v Cařihradu, pak se ještě na dvě sezóny vrátila do Tbilisi. Na jaře 1863 odjela zpět do Evropy zahrnuta poctami a dary tbiliského obecenstva.

Triumf.

V Milánu bydlela opět u sestry a vystupovala nejprve v různých, především italských městech (Nizza, Granada, Bologna, Palermo, Florencie a další). V létě 1864 krátce navštívila matku a sourozence v Čechách. Veřejně zde ale už nikdy nevystoupila. Ohlasy představení jí získávaly postupně respekt a 23. září 1865 konečně vystoupila v milánském Teatro alla Scala v titulní roli Verdiho opery "Jana z Arku". Úspěch byl naprostý, obecenstvo ji zahrnulo ovacemi a v tisku vyšly nadšené kritiky. Během prusko-rakouské války se uchýlila do Švýcarska a Francie. Když se na podzim 1866 operní život po válce vrátil do normálních kolejí, pokračovala série jejích velmi úspěšných vystoupení (Treviso, Parma, Řím a jinde).

Giuseppe Verdi.

Svou operu "Don Carlos" uvedl Giuseppe Verdi poprvé v Paříži 11. března 1867. Nebyl ale s tímto provedením spokojen. Dirigentem italské premiéry měl být Angelo Mariani a pro roli královny Alžběty doporučil Terezu Stolzovou. Italská premiéra Verdim mezitím přepracované opery proběhla v Bologni 27. října 1867 a podle dobových referátů měla obrovský úspěch. Verdi byl jejím podáním nadšen a osobně se ujal další italské premiéry svého díla – opery "Síla osudu" – v milánské La Scale s Terezou Stolzovou v hlavní roli Leonory. Opera měla původně premiéru v roce 1862 v Petrohradu. Představení 27. února 1869 bylo opět velikým úspěchem.

Aida.

Součástí oslav otevření Suezského průplavu v roce 1869 měla být i slavnostní opera v novém káhirském divadle. Příběh na námět egyptologa Augusta Mariette napsal Camille du Locle. Autorem italského libreta byl Antonio Ghislanzoni. Toto libreto bylo dokončeno až počátkem roku 1870. Premiéru v Káhiře měl řídit osobně Verdi a titulní roli měla zpívat Tereza Stolzová. Kvůli prusko-francouzské válce nakonec ani jeden z nich do Egypta neodcestoval.  Evropská premiéra byla v divadle La Scala 8. února 1872. Verdi dokonce sám navrhl šperky pro hlavní představitelku.  Tereza Stolzová pak podepsala smlouvu na třicet představení v Káhirské opeře v sezóně 1873–1874 za astronomický honorář 150 000 franků. Mimo to se jí dostalo poct od samotného chediva Isma'ila Paši. Fotografie z archivu Istituzione Casa della Musica di Parma.

Rekviem.

Giuseppe Verdi navrhl k 1. výročí smrti Gioacchina Rossiniho složit spolu s dalšími 12 skladateli monumentální Rekviem. Z původního plánu sešlo. Verdi ale složil vlastní "Rekviem" a to bylo provedeno 22. května 1874 k poctě spisovateli Alessandro Manzonimu pod autorovou taktovkou v kostele sv. Marka v Milánu a Tereza Stolzová zpívala sopránový part. Celý soubor pak absolvoval evropské turné (Paříž, Londýn, Vídeň).  Verdi daroval rukopis svého Rekviem v prosinci 1893 s osobním věnováním: „Tereze Stolzové, první interpretce této skladby.“

Rusko.

V sezóně 1875–1876 zpívala Tereza Stolzová v Moskvě a v Petrohradu. Protože jí dělalo problémy zdejší zimní počasí, chtěla se vyhnout smlouvě pro další sezónu, požadovala proto za ni přemrštěný honorář. Ten však byl akceptován a tak i v zimě 1876–1877 zpívala v Rusku. Onemocněla ale a sezónu musela předčasně ukončit.

Závěr života.

Přes léčení v lázních zdravotní problémy přetrvávaly, a tak Stolzová ukončila svou kariéru a naposledy vystoupila 30. června 1879 v divadle La Scala ve Verdiho "Rekviem". Žila pak v Miláně a ve svém domě vedla salon a přijímala zde mimo jiné i české umělce, například začínající Klementinu Kalašovou nebo ředitele Národního divadla Šuberta. Tomu zařídila schůzku s Verdim a pomohla mu získat přednostní smlouvu na uvedení oper "Otello" a "Falstaff". V souvislosti s uvedením Otella v Národním divadle navštívila Tereza Stolzová v létě 1886 Prahu. Národní divadlo na její počest uspořádalo zvláštní představení Aidy dne 11. srpna 1886.  Tereza Stolzová asistovala u Verdiho smrtelného lože 27. ledna 1901. Sama zemřela v srpnu následujícího roku. Je pohřbena na milánském hřbitově Cimitero Monumentale di Milano.

Osobní život.

V roce 1869 se zasnoubila s Angelo Marianim, svým prvním učitelem v Terstu z roku 1856. V roce 1870 spolu strávili léto v přímořském letovisku Senigallia. Později se ale vztah zkalil Marianiho žárlivými výstupy. Mariani se rovněž ve zlém rozešel s Verdim. Po Marianiho milostné aféře s hraběnkou Pallavicini-Negrotto mu Tereza Stolzová vrátila slib a nadobro se s ním rozešla.  Často se spekuluje o vztahu Terezy Stolzové a Giuseppe Verdiho. Je jisté, že Verdi byl Stolzovou jako interpretkou svých rolí nadšen. Pro ni upravoval starší partitury ("Don Carlos", "Síla osudu") a pro ni psal nové party ("Aida", "Rekviem"). Věnoval jí i své, svou formou pro Verdiho neobvyklé, dílo – smyčcový kvartet e-moll. Je dochován koncept dopisu Verdiho manželky Giuseppiny Strepponi z dubna 1876, kde svému manželu vyčítá, že se věnuje Tereze Stolzové více, než jí samé. Podle dopisů z června téhož roku ale vše nasvědčuje tomu, že se věc vyjasnila a podezření pominulo. Nasvědčují tomu nejen dochované dopisy, ale i další skutečnosti: Tereza Stolzová byla nadále častým hostem ve vile manželů Verdiových "Sant’Agata" a dále Giuseppina Strepponi odkázala Tereze Stolzové část svých šperků.

Odkazy.

Literatura.

Některé epizody ze života Terezy Stolzové byly zpracovány beletristicky, například:

Tereza Stolzová (též Teresa Stolz, 2. června 1834, Kostelec nad Labem, Rakouské císařství – 22. srpna 1902, Milán, Italské království) byla česká operní pěvkyně, blízká přítelkyně Giuseppe Verdiho a legendární představitelka Aidy.

Teresa Stolz (born 2 June 1834, Elbekosteletz (Czech: Kostelec nad Labem), Bohemia – died 23 August 1902, Milan) was a Bohemian soprano, long resident in Italy, who was associated with significant premieres of the works of Giuseppe Verdi, and may have been his mistress. She has been described as "the Verdian dramatic soprano par excellence, powerful, passionate in utterance, but dignified in manner and secure in tone and control".


Život.

Mládí.

Clara Rockmoreová se narodila roku 1911 ve Vilniusu na Litvě, tehdy součásti Ruského impéria, do rodiny litevských židů. Měla dvě starší sestry, Annu a Nadiu. Když jí byly čtyři roky, přestěhovala se s rodinou do Petrohradu, kde se stala nejmladší studentkou tamější konzervatoře. Studovala ve třídě prominentního houslisty Leopolda Auera. V nepokojných časech po říjnové revoluci se její rodina rozhodla vystěhovat z Ruska. Cestovali na voze taženém koňmi a svou finanční situaci přilepšovali tím, že Clara s Nadiou vystupovaly na improvizovaných koncertech. Dostali se zpět do Vilniusu, kde se chtěli původně usadit, ale pokračovali nakonec do Polska, do Varšavy, kde žili do roku 1921, kdy jim byla udělena víza pro vystěhování do Spojených států.

V emigraci.

V prosinci 1921 přistáli Reisenbergovi v New Yorku, kde se zapojili do života ruského emigrantského společenství. Clara se opět setkala s Leopoldem Auerem (který emigroval o 3 roky dříve) a znovu se u něj začala učit hru na housle. Díky píli a talentu se již v roce 1922 dostala na Institute of Musical Arts, kde se dále vylepšovala, takže roku 1928 byla přijata do prestižního Curtisova hudebního institutu. Zde vynikla nad ostatní žáky, a proto byla vybrána jako sólistka pro graduační koncert. Jenže během náročných příprav se projevily neblahé důsledky podvýživy v dětských letech za ruské revoluce a Claře se rozvinula artróza kloubů na pravé (smyčcové) ruce, takže byla nakonec donucena – přes veškeré úsilí bolest překonat a přes půlroční lečení – se na radu lékařů profesionální kariéry sólové houslistky vzdát.  Nicméně, roku 1928 potkala krajana Léona Theremina, který ji představil svůj vynález, elektrický hudební nástroj "éterfon" (později po něm nazvaný "theremin"), a Claru způsob hraní na něj zaujal a později přímo nadchnul – nedotýkala se totiž ničeho, tudíž si šetřila ruce. Projevila od počátku mimořádný talent pro hru na tento zvláštní nástroj (i díky svému absolutnímu sluchu), stala se prominentní thereministkou a pomohla významně svými připomínkami zlepšit konstrukci.  Přestože ji zamilovaný, o 15 let starší Theremin několikrát požádal o ruku, vzala si nakonec (1933) advokáta Roberta „Bobbyho“ Rockmorea. Neměli spolu žádné děti. Pár vedl život pokrokových intelektuálů; mezi jejich přátele (a Robertovy klienty) mj. patřili dramatik Eugene O'Neill anebo černošský hudebník Paul Robeson, s nímž Clara ve 40. letech společně vystupovala – což v rasově segregovaných USA vzbuzovalo pozdvižení – a dokonce mu roku 1949 poskytli i azyl ve svém letním domě, když se musel ukrývat pro své levicově-antirasistické postoje.  V letech 1991–93 natáčel o ní a Thereminovi režisér Steve Martin dokumentární film "Theremin – An Electronic Odyssey"; během té doby se opět po dlouhé setkala se svým dávným blízkým přítelem L. Thereminem (tehdy již 96letým). Poslední rok svého života trpěla vážnými zdravotními problémy (zápal plic, infarkt), nicméně slíbila sobě i okolí, že vydrží naživu, dokud neuvidí narození své praneteře – a její přání se jí vyplnilo, když se 8. května 1998 narodila Fiona Nadia Shermanová. Clara zemřela o 2 dny později ve věku 87 let, ve svém bytě na newyorském Manhattanu.  Její synovec Robert Sherman založil roku 2004 nadaci "Nadia Reisenberg/Clara Rockmore Foundation", která se snaží pečovat o hudební odkaz Clary a Nadii.

Kariéra.

Až v roce 1977 vydala své první a jediné album, které nese název "The Art of the Theremin", kde jí hrou na klavír doprovází její sestra Nadia. Toto album vzniklo za producentské spolupráce s vynálezcem a hudebníkem Robertem Moogem a jeho ženou Shirleigh.  Rockmoreová dotáhla hru na theremin k dokonalosti tím, že usměrnila svojí fyzickou kontrolu (prstoklad si osvojila při učení se na housle) a emoce dohromady, čímž v podstatě splynula s podstatou fungování tohoto hudebního nástroje.

Clara Rockmoreová (9. března 1911 – 10. května 1998) byla americká houslistka a virtuózka na theremin rusko-litevsko-židovského původu. Její sestra byla klavíristka Nadia Reisenbergová.

Clara Reisenberg Rockmore (9 March 1911 – 10 May 1998) was a classical violin prodigy and a virtuoso performer of the theremin, an electronic musical instrument. She was the sister of pianist Nadia Reisenberg.


Popis.

Všichni ceratopsidi byli čtyřnozí býložravci s charakteristicky rohatými hlavami a krčními „límci“. Měli mohutnou hlavu s dobře vyvinutými rohy a obvykle vážili několik tun. Jejich biodiverzita (druhová rozmanitost) byla velmi vysoká. Stejně jako ostatní neptačí dinosauři vymřeli na konci křídy, zhruba před 66 miliony let. Významná ornamentace lebečních límců ceratopsidů plnila zřejmě účel signalizační, nikoliv ale rozpoznávací, jak ukazuje studie z roku 2018.  Nejtypičtějším a nejvíce charakteristickým znakem této skupiny je mohutná lebka s výrazným "límcem". Díky tomuto anatomickému prvku se někteří rohatí dinosauři stali suchozemskými živočichy s největší známou lebkou vůbec. Velmi dlouhou lebku najdeme například u rodů "Titanoceratops" (2,65 m), "Torosaurus" (2,77 m) nebo "Eotriceratops" (3,0 m).

Paleoekologie.

Ceratopsidi byli většinou stádní tvorové a tvořili zřejmě početné sociální skupiny. Tomu napovídá také fakt, že mnoho jejich druhů bylo popsáno i z velkých „lůžek kostí“ s pozůstatků stovek nebo dokonce tisíců jedinců ("Styracosaurus", "Centrosaurus" ad.). Mezi největší ceratopsidy patřil "Eotriceratops", dosahující délky možná až přes 10 metrů. Většina druhů však dosahovala délky v rozmezí 5-8 metrů. Nejvýznamnějšími predátory těchto býložravců byli velcí tyranosauridi. Typickým znakem je velmi rychlý vývoj a vznik nových druhů ceratopsidů. Míra rychlosti jejich evoluce dokonce překonává míru rychlosti evoluce mnoha současných savců.

Paleogeografie.

Ceratopsidi byli značně rozšířenou skupinou ptakopánvých dinosaurů, známou především ze západu Severní Ameriky. Zatím je známý pouze jeden východoasijský rod - "Sinoceratops" z Číny. Možným asijským ceratopsidem je také rod "Turanoceratops" z Uzbekistánu.  Jediným potenciálním zástupcem, známým z jižní polokoule, je argentinský rod "Notoceratops" (jediná dochovaná fosilie tohoto taxonu je však dnes již ztracena).

Všežravost ceratopsidů.

Někteří badatelé, například britský paleo-umělec Mark Witton, předpokládají, že ceratopsidi snad občas vyhledávali i masitou stravu. Dle jeho názoru mohli například ohlodávat zdechliny za pomoci svých silných zobákovitých čelistí. Přímá fosilní evidence pro tuto hypotézu však zatím chybí.

Ceratopsidae („rohaté tváře“ z řeckého "kerat-" ["keras"] „roh“ + "ops" „tvář“, česky ale také „ceratopsidi“) byli početnou skupinou ptakopánvých rohatých dinosaurů, žijících v období svrchní křídy na území dnešních USA a Číny. Nejznámějším a zároveň jedním z největších zástupců je rod "Triceratops".

Ceratopsidae (sometimes spelled Ceratopidae) is a family of marginocephalian dinosaurs including "Triceratops", "Centrosaurus", and "Styracosaurus". All known species were quadrupedal herbivores from the Upper Cretaceous, mainly of Western North America and are characterized by beaks, rows of shearing teeth in the back of the jaw, and elaborate nasal horns and a thin parietal-squamosal shelf that extends back and up into a frill. The group is divided into two subfamilies. The Chasmosaurinae are generally characterized by long, triangular frills and well-developed brow horns. The Centrosaurinae had well-developed nasal horns or nasal bosses, shorter and more rectangular frills, and elaborate spines on the back of the frill.


Život.

Jelizaveta Jurjevna Pilenková se narodila v aristokratické rodině v roce 1891 v Rize, když to byla část Ruské říše. Její otec zemřel, když byla ještě nedospělá, a tehdy se stala ateistkou. V roce 1906 se její matka přestěhovala s rodinou do Petrohradu, kde se Jelizaveta zapojila do radikálních intelektuálních kruhů. V roce 1910 se Jelizaveta provdala za bolševika jménem Dmitrij Kuzmin-Karavajev. Během tohoto období jejího života byla aktivně zapojena do literárních kruhů a psala mnoho poezie. Její první kniha "Skýtské střepy" (Скифские черепки) obsahuje poezii z tohoto období. Roku 1913 její manželství s Dmitrijem skončilo a ona se postupně přiklonila k pravoslavné víře.  Pohled na Kristovo lidství – „On také zemřel. Potil krev. Udeřili ho do tváře.“ – ji začal přitahovat zpět ke křesťanství. Odstěhovala se – nyní se svou dcerou Gajanou – na jih Ruska, kde prohloubila svou náboženskou víru. Hněvala se na Lva Trockého kvůli tomu, že neumožnil konat sjezd eserů, a naplánovala na něj atentát, ale přátelé ji odradili a poslali ji do Anapy. V roce 1918, po bolševické revoluci, byla zvolena zástupkyní starosty Anapy v jižním Rusku. Když protikomunistická bílá armáda ovládla Anapu, starosta uprchl a ona se stala starostkou města. Bílí ji postavili před soud za to, že patří k bolševikům. Soudcem však byl její bývalý učitel Daniel Skobcov a osvobodil ji. Brzy se do sebe zamilovali a vzali se.  Aby se v neklidné době vyhnuli nebezpečí, uprchli Jelizaveta, Daniel, Gajana a Jelizavetina matka Sofia ze země. Jelizaveta byla těhotná se svým druhým dítětem. Nejprve cestovali do Gruzie (kde se jim narodil syn Jurij), a poté do Jugoslávie (kde se jim narodila dcera Anastasia). Nakonec v roce 1923 dorazili do Paříže. Jelizaveta se brzy začala věnovat studiu teologie a sociální práci.  V roce 1926 Anastasia zemřela na chřipku. Gajana byla poslána do Belgie na internátní školu. Manželství Daniela a Jelizavety se brzy nato rozpadlo. Jurij zůstal s Danielem a Jelizaveta se přestěhovala do Paříže, aby pracovala přímo s těmi, kteří to nejvíce potřebovali.  Její biskup ji povzbudil, aby složila řeholní sliby, což udělala pouze s výminkou, že nebude muset žít v klášteře, izolovaná od světa. V roce 1932 byl se svolením Daniela Skobcova vykonán církevní rozvod a Jelizaveta složila řeholní sliby. Přijala řeholní jméno Marie. Jejím zpovědníkem byl Otec Sergej Bulgakov. Později jí byl jako duchovní přidělen Otec Dmitrij Klepinin.  Matka Marie udělala z pronajatého domu v Paříži svůj „klášter“. Bylo to místo s otevřenými dveřmi pro uprchlíky, potřebné a osamělé. Brzy se také stalo centrem intelektuální a teologické diskuse. V osobě Matky Marie tyto dva prvky – služba chudým a teologie – šly ruku v ruce.

Smrt.

Po pádu Francie v roce 1940 se u Marie začali hlásit Židé a prosili o křestní listy, aby se vyhnuli perzekuci. Falešná osvědčení o křtu jim vystavoval otec Dmitrij. Mnoho Židů s nimi zůstalo. Poskytli jim útočiště a pomohli řadě z nich uprchnout ze země. Nakonec byl dům uzavřen. Matka Marie, Otec Dmitrij, Jurij a Sofia byli zatčeni Gestapem. Dmitrij a Jurij zemřeli v koncentračním táboře Dora.  Matka Marie byla poslána do koncentračního tábora Ravensbrück. Na Bílou sobotu 1945 neprošla selekcí a byla poslána do plynové komory.

Odkaz.

Matka Marie byla kanonizována (prohlášena za svatou) výnosem Posvátného synodu Ekumenického patriarchátu dne 16. ledna 2004. Slavnostní prohlášení Matky Marie spolu s O. Dmitrijem, Jurijem a Iljou Fondaminským za svaté se konaly v katedrále Alexandra Něvského v Paříži ve dnech 1. a 2. května 2004. Jejich svátek je 20. července.  Za své úsilí o záchranu Židů byla Matka Marie spolu s O. Dmitrijem roku 1985 poctěna titulem Spravedlivý mezi národy.  Mariin život byl vykreslen v sovětském filmu s Ljudmilou Kasatkinou v hlavní roli.  Podle pravoslavného metropolity Anthonyho (Blooma) je „Matka Maria světcem dnešní doby a pro dnešní dobu; je ženou z masa a krve proniknutou Boží láskou, která zblízka vzdorovala problémům tohoto století.“

Maria Skobcova (rusky "Мария Скобцова") známá jako (sv.) Matka Marie z Paříže (francouzsky "Mère Marie"), narozená Jelizaveta Jurjevna Pilenková (), po prvním manželství příjmením Kuzmina-Karavajeva (""; 20. prosince 1891 Riga – 31. března 1945 koncentrační tábor Ravensbrück) byla ruská šlechtična, básnířka, řeholnice a členka francouzského odboje během druhé světové války. Roku 1985 byla vyhlášena Spravedlivou mezi národy a roku 2004 byla v pravoslavné církvi prohlášena za svatou.

Maria Skobtsova (20 [8 Old Calendar] December 1891 in Riga – 31 March 1945 in Ravensbrück concentration camp, Germany), known as "Mother Maria" (), Saint Mary (or Mother Maria) of Paris, born "Elizaveta Yurievna Pilenko" (), "Kuzmina-Karavayeva" () by her first marriage, "Skobtsova" () by her second marriage, was a Russian noblewoman, poet, nun, and member of the French Resistance during World War II. She has been canonized a saint in the Eastern Orthodox Church.


Klubová kariéra.

Narodil se v Sušici v Československu. Svou kariéru začal v klubu TJ Sušice a dále hrál za TJ Klatovy, odkud v roce 2003 přestoupil do SK Slavia Praha.  V létě roku 2006 přestoupil ze Slavie do Tottenhamu. V první sezoně 2006/07 dal za akademii Tottenhamu 19 golů ve 20 zápasech, ale zranění mu snižovalo naději, že zde uspěje.  V srpnu 2008 odešel na hostování do Southamptonu, kde hrál až do ledna 2009 a poté se z Tottenhamu vrátil na hostování zpět do Slavie. Dne 12. ledna 2010 se týmu FK Baumit Jablonec podařilo získat tohoto hráče za nezveřejněnou částku. V následující sezóně byl zapůjčen do Sparty Praha na hostování.

1. FC Norimberk.

Od 1. června 2011 přestoupil do německého klubu 1. FC Norimberk.  Ve 2. kole německé Bundesligy v sezóně 2012/13 (31. srpna 2012) vstřelil Tomáš Pekhart svůj první gól v tomto ročníku proti hostující Borussii Dortmund. Ve 31. minutě otevřel hlavičkou skóre utkání po rohovém kopu Japonce Hirošiho Kijotakeho. Byl to jeho desátý gól za Norimberk od přestupu z Jablonce. 2. února 2013 vstřelil svůj třetí gól sezóny v domácím utkání proti Borussii Mönchengladbach, byl to zároveň vítězný gól na 2:1 (konečný stav zápasu). Čtvrtý gól sezóny vstřelil v posledním kole Bundesligy 17. května 2013 a byl to vítězný gól, kterým Norimberk porazil SV Werder Bremen 3:2. V sezoně 2013/14 zažil s týmem pád do druhé německé Bundesligy.

FC Ingolstadt 04.

V srpnu 2014 přestoupil z Norimberku do jiného německého druholigového klubu FC Ingolstadt 04. S Ingolstadtem slavil v sezóně 2014/15 postup do 1. německé Bundesligy.

AEK Athény.

V lednu 2016 přestoupil do řeckého klubu AEK Athény. V sezóně 2015/16 slavil zisk řeckého poháru. S 12 góly v 31 soutěžních zápasech byl nejlepším střelcem AEK v sezóně 2016/17.

Hapoel Beerševa.

V červenci 2017 přestoupil do týmu mistra izraelské nejvyšší ligy z ročníku 2016/17, klubu Hapoel Beerševa. Necelý měsíc po svém příchodu vyhrál s týmem první trofej – Izraelský Superpohár. Hapoel porazil celek Bnei Yehuda Tel Aviv FC poměrem 4:2, Pekhart vstřelil jeden gól. Na konci sezóny slavil s klubem mistrovský titul.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Tomáš Pekhart nastoupil za některé mládežnické výběry České republiky.  Během své mládežnické kariéry se zúčastnil v roce 2006 Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 17 let v Lucembursku, kdy s českým týmem postoupil do finále turnaje proti Rusku. Pekhart se střelecky prosadil v semifinále proti Španělsku (výhra ČR 2:0) i ve finále proti Rusku (remíza 2:2 po prodloužení, titul získalo Rusko po výhře 5:3 na pokutové kopy).  Zúčastnil se i Mistrovství světa ve fotbale hráčů do 20 let 2007 v Kanadě, na němž česká reprezentace podlehla ve finále Argentině 1:2. Nechyběl ani na následujícím světovém šampionátu v roce 2009 v Egyptě, kde český celek vypadl v osmifinále s Maďarskem na pokutové kopy. Tomáš Pekhart se na tomto turnaji jedenkrát trefil v zápase základní skupiny proti Austrálii (výhra ČR 2:1).  V reprezentaci do 21 let vstřelil dva hattricky, oba San Marinu během kvalifikace na ME „21“ 2011. V tomto kvalifikačním cyklu se stal se 7 vstřelenými góly nejlepším kanonýrem kvalifikační skupiny 5, v níž se ČR střetla s Německem, Islandem, Severním Irskem a San Marinem.  Bilance Tomáše Pekharta v mládežnických týmech:

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2011.

V těžké základní skupině B Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2011 konaném v Dánsku se česká reprezentace střetla postupně s celky Ukrajiny, Španělska a Anglie, do semifinále postupovaly první dva týmy ze skupin.  12. června 2011 nastoupil český výběr proti Ukrajině a zvítězil 2:1, Tomáš Pekhart absolvoval celé utkání. Další zápas 15. června se české mládežnické reprezentaci nevydařil, prohrála se Španělskem 0:2. Pekhart odehrál první poločas. O postupu se rozhodovalo v posledním zápase s Anglií 19. června. Angličané vedli až do 89. minuty 1:0, ČR pak góly střídajících hráčů Jana Chramosty a Tomáše Pekharta otočila stav na 2:1 a postoupila do semifinále, přičemž Pekhart trefil ve 4. minutě nastaveného času vítězný gól poté, co v 83. minutě střídal.  Semifinále 22. června proti Švýcarsku ČR prohrála po prodloužení 0:1 a stejným výsledkem (avšak v normální hrací době) podlehla 25. června v souboji o 3. místo Bělorusku. Tomáš Pekhart nastoupil pouze v utkání se Švýcarskem, kde se dostal na hřiště v 63. minutě.

A-mužstvo.

První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval Pekhart 22. května 2010 proti Turecku, toto přátelské utkání hrané v USA český celek prohrál 1:2. Pekhart střídal v 77. minutě Jaroslava Plašila.  Po evropském šampionátu 2012 nastoupil v prvním přátelském utkání nového reprezentačního cyklu 15. srpna 2012 ve Lvově proti domácí Ukrajině (0:0) a 8. září v Kodani proti Dánsku (kvalifikační zápas o MS 2014 v Brazílii, opět 0:0). V dalším utkání v Teplicích proti Finsku 11. září odehrál první poločas (prohra 0:1). Objevil se v základní sestavě v kvalifikačním zápase proti Maltě a po centru Petra Jiráčka z levé strany hlavou skóroval do brány maltského brankáře Andrewa Hogga a zvýšil na průběžných 2:1. Byl to jeho první reprezentační gól v A-mužstvu. Po čtyřzápasovém střeleckém trápení českého týmu bez vstřeleného gólu (mimo tří výše zmíněných zápasů ještě prohra 0:1 z evropského šampionátu s Portugalskem) zvítězila ČR 3:1, v nastaveném čase chytil ještě Petr Čech přísně nařízený pokutový kop. 16. října 2012 nastoupil Pekhart v Praze v kvalifikačním zápasu s Bulharskem (0:0). Druhý gól v seniorské reprezentaci vstřelil hlavou 11. října 2013 opět proti Maltě (která hrála doma), v 90. minutě zvyšoval na konečných 4:1 pro ČR. Při gólové akci dostal ránu do hlavy, utrpěl lehký otřes mozku a musel být vystřídán.

EURO 2012.

Trenér Michal Bílek jej nominoval na EURO 2012 konané v Polsku a na Ukrajině. V prvním zápase (8. června 2012) se na hřiště nedostal, české mužstvo prohrálo 1:4 s Ruskem. Ve druhém zápase (12. června 2012) proti Řecku střídal v 64. minutě Milana Baroše, český tým nakonec zvítězil 2:1.  V závěrečném zápase základní skupiny proti Polsku Pekhart opět střídal Baroše, tentokrát šlo o taktické střídání v samotném závěru utkání (90. minuta). České mužstvo zvítězilo 1:0, získalo tři body a s celkově šesti body postoupilo z prvního místa ve skupině (přes pasivní skóre 4:5 ze tří zápasů) do čtvrtfinále turnaje (společně s Řeckem, které po vítězství nad Ruskem 1:0 skončilo druhé).  Čtvrtfinálový zápas ve Varšavě (21. června 2012) proti Portugalsku český tým prohrál 0:1 a s turnajem se rozloučil. Tomáš Pekhart nastoupil na hřiště v 86. minutě místo Tomáše Hübschmana.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Tomáše Pekharta v české reprezentaci do 21 let Góly Tomáše Pekharta v A-mužstvu české reprezentace

Tomáš Pekhart (* 26. května 1989 Sušice, Československo) je profesionální fotbalista. V současné době hraje za tým Legia Varšava. Mimo ČR působil na klubové úrovni v Německu, Anglii, Izraeli a Řecku, od léta 2017 je v Španělsko. V sezoně 2008/09 získal se Slavií Praha mistrovský titul a stal se velice platným hráčem v české reprezentaci do 21 let. V letech 2010–2013 odehrál 19 zápasů v dresu českého reprezentačního A-mužstva, vstřelil dvě branky. V sezóně 2017/18 se stal mistrem Izraele s klubem Hapoel Beerševa.

Tomáš Pekhart (born 26 May 1989) is a Czech professional footballer who plays as a forward for Polish club Legia Warsaw. He has represented the Czech Republic at both junior and senior level.


Historie.

Přesné datum založení Emdenu je neznámé, ale město pravděpodobně existovalo přinejmenším od 8. století. V historické literatuře bychom Emden mohli najít i pod názvy "Amuthon", "Embda", "Emda" a "Embden". Privilegia města a vlastní znak získal Emden v roce 1495 díky císaři Maxmilánovi I.  V 16. století se Emden stal důležitým centrem protestantských reformací za vlády Anny Oldenburské, která hledala náboženskou "třetí cestu" mezi luteránství a katolicismem. V roce 1542 jmenovala polského šlechtice Jana Laskiho pastorem protestantského kostela v Emdenu. On její nabídku přijal a po dobu 7 let pokračoval v rozšiřování nového náboženství ve Východní Frísku. Nicméně v roce 1549 byla Anna pod tlakem císaře Karla I. Španělského a byla nucena Laskiho odvolat.  Emden bylo obecně velmi bohaté město a jeho ekonomika vzkvétala především v 17. století a to díky velkému množství nizozemských přistěhovalců. Byly zde vytvářeny i Bible v nizozemštině.  V roce 1744 byl Emden připojen k Prusku. V roce 1752 pronajal Fridrich Veliký Emdenskou obchodní společnost, ta ale byla v troskách po tom, co byl Emden krátkou dobu pod vládou francouzských ozbrojených sil během sedmileté války. Město bylo osvobozeno anglo-německými silami roce 1758 a po zbytek trvání války byl Emden hlavní zásobárnou anglických vojsk.  Během napoleonské éry byl Emden a okolní pozemky Východního Fríska součástí Holandského království.  Industrializace města začala kolem roku 1870. Na konci 19. století byl postaven kanál Dortmund-Ems kanál, který propojoval Emden s městy v Porýní. V té době se z Emdenu stal především přístav. Hlavní náklad lodí tvořilo uhlí a železná ruda. Poslední loď s železnou rudou v tomto město kotvila v roce 1986.  Centrum města bylo téměř kompletně zničeno při spojeneckých náletech během druhé světové války. Tyto nálety zničily téměř všechny historické a cenné budovy. První bombardování Emdenu proběhlo 31. března 1940 jednotkou RAF, avšak bombardování s nejzávažnějšími následky proběhlo 6. září 1944, kdy bylo zničeno zhruba 80 % všech domů v centru města. Zvláštní je, že loděnice a přístav zůstaly naprosto nedotčené, přestože z průmyslového hlediska byly nejdůležitější. Ze strany Angličanů se pravděpodobně jednalo o odvetu za nálety na město Coventry. Rekonstruované město bylo znovuotevřeno dne 6. září 1962, přesně 18 let po zmíněném bombardování.

Podnebí.

Podnebí v Emdenu je průměrné a typické pro celou západní Evropu. Nejteplejšími měsíci jsou červenec a srpen, kdy se teplota pohybuje okolo 22 ° C. Naopak nejstudenějšími měsíci jsou leden a únor, kdy se teplota pohybuje okolo - 1 ° C. Za rok průměrně v Emdenu naprší 801 mm srážek a nejdeštivější měsíc je září, kdy naprší průměrně 80,5 mm. Naopak nejsušší je duben, kdy naprší okolo 39 mm srážek.

Ekonomika.

Hlavním zaměřením Emdenu je výroba automobilů a stavba lodí. Je zde velký závod značky Volkswagen, který produkuje auta Volkswagen Passat a je zde zaměstnáno přes 10 000 lidí. Je zde i výroba konvenčních ponorek, nákladních lodí, ledoborců...  Dalším důležitým hospodářským odvětvím je cestovní ruch, hlavně jako výletní destinací pro turisty ubytované v okolních vesnicích na pobřeží Severního moře. V Emdenu má sídlo i letecká společnost Ostfriesische Lufttransport.  Univerzita aplikovaných věd ("Fachhochschule") zde byla otevřena v roce 1973. V současné době zde studuje přibližně 4 240.

Lodě pojmenovaná podle Emdenu.

Tři německé lehké křižníky byly pojmenovány po Emdenu, přičemž dva sloužili v první světové válce a třetí ve druhé světové válce.

Partnerská města.

Emden podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Emden je město a přístav ležící na řece Emži v Dolním Sasku na severozápadě Německa. Jedná se o hlavní město regionu Východní Frísko a žije zde obyvatel. V historii bylo významné především jako centrum obchodu a později i díky závodu Volkswagen, který ve městě sídlil. Od roku 1973 je zde i vysoká škola aplikovaných věd.

Emden () is an independent city and seaport in Lower Saxony in the northwest of Germany, on the river Ems. It is the main city of the region of East Frisia and, in 2011, had a total population of 51,528.


Kariéra.

Narodil se v Londýně jako nejstarší syn 1. hraběte Spencera, jeho kmotrem byl král Jiří II. Studoval v Harrow a na univerzitě v Cambridge. V letech 1780–1783 byl členem Dolní sněmovny, poté po otci zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby užíval jméno "vikomt Althorp"). V politice patřil k whigům, později se dostal do vlády Williama Pitta mladšího, v roce 1794 byl jmenován lordem strážcem tajné pečeti, zároveň se stal členem Tajné rady, v armádě dosáhl hodnosti plukovníka a druhou polovinu roku 1794 strávil na mimořádné diplomatické misi ve Vídni.  V letech 1794–1801 byl prvním lordem admirality, tuto funkci převzal po nekompetentním bratrovi premiéra Pitta a musel reorganizovat námořnictvo pro války s revoluční Francií. Do doby jeho úřadování spadají úspěšná tažení konce devadesátých let 18. století (bitvy u St. Vincent, u Camperduinu a na Nilu). V roce 1799 obdržel Podvazkový řád. V letech 1806–1807 byl státním sekretářem vnitra, poté dlouhodobě patřil k opoziční skupině "Grenvilles". Mimoto zastával řadu nižších správních funkcí v různých hrabstvích.

Další veřejné aktivity a rodina.

Kromě svého působení v politice proslul jako vzdělanec a mecenáš, zálibu měl především v literatuře a na svém sídle v Althorpu soustředil bohatou knihovnu, pro kterou získal řadu vzácných starých tisků. Byl členem Královské společnosti (1785) a Královské společnosti starožitností (1785), získal také čestný doktorát v Oxfordu a v letech 1813–1825 byl prezidentem Královského institutu.  V roce 1781 se oženil s Lavinií Bingham (1762–1831), dcerou 1. hraběte z Lucanu. Měli spolu devět dětí, z nichž tři zemřely v dětství. Dědicem titulů byl nejstarší syn John Charles Spencer, 3. hrabě Spencer (1782–1845), který byl taktéž politikem. Po jeho smrti zdědil tituly mladší bratr admirál Frederick Spencer, 4. hrabě Spencer (1798–1857). Z dcer vynikla Sarah (1787–1870), provdaná za 3. barona Lytteltona, která byla vychovatelkou dětí královny Viktorie.

George John Spencer, 2. hrabě Spencer ("George John Spencer, 2nd Earl Spencer, 2nd Viscount Spencer of Althorp, 2nd Baron Spencer") (1. září 1758, Londýn – 10. listopadu 1834, Althorp, Anglie) byl britský státník ze starobylého rodu Spencerů. Politicky náležel k whigům a zastával několik funkcí v britské vládě (lord strážce tajné pečeti, první lord admirality, ministr vnitra). Proslul též jako mecenáš umění a získal Podvazkový řád. V přímé linii byl předkem princezny Diany.

George John Spencer, 2nd Earl Spencer, (1 September 1758 – 10 November 1834), styled Viscount Althorp from 1765 to 1783, was a British Whig politician. He served as Home Secretary from 1806 to 1807 in the Ministry of All the Talents. He was the 3rd paternal great grandfather of Diana, Princess of Wales.