Biografie.

Narodil se v Severní Rhodesii (dnešní Zambie) a v letech 1962 až 1966 studoval v bakalářském a magisterském oboru ekonomii na London School of Economics a v roce 1969 v doktorském oboru rovněž ekonomii na Massachusettském technologickém institutu (MIT). V letech 1977 až 1988 byl profesorem na MIT Sloan School of Management, kde během svého působení sepsal ekonomické učebnice "Macroeconomics" (společně s Rüdigerem Dornbuschem a Richardem Startzem) a "Lectures on Macroeconomics" (s Olivierem Blanchardem). Byl též školitelem Bena Bernankeho, předsedy Federálního rezervního systému (FED).  Od ledna 1988 do srpna 1990 byl viceprezidentem a hlavním ekonomem Světové banky a poté od září 1994 do srpna 2001 působil jako první náměstek generálního ředitele Mezinárodního měnového fondu (MMF). Koncem roku 2001 se stal členem washingtonské ekonomické organizace Group of Thirty. Po odchodu z MMF pracoval od února 2002 do dubna 2005 v Citigroup, kde zastával funkce místopředsedy, prezidenta Citigroup International a předsedy Public Sector Client Group.

Guvernér Izraelské banky.

Dne 1. května 2005 se stal guvernérem Izraelské banky a na tomto postu vystřídal Davida Kleina, jehož mandát vypršel k 16. lednu téhož roku. Před vlastním jmenováním se stal izraelským občanem, což byl nezbytný krok pro to, aby se mohl stát guvernérem. S izraelskou národní bankou přišel do kontaktu již v minulosti, a to v roce 1985, kdy působil jako americký vládní poradce pro plán ekonomické stabilizace Izraele. 2. května 2010 zahájil své druhé funkční období v pozici guvernéra.  Pod jeho vedením byla Izraelská banka roku 2010 zařazena Mezinárodním institutem pro rozvoj managementu (IMD) na první místo mezi centrálním bankami pro své efektivní fungování.  Fischer si získal uznání pro to, jak nastavil izraelskou ekonomiku po světové finanční krizi. V září 2009 byla Izraelská banka první bankou v rozvinutém světě, která navýšila své úrokové sazby.  V roce 2009 a 2010 získal hodnocení „A“ v rámci Central Banker Report Card publikované časopisem "Global Finance".  V říjnu 2010 byl Fischer časopisem "Euromoney" vyhlášen nejlepším guvernérem banky roku 2010 a na výroční schůzi Světové banky a Mezinárodního měnového fondu ve washingtonském hotelu Willard InterContinental mu byla udělena cena Guvernéra Centrální banky pro rok 2010. Časopis ocenil „především Fischerovu schopnost docílit ideální rovnováhy mezi zmírněním inflace a podporou ekonomického oživení.“ K Fischerovu výběru dále uvedl: „Odolnost Izraele během finanční krize i během jejího doznívání dokazuje, že Stanley Fischer si zaslouží úctu, které se mu v nejvyšších kruzích finančního společenství dostává.“  V červnu 2011 oznámil kandidaturu na post výkonného ředitele Mezinárodního měnového fondu, který se uvolnil po rezignaci Dominique Strausse-Kahna. Podle průzkumu agentury Reuters z května téhož roku byl přitom Fischer označen 21 z 56 předních světových ekonomů za nejvhodnějšího nástupce Strausse-Kahna. Stejný průzkum však zároveň za největšího favorita a nejpravděpodobnějšího nástupce označil francouzskou ministryni financí Christine Lagardeovou.  V červnu 2013 bylo premiérem Netanjahuem oznámeno, že Fischera po vypršení jeho funkčního období na pozici guvernéra centrální banky vystřída Jacob A. Frenkel, který tuto pozici již zastával v letech 1991 až 2000. Nakonec ovšem funkci guvernérky centrální banky obsadila Karnit Flugová.  V roce 2006 mu byl udělen čestný doktorát na Hebrejské univerzitě.

Stanley Fischer (: סטנלי פישר, narozen 15. října 1943) je izraelský ekonom a v letech 2005-2013 guvernér Izraelské centrální banky.

Stanley Fischer (; born October 15, 1943) is an Israeli American economist and former vice chairman of the Federal Reserve. Born in Northern Rhodesia (now Zambia), he holds dual citizenship in Israel and the United States. He served as governor of the Bank of Israel from 2005 to 2013. He previously served as chief economist at the World Bank. On January 10, 2014, United States President Barack Obama nominated Fischer to be Vice-Chairman of the US Federal Reserve Board of Governors. On September 6, 2017, Stanley Fischer announced that he was resigning as Vice-Chairman for personal reasons effective October 13, 2017.


Život.

Sibyla se narodila 28. září 1564 v Bernburgu jako čtvrtá, ale třetí přeživší, dcera Jáchyma Arnošta Anhaltského, jednoho z mála držitelů titulu vévoda anhaltský, a jeho první manželky "Anežky z Barby-Mühlingenu".  V roce 1577 byla její starší sestra, Anna Marie, zbavena postu abatyše Gernrode a Frose, aby si mohla vzít "Jáchyma Fridricha", nejstaršího syna a dědice vévodství Brieg. Pod nátlakem otce nakonec sestřino postavení abatyše zastoupila právě Sibyla, její funkce byla potvrzena i císařem Rudolfem II. Za doby, kdy byla abatyší, existuje pouze jediný záznam o její působnosti a to z dokumentu, který potvrzoval její finanční zaopatření vdovy po Stefanu Molitorovi. V roce 1581 pak byla Sibyla zbaven postu abatyše, ale pouze proto, aby si krátce nato mohla vzít Fridricha I. Württemberského. Manželství bylo naplánováno a smluveno její nevlastní matkou, Jáchymovou druhou manželkou, Eleonorou Württemberskou. Svatba se konala ve Stuttgartu dne 22. května téhož roku. Novou abatyší se stala Sibylina mladší nevlastní sestra Anežka Hedvika, pozdější vévodkyně Šlesvicko-Holštýnsko-Sondeburská.  Již necelých šestnáct let po svatbě s Fridrichem porodila Sibyla patnáct dětí, z nichž se dospělosti dožilo pouze deset, ostatní zemřeli krátce po narození, mrtví se narodili, nebo zemřeli ve věku méně než pět let. Sám Fridrich měl pravděpodobně i několik nemanželských dětí. Přestože Sibyla dala Württemberským dědice i dcery, který se mohly výhodně vdát, nehrála na dvoře téměř žádnou roli. Po narození posledního dítěte, dcery Anny, žila od manžela téměř odděleně, ten často cestoval po Francii, Itálii a Anglii, proto neměl na manželku ani potomky čas.  Sibyla byla známá pro své znalosti botaniky a chemie. Svůj zájem o alchymii zastírala tím, že sbírá byliny na výrobu léků pro chudé lidi. Její "vědeckou poradkyní" byla "Helena Magenbuchová", dcera "Johanna Magenbucha", osobního lékaře Martina Luthera nebo Karla V. V roce 1606 převzala post Heleny léčitelka Maria Andreae.  Po smrti svého manžela v roce 1608 se Sibyla uchýlila do Leonbergu, kde pověřila architekta Heinricha Schickhardta, aby přestavoval místní zámek a vytvořila slavnou zahradu "Pomeranzengarten". V roce 1609 pověřila Schickhardta úkolem postavit dům u jezera, nedaleko Leonbergu, který později využívala jako lovecký zámeček. V roce 1614, ve věku 50 let, zde Sibyla zemřela a je pohřbena v kostele sv. Kříže ve Stuttgartu.

Potomci.

Z manželství s Fridrichem I. se narodilo 15 dětí a to pouze během prvních patnácti let manželství (aniž by se narodila dvojčata nebo i více).

Sibyla Anhaltská ("Sibylla von Anhalt", 28. září 1564, Bernburg – 26. října 1614, Leonberg) byla rodem princezna anhaltská a sňatkem s Fridrichem I. Württemberským také vévodkyně württemberská. Mezi lety 1577 až 1581 byla také abatyší v Gernrode a Frose.

Sibylla of Anhalt (28 September 1564 – 26 October 1614) was an Ascanian princess of Anhalt who became Duchess of Württemberg by marriage to Duke Frederick I. She was the fourth (but third surviving) daughter of Joachim Ernest, Prince of Anhalt, by his first wife Agnes, daughter of Wolfgang I, Count of Barby-Mühlingen.


Životopis.

Pocházel z obchodnické rodiny z Bristolu, byl synem právníka a dlouholetého poslance Sira Benjamina Hobhouse (1757–1831). Studoval v Harrow a Cambridge, kde se seznámil s lordem Byronem a několik let jej doprovázel na cestách po Evropě. Mezitím se uplatnil jako novinář a spisovatel, pro své bonapartistické názory byl v letech 1819–1820 vězněn. V roce 1819 kandidoval do Dolní sněmovny v doplňovacích volbách za prestižní volební obvod Westminster, kdy neuspěl, ale v roce 1820 byl zvolen v řádných volbách a poslancem za Westminster zůstal do roku 1833. V roce 1832 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1832–1833 byl státním podsekretářem války. Jako státní sekretář pro Irsko (1833) přešel do opozice, následkem toho ztratil svůj poslanecký mandát a musel podstoupit doplňovací volby, v nichž neuspěl. Do Dolní sněmovny se dostal znovu v roce 1834 a až do roku 1847 byl poslancem za Nottingham, nakonec v letech 1847–1851 za Harwich. V roce 1834 byl krátce vrchním komisařem státních lesů a statků (respektive prvním komisařem lesů, statků, státních příjmů, veřejných prací a staveb – First Commissioner of Woods and Forests), v Melbournově vládě zastával úřad prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1835–1841), tento post pak vykonával ještě v Russellově vládě (1846–1852).  V roce 1851 byl povýšen na barona Broughtona z Gyffordu a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1852 získal velkokříž Řádu lázně, byl též členem Královské společnosti a patřil k zakladatelům Královské zeměpisné společnosti. Již v mládí vydal několik publikací vztahující se k jeho zahraničním cestám po boku lorda Byrona, později vydal své vzpomínky pod názvem "Recollections of a Long Life" (1865).  Jeho manželkou byla od roku 1828 Julia Hay (1797–1835), dcera 7. markýze z Tweeddale. Zemřela na tuberkulózu, z jejich manželství pocházely tři dcery. Titul barona zanikl Johnovým úmrtím, na příbuzenstvo přešel jen titul baroneta a potomci jej užívají dodnes.

John Cam Hobhouse, 1. baron Broughton ("John Cam Hobhouse, 1st Baron Broughton of Gyfford, 2nd Baronet Hobhouse of Westbury") (27. června 1786, Bristol, Anglie – 3. června 1869, Londýn, Anglie) byl britský politik, spisovatel a novinář. V mládí byl přítelem slavného básníka lorda Byrona a procestoval s ním Evropu, později byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a několikrát též členem vlády. Politicky náležel k whigům, v závěru své kariéry ale inklinoval k toryům. V roce 1851 s titulem barona přešel do Horní sněmovny.

John Cam Hobhouse, 1st Baron Broughton, (27 June 1786 – 3 June 1869), known as Sir John Hobhouse, Bt, from 1831 to 1851, was an English politician and diarist.


Historie.

Za vůbec první videoprojektor může být považován zoopraxiskop – promítačka, do které se vkládá kotouček s nalepenými fotografiemi – který vynalezl pionýr fotografie Eadweard Muybridge v roce 1879.

Kategorie dataprojektorů.

Datové projektory se vyrábí v různých provedeních a velikostech. Počínaje ultralehkými projektory, které jsou vhodné na cesty a jejichž rozměry se pohybují kolem 11 × 3 × 9 centimetrů (Š/V/H) a hmotnost nepřesahuje 0,3 kilogramu, a konče konferenčními projektory, které jsou součástí konferenčních místností, poskytující vysokou kvalitu obrazu i na velmi velké promítací ploše.

DLP.

Srdcem DLP (Digital Light Processing) projektorů je jeden případně více DMD čipů. Je to čip, na kterém jsou malá zrcátka. Nazývá se také DLP čip. Poté, co lampa vyrobí světlo, projde světlo přes optickou čočku a dopadne na rotující barevný kotouč, který změní vlnovou délku světla. Na kotouči bývají tři základní barvy (RGB) a jedna průhledná část pro zvýšení jasu. Na kotouči může být i více barev (např. žlutá či azurová). Obarvené světlo z kotouče putuje do další čočky, která je nasměruje na DLP čip. Pohyb kotouče a zrcadel na čipu je velmi přesně synchronizován. DLP čip vytvoří obraz pootočením zrcátek. Jedná se o reflektivní, tj. odrazovou technologii. Texas Instruments uvádí až 1024 pohybů zrcátek za sekundu. Právě takto vzniká šedá a všechny barevné odstíny. Čím déle je zrcadlo vystaveno světlu, tím světlejší odstín je. Nevýhodou DLP projektorů je duhový efekt (výjimkou jsou 3DLP projektory, které používají dichroická zrcadla stejně jako 3LCD, čímž se duha naprosto eliminuje).

LED.

LED projektory jsou vlastně DLP projektory, ve kterých je lampa nahrazena LED diodami. Největšími výhodami této technologie je nízká spotřeba, absence lampy a především malé rozměry. Zásadní nevýhodou je velmi nízká světelnost, reálně se pohybující v desítkách až stovkách lumenů (v roce 2013 max. 500 ANSI lumenů). To je mnohonásobně méně než běžné DLP projektory, kde se svítivost pohybuje v tisících lumenů, běžně mezi 2000 až 4000 ANSI lumenů.

LCD.

LCD (Liquid Crystal Display) projektory pracují na odlišném principu než DLP. Srdcem LCD projektorů jsou tzv. dichroická zrcadla a LCD panely. Hlavní výhodou dichroického zrcadla je schopnost odrážet a propouštět světlo v závislosti na vlnové délce. Světlo z lampy dopadne na první zrcadlo, to propustí červenou složku a odrazí zbylé světlo. Následuje zrcadlo pro zelenou složku a nakonec pro modrou. Odražené paprsky světla pokračují samostatně do přiděleného LCD. Pro zobrazení se využívá tekutých krystalů a jedná se o transmisní technologii. LCD projektory mají několik nevýhod. Jako první to je stárnutí a vypalování LCD displejů. S přibývajícím počtem vysvícených hodin klesá kvalita zobrazení. Rastr u LCD panelů je z principu znatelně viditelnější než u DLP nebo LCoS projektorů. Dále je tu náchylnost na prašné prostředí. Vniknutí prachu brání pouze prachový filtr.Výhodou LCD projektorů je v průměru nižší hlučnost, mají ostrý a jasný obraz a netrpí duhovým efektem.

LCoS.

LCoS (Liquid Crystal on Semiconductor) je poměrně nová technologie projektorů. Cenově jsou LCoS projektory zatím pro většinovou populaci nedostupné. Stojí za nimi několik firem, jedná se především o JVC a jejich technologii D-ILA (Direct-Drive Image Light Amplifier), dále Canon a Sony s SXRD (Silicon X-tal Reflective Display). Princip je kombinací LCD a DLP projektoru. Lampa vyrobí světlo, hranol rozdělí světlo z lampy na tři základní barvy, tyto světelné paprsky dopadnou na LCoS displej a od toho se, podobně jako u DLP projektorů, odrazí. Obraz na displeji je v odstínech šedi. V případě černé barvy se světlo neodrazí, čím světlejší barva, tím více světla se od displeje odrazí. Odražené světlo putuje opět do hranolu, kde se spojí všechny barevné složky a nakonec zamíří přes optiku na plátno.Výhodou LCoS projektoru je vysoké rozlišení, disponuje vynikajícím barevným podáním, vysokým kontrastem a nemá duhový efekt. Nevýhodou je především vysoká cena

CRT.

Základem CRT (Cathode Ray Tube) projektorů jsou tři projekční obrazovky principiálně podobné těm v běžných televizních přijímačích či počítačových monitorech. Každá z nich promítá v jedné ze základních barev (červené, modré a zelené) a výsledný obraz je potom složen na projekční ploše. Tato technika patří k nejstarším a používá se dnes pouze výjimečně, a to u pevných instalací. Výhody – Výborná kvalita reprodukce barev, vysoké rozlišení i kontrast, spolehlivost, dlouhodobý provoz. Nevýhody – Omezená oblast použití, větší rozměry a hmotnost.  Pro projekci se jako zdroj světla používá halogenová lampa, metalhalidová plynová výbojka a speciální lampa vyvinutá pro LCD projektory (UHP/NSH).

Parametry dataprojektorů.

K parametrům určujícím kvalitu dataprojektoru patří:

Dataprojektor (nebo také datový projektor či videoprojektor) je zařízení umožňující zprostředkovat obrazovou prezentaci všem přítomným tím, že digitální obraz, jehož zdrojem může být osobní počítač, notebook, přehrávač DVD a jiná videozařízení, projektuje (promítá) na plátno či zeď. Data se do projektoru dostávají kabelem VGA nebo HDMI.

A video projector is an image projector that receives a video signal and projects the corresponding image on a projection screen using a lens system. Video projectors use a very bright ultra high pressure mercury lamp, Xenon arc lamp, LED or solid state blue, RB, RGB or remote fiber optic RGB lasers to provide the illumination required to project the image, and most modern ones can correct any curves, blurriness, and other inconsistencies through manual settings. If a blue laser is used, a phosphor wheel is used to turn blue light into white light, which is also the case with white LEDs. (White LEDs do not use lasers.) A wheel is used in order to prolong the lifespan of the phosphor, as it is degraded by the heat generated by the laser diode. Remote fiber optic RGB laser racks can be placed far away from the projector, and several racks can be housed in a single, central room. Each projector can use up to 2 racks, and several monochrome lasers are mounted on each rack, the light of which is mixed and transmitted to the projector booth using optical fibers. Projectors using RB lasers use a blue laser with a phosphor wheel in conjuntion with a conventional solid state red laser.


Práce v koncentračním táboře.

Na podzim roku 1941 získal Krebsbach hodnost Standortarzt (vězeňského doktora) v koncentračním táboře Mauthausen a byl pověřen dozorem a vedením táborového zdravotnického personálu. Byl zodpovědný za zavedení hromadného zabíjení věznů smrtící injekcí, která byla naplněna většinou benzínem a byla aplikována do srdce vězně. Za jeho působení bylo tímto způsobem popraveno asi 900 vězňů (povětšinou Rusů, Poláků a Čechů). Kvůli této „zálibě“ obdržel přezdívku Dr. Spritzbach (Dr. Injekce). Byl také zodpovědný za stavbu plynové komory v sklepení nemocnice v Mauthausenu.  Krebsbach často navštěvoval a vybíral vězně, určené k popravě. Jeho bývalý kolega z tábora popsal tyto selekce takto: "Jako starší doktor z řad SS, Krebsbach občas obešel bloky a zastavil se v bloku, kde bylo několik přeživších židů. Poté co se před ním postavili do řady se jich zeptal, zda byl některý z nich doktorem. Pokud některý odpověděl, že ano, zařval na něj, že je pouze židovské prase a ne lékař a příštího dne by si tohoto neštastníka odvedli kápové.  Pokud měl některý z vězňů zlomenou končetinu (v táboře ne neobvyklá situace), kápo tohoto vězně zvedl a hodil s ním o zeď.  Přihlížející Krebsbach k tomuto jednou poznamenal, že 'jeho zlomenina je nyní beznadějný případ'."<br>  Jozef Hezret, kolega Krebsbacha z Mauthausenu (AMM V3/22).  Během podzimu roku 1943 byl doktor Krebsbach přesunut do koncentračního tábora v Kaiserwaldu v Lotyšsku, jelikož byl obviněn ze zastřelení německého vojáka Josefa Breitenfellnera.  Když byl tento koncentrační tábor osvobozen, byl Krebsbach jmenován jedním z inspektorů, kteří řešili problémy nakažených vězňů a infekce na území Lotyšska, Estonska a Litvy. Později byl přesunut do armády, kde sloužil jako doktor. V roce 1944 z armády odešel a pracoval jako závodní doktor v továrně v Kasselu.

Poválečné soudní procesy v Dachau.

Po konci války byl zatčen a byl odsouzen ke trestu smrti v takzvaných „Dachauských procesech“. Souzen byl americkou armádou dne 13. května 1946 a popraven byl 28. května 1947 v landsberském vězení.

Eduard Krebsbach (8. srpna 1894 – 28. května 1947) byl německý lékař a příslušník jednotek SS, který většinu války působil jako doktor v koncentračním táboře Mauthausen.

Eduard Krebsbach (8 August 1894 – 28 May 1947) was a former German physician and SS doctor in the Nazi concentration camp in Mauthausen from July 1941 to August 1943. He was executed for crimes against humanity committed at the Mauthausen camp.


Stavba.

Loď byla postavena pod jménem "Minerva", ale na počest vítězství maršála Radeckého u Novary v roce 1849 přejmenována. "Novara" byla postavena v Benátkách podle návrhu G. Paresiho. Trup byl na vodu spuštěn 4. října 1850 a fregata byla dokončena 14. června 1851.

Operační služba.

Plavba kolem světa.

V letech 1857–1859 podnikla "Novara", jako první rakouská válečná loď, cestu okolo světa. Vypravení vědecké expedice přitom bylo nápadem arcivévody Ferdinanda Maxe, který ji přikládal důležitost i po stránce obchodně-politické. Velitelem expedice se stal Bernhard von Wüllerstorf-Urbair a velitelem lodě byl fregatní kapitán Friedrich von Pöck. Během expedice měla loď posádku 346 mužů, z toho pět vědců, vybraných na základě doporučení předních rakouských vědeckých ústavů. Obrazovou dokumentaci měl pořizovat malíř Josef Selleny, dále byl na palubě přírodovědec Karl von Scherzer, geograf Carl von Ritter, chemik Justus von Liebig, geolog Ferdinand von Hochstetter a zoologii měl na starost Georg von Frauenfeld. Tropické nemoci a tvorbu herbářů měl na starost lodní lékař Eduard Schwarz, meteorologické a hydrografické experimenty prováděl vedoucí expedice von Wüllerstorf. "Novara" vyplula 30. dubna 1857 z Terstu, dále navštívila Gibraltar, Madeiru, Rio de Janeiro, Kapské město, Cejlon, Madras, Nicobary, Singapur, Manilu, Hongkong, Šanghaj, Sydney, Auckland, Tahiti a Valparaiso. V době vypuknutí války mezi Rakouským císařstvím a Francií se "Novara" nacházela v Jižní Americe. Loď se skrývala, protože se obávala střetu s francouzským loďstvem. Francouzský císař Napoleon III. ji však prohlásil za neutrální území, jelikož nesla poklady vědecké práce; věda je společná všem národům. Zpět do Terstu se "Novara" vrátila 26. srpna 1859. Plavby kolem světa se účastnili i námořníci z českých zemí, například jako šestnáctiletý člen lodní kapely cestu podstoupil Eduard Plachý ze Ctiněvsi pod Řípem, který si během cesty vedl i deník.  Výprava trvala 849 dní, z nichž loď strávila 298 na kotvách. Během této doby "Novara" urazila 51 686 námořních mil. Náklady na expedici činily 616 560 rakouských zlatých a dalších 125 894 rakouských zlatých bylo investováno do publikování výsledků expedice, které byly zpracovávány až do roku 1876. "Novara" přivezla na 26 000 vzorků botanických, zoologických, etnografických i antropologických, včetně nákladu lístků koky. Náklad kokových lístků byl impulzem pro vyvinutí a zdokonalení postupů výroby kokainu.

Přestavba na parní pohon.

V roce 1862 byla "Novara" v Terstu přestavěna na šroubovou fregatu vybavenou dvouválcovým ležatým parním strojem. Přestavbu neplánovaně prodloužil požár lodi, způsobený nedbalostí dělníků či sabotáží. Vyhořela celá příď lodi až po kotle.

Přeprava arcivévody Ferdinanda Maxmiliána do Mexika.

Dne 14. dubna 1864 "Novara" podnikla zámořskou plavbu do Mexika, kam dopravila Ferdinanda Maxmiliána Josefa Habsbursko-Lotrinského, který se nakrátko stal mexickým císařem. Ferdinand Max byl v Mexiku svržen a popraven. Jeho ostatky v lednu 1868 převezla zpět do monarchie opět fregata "Novara". Při této plavbě ji velel známý rakouský admirál Wilhelm von Tegetthoff.

Bitva u Visu.

V roce 1866 "Novara" bojovala v bitvě u Visu, která skončila těžkou porážkou silnější a modernější italské flotily. V bitvě byla zařazena do II. divize, kterou tvořily starší dřevěné lodě. V bitvě ji velel kapitán řadové lodě Eric von Klint. Zajímavostí je, že před bitvou byly na boky fregaty zavěšeny kotevní řetězy a kolejnice, které měly sloužit jako jakési přídavné pancéřování.

Další osudy.

Z aktivní bojové služby byla "Novara" vyřazena v r. 1876, částečně odstrojena a využívána jako stacionární školní loď k výcviku námořníků. Od roku 1881 sloužila jako školní delostřelecká loď, později jako plovoucí kasárna v Pule. V roce 1898 byla vyřazena ze stavu a rozebrána na kusy.

SMS Novara byla dřevěná třístěžňová fregata používaná rakouským a později Rakousko-uherským námořnictvem. Až později byla vybavena lodním šroubem a parním strojem. Loď se proslavila vědeckou výpravou z let 1857–1859, během které jako první rakouské plavidlo obeplula svět. Na palubě fregaty "Novara" také odplul do Mexika Ferdinand Maxmilián Josef Habsbursko-Lotrinský, bratr císaře Františka Josefa I., aby se stal mexickým císařem. Když byl císař Maxmilián popraven, dopravila jeho ostatky zpět do monarchie. Fregata "Novara" se také účastnila bitvy u Visu, ve které bylo poraženo silnější italské námořnictvo.

SMS "Novara" was a sail frigate of the Austro-Hungarian Navy most noted for sailing the globe for the Novara Expedition of 1857–1859 and, later for carrying Archduke Maximilian and wife Carlota to Veracruz in May 1864 to become Emperor and Empress of Mexico.


Životopis.

Díky matčině vlivu v dětství poslouchal všechny hudební směry. Nejvíce ho ale zaujaly skupiny jako Pearl Jam, Alice in Chains, The Beatles, Jeff Buckley apod. Do hudby se hluboce zamiloval a na kytaru začal hrát v šesti letech. Od dvanácti let si nepřál nic jiného, než koncertovat s kapelou po celém světě. Navštěvoval Norwoodskou střední školu, kde se seznámil s Neilem Sandersonem a Bradem Walstem a s nimi založil skupinu "Groundswell", která se později přejmenovala na Three Days Grace. Groundswell vydalo album s názvem "Way of Popular Feelings" a o pár let později se skupina rozhodla přestěhovat do Toronta, kde pokračovala v hudební kariéře. Dne 21.12.2012 napsal zbylým členům kapely Three Days Grace dopis, ve kterém řekl, že ze zdravotních důvodů odchází. V roce 2015 vydal debutové album s novou skupinou Saint Asonia, spolu s kytaristou ze Staind, Mikem Mushokem, Richem Beddoe a Coreym Lowerym.

Osobní život.

V časopise "Chart Attack" Adam veřejně potvrdil, že se v roce 2005 oženil se svou studentskou láskou ze střední školy Naomi Faith Brewerovou. Spolu mají kmotřenku jménem Roo.  Vlastní také psa jménem Mabel. O Mabel Adam mluví jako o svém "prvorozeném dítěti".  Jeho bratranec, Cale Gontier, hraje na baskytaru v kanadské kapele Art of Dying.  Je považován za temnou osobnost, protože to vyplývá z textů jeho písní. Adam však uvádí vše na pravou míru tvrzením, že texty píše většinou, když ho něco trápí, nebo když je naštvaný.  Nejúžasnějším pocitem pro něj je, když s ním sál plný lidí najednou začne zpívat. Jak sám říká, je to pro něj neuvěřitelné, když slyší vlastní hudbu v podání tisíců fanoušků.  9. ledna 2013 se na internetu objevila zpráva, že Adam opouští Three Days Grace kvůli svému špatnému zdravotnímu stavu.

Three Days Grace.

Gontier, Sanderson a Walst se přeskupili v roce 1997 pod názvem Three Days Grace. V roce 2003 se ke skupině přidal hlavní kytarista Barry Stock. V této sestavě kapela vydala čtyři alba, "Three Days Grace" (2003), "One X" (2006), "Life Starts Now" (2009) a "Transit of Venus" (2012). V lednu 2013 však Gontier z kapely odešel.

Drogy.

V roce 2005 Adam propadl závislosti na OxyContinu, což je prášek proti silné bolesti, podobný heroinu. Bral 10–80 mg denně, dokud se proti tomu nepostavila jeho manželka Naomi, která ho v podstatě donutila jít na léčení. Pro Adama to byly údajně nejhorší dny v jeho životě.

Saint Asonia.

V roce 2013 opustil Adam skupinu Three Days Grace kvůli zdravotním problémům a od roku 2015 působí ve skupině Saint Asonia, se kterou vydal 31. července 2015 debutové album s názvem Saint Asonia.

Adam Wade Gontier (* 25. května 1978 Peterborough, Ontario) je kanadský skladatel, textař, kytarista a bývalý frontman kapely Three Days Grace. Je oceňován pro svůj hlasový rozsah, který sahá od vysokého tenoru až do středně hlubokého basu.

Adam Wade Gontier (born May 25, 1978) is a Canadian singer, songwriter and musician. He is the lead singer, rhythm guitarist, and main songwriter for Saint Asonia, but is best known as the former lead singer and rhythm guitarist of the Canadian rock band Three Days Grace. Gontier left Three Days Grace on January 9, 2013. In addition to his work with Three Days Grace, he has been involved in collaborations with other bands including Art of Dying and Apocalyptica.


Vznik a historie díla.

Operu "Kdybych byl králem" složil Adam ve své poslední tvůrčí fázi, kdy byl nucen rychle tvořit, aby mohl uhradit dluhy spojené s bankrotem jeho Národního divadla (Théâtre-National) roku 1848. Po úspěšné Norimberské loutce to bylo jeho druhé dílo, které bylo inscenováno v divadle „Théâtre-Lyrique“, jemuž postoupil licenci na své zkrachovalé „Théâtre-National“ (nástupcem tohoto divadla je od roku 1862 Théâtre du Châtelet). Opera se odehrává v exotickém prostředí Indie, čemuž odpovídala i honosná výprava a kostýmy. Získala ihned velký úspěch, do konce roku 1852 představovala celou polovinu představení v divadle a v období do jeho přestěhování do Châteletu byla hrána více než 170krát. Adamovi přinesla nejen tolik peněz, aby mohl definitivně splatit dluhy, ale rovněž nejlepší kritické ocenění jeho kariéry.  "Kdybych byl králem" našla brzy cestu i do zámoří (New Orleans 1856, Surabaya 1864), Buenos Aires 1881), přes půl století však nenašla cestu do Německa, kde byly jinak Adamovy opery velmi populární. Od konce 19. století je však uváděna jen sporadicky.  V českých zemích operu "Kdybych byl králem" poprvé uvedlo pražské Prozatímní divadlo 15. ledna 1875 v češtině, dokonce o více než čtvrtstoletí před německou premiérou, která se konala 21. ledna 1904 ve Vratislavi. Později byla hrána spíše v amatérských (např. roku 1936 pražské Opera Studio) nebo oblastních divadlech: poslední profesionální inscenací v českých zemích bylo roku 1959 nastudování v opavském divadle.  V kontextu Adamových komických oper má "Kdybych byl králem" formálně nejpropracovanější partituru s bohatou instrumentací. Hudba vyniká rozmanitostí a až snovou lyričností. Nejpopulárnějším kusem se stala předehra, která je často hrána samostatně jako symfonické dílo.  Opera "Kdybych byl králem" má předehru a zpěvní čísla proložená mluvenými dialogy ve třech dějstvích, představení trvá asi dvě hodiny.

Děj opery.

Děj se odehrává v království Goa bez určení doby.

1. dějství.

(Pobřeží Ománského moře) Na pobřeží pospávají rybáři; jejich ženy je přicházejí vzbudit (sbor "Mes bons amis"). Jedním z nich je Piféar, který hledá svého přítele Zéphorise, se kterým se na rybolov vydává nejraději, ačkoli je to mizerný rybář: zajímá se jen o perly a poklady — a ryby, které v sítích uváznou, přenechává Piféarovi (kuplety "Zéphoris est bon camarade"). Přichází pobřežní policista Zizel, který pod různými záminkami vybírá od všech přítomných pokuty, zejména pak od Zéphorise, který jej rozzlobil (kvartet "Ne pleure pas"). Zéphorisova sestra Zélide se hněvá: její bratr nic neulovil a ještě přišel o peníze, namísto toho hledá poklady, aby je mohl darovat neznámé krásce, kterou zachránil před utonutím (árie "J'ignore son nom").  Přichází Kadoor, bratranec a ministr krále Mossoula. Piféar mu již několikrát sloužil jako posel pro tajemné vzkazy a další má následovat. Za ním následuje sám král se svou dcerou Néméou (vítán sborem "Gloire à Brahma qui te protège"). Kadoor se o ni uchází, ona si však hodlá vzít jen neznámého hrdinu, který jí zachránil život na moři.  Zéphoris v princezně poznává neznámou krásku. Jeho překvapení si všimne Kadoor a pohrůžkami jej přinutí k přísaze, že zachová mlčení. Ministr naopak situace využije k tomu, aby se před Néméou vydával za jejího zachránce. Néméa je zklamána — to není muž, který se jí zjevoval ve snách —, ale musí dodržet své slovo ("O surprise inouïe! — En songe, vous voyiez l'image — Enfin, il la tient").  Zéphoris je zoufalý. Na princeznu nemůže on, chudý rybář, ani pomyslet. to kdyby byl králem (árie "Si j'étais roi"). Své přání napíše do písku a usne. Král prochází znovu kolem, a když Zéphorise vidí, napadne jej žertík. Královský průvod odnese spícího Zéphorise do paláce (finále "O barque légère et fidèle").

2. dějství.

Zéphoris byl uložen do královského lože a všichni mají příkaz chovat se k němu, jako by byl králem. Zéphoris se probouzí a nevěří svým očím ("O roi! ton peuple qui t'adore — Ah! c'est un rêve qui m'enchante"). O tom, že nesní, jej přesvědčí až vydatná snídaně ("On ne peut rêver et manger à la fois"). I Néméa se mu představuje jako jeho sestřenka (árie "De vos nobles aïeux") a oba se přirozeně ihned zamilují (duet "Vous m'aimez, dites-vous?"). Mezitím "král" začíná brát svou úlohu vážně a pustí se energicky do vládnutí. Na počest Néméy svolává hostinu ("Accourez à ma voix — Pour le royal banquet") a dokonce svolává kněží, aby je oddali ("Venez brahmes sacrés unir la princesse"). Tolik komedie by stačilo, myslí si král a Kadoor a Zéphorise uspí lektvarem ve víně. Když však chce Kadoor sám pokračovat ve svatebním obřadu, Néméa odmítne a uprchne (finále "O mortelle injure").

3. dějství.

Zélida sedí u svého bratra Zéphorise, který dosud spí (kuplety "Entends-tu, sous les bambous"). Vedle Zéphorise přinesli s paláce i nějaké peníze jako odškodnění, což se zdá Piféarovi podezřelé (komické duo Piféara a Zélidy "Tant d'or, à vous, ô ciel!"). Zéphoris se probouzí a vypráví své zážitky, čímž všechny včetně sama přesvědčí, že zešílel (ansámbl "Honneur à la plus sage — Il est fou, des plus fous!"). Néméa se přichází omluvit za žert svého otce (duet "Je fus cruelle et Dies se venge"). Přitom vyslechne, že princ Kadoor hodlá nechat Zéphorise popravit za to, že údajně nedodržel přísahu ("Quoi, le prince Kador..."), a dozví se konečně, kdo byl jejím pravým zachráncem. Svým zásahem (trio "Noble prince Kadoor") nejen Zéphorise zachrání, ale i odhalí Kadoora jako zrádce ve prospěch Portugalců. Dojde k boji (král: "Toi qui présides aux batailles"), v němž se Zéphoris vyznamená (sbor "Victoire! Victoire!"). Jeho svatbě s Néméou již nestojí nic v cestě (finále "Noble princesse, approchez-vous").

Nahrávky.

Existují dvě nahrávky "Kdybych byl králem", obě v nepůvodní podobě:  Nejslavnějším číslem je předehra, kterou nahráli například Richard Hayman, Yan Pascal Tortelier, Jean Martinon, Albert Wolff nebo Paul Paray.

Kdybych byl králem (ve francouzském originále Si j'étais roi) je opera (žánru opéra comique) o třech dějstvích francouzského skladatele Adolpha-Charlese Adama na libreto Adolpha d'Enneryho (vlastním jménem Adolphe-Philippe Dennery, 1811-1899) a Julese-Henriho Brésila (1818-1899). Poprvé byla uvedena v pařížském Théâtre-Lyrique dne 4. září 1852.

Si j'étais roi (English: "If I Were King") is an opéra comique in three acts by Adolphe Adam. The libretto was written by Adolphe d'Ennery and Jules-Henri Brésil. It was first performed in Paris at the Théâtre Lyrique (Théâtre-Historique, Boulevard du Temple) on 4 September 1852, opening with a dual cast to allow performance on successive evenings (it made up half of all performances at the Théâtre Lyrique in the last four months of the year and reached over 170 performances in its first ten years). The production was considered lavish, with expensive costumes and jewels being worn by the cast.


Konstrukce a vývoj.

Raketoplány nebyly konstruovány na samostatné lety v atmosféře za použití motorů. Při návratu z misí se chovaly pouze jako kluzáky. Hlavní motory SSME s přídavnými startovacími raketami SRB sloužily výlučně k vynesení na orbitu a manévrovací jednotky OMS s reaktivními motory orientace a stabilizace RCS měly za úkol upravovat trajektorii letu ve vesmíru. 700 tun paliva v zevní palivové nádrži bylo spotřebováno při vynesení raketoplánu za cca 8,5 minut.  Kandidátem na funkci nosiče raketoplánů se nejdříve stalo čtyřmotorové transportní letadlo Lockheed C-5 Galaxy, určené k přepravě nadměrných nákladů ve vlastnictví armády. NASA však nakonec zvolila dopravní letadlo Boeing 747, které na rozdíl od Lockheedu C-5 představovalo dolnoplošník, s výhodou křídel v dolní polovině trupu. Kosmická agentura byla také majitelem Boeingu, zatímco nosiče Lockheed by zůstaly ve vlastnictví amerického letectva.  Prvním nosičem se v roce 1974 stal vyřazený dopravní letoun Boeing 747 typu 123 aerolinek American Airlines, vyrobený roku 1970. Specifikaci N905NA stroji zaregistroval federální letecký úřad. V úvodní fázi se testovaly charakteristiky odtokových vírů v Drydenově leteckém výzkumném středisku a možnosti redukce turbulencí při letech v těsné formaci s F-104. Od roku 1976 započaly v dílnách Boeingu rozsáhlé úpravy zahrnující maximální odlehčení, zesílení trupu, přidání konstrukce pro připojení raketoplánu i únikového tunelu pro evakuaci posádky, modernizaci avioniky, motorů a doplnění vertikálních ploch na ocasní část k lepší stabilizaci při letu. Únikový tunel byl po dokončení testů přiblížení a přistání odstraněn z obavy možného nasátí členů posádky motory.  Vlastní připojení zkušebního prototypu raketoplánu Enterprise k nosiči se uskutečnilo 15. února 1974 na Edwardsově letecké základně. V tento den došlo v rámci testů přiblížení a přistání (Approach and Landing Tests, ALT) ke třem pojížděcím testům na vzletové dráze, kdy nosič s raketoplánem na hřbetu vyvinul při posledním z nich rychlost 253 km/h. Dobré výsledky stability a dalších ukazatelů umožnily o tři dny později první vzlet. Ten proběhl bez posádky raketoplánu s časem 2.05 hodin a byl následován čtyřmi obdobnými testy, s posledním z nich 2. března 1977. Od 18. června téhož roku již při letech seděla v Enterprise dvoučlenná posádka. Vrcholem se stala zkouška oddělení raketoplánu od nosiče během letu, k níž došlo 12. srpna ve výšce 7 346 metrů při rychlosti 499 km/h. Raketoplán následně doklouzal na Edwardsovu základnu za 5.21 minut. Testování skončilo v listopadu 1977, s nejdelší délkou letu 4.17 hodiny. Během března 1978 byl pak raketoplán převezen do alabamského Huntsville, kde se podrobil zkouškám v Marshalově středisku vesmírných letů.  Technické parametry modifikovaného nosiče v porovnání s dopravním letadlem Boeing 747 byly zredukovány. Nosič měl dolet 1 850 km. Ve srovnání s dopravním strojem tak došlo ke snížení na méně než pětinu délky z původních 10 100 km. Důsledkem se stalo několik mezipřistání při cestě napříč americkým kontinentem z Kalifornie na Floridu. Maximální letová výška byla snížena z původních cca 11 km na 4,5 km a cestovní rychlost z 900 km/h na 640 km/h. Při letu bez raketoplánu byla kvůli vyvážení vyžadována balastní zátěž v trupu. Týdenní příprava na let vyžadovala práci 170členného týmu.  Pokusy s doplňováním paliva za letu doprovázely potíže vertikálních stabilizátorů u N905NA, což vedlo k upuštění od této varianty. Spotřeba nosiče činila přibližně 100 litrů na kilometr. Původně byly zvažovány úpravy na způsob Boeingu E-4 (modifikovaného 747-200s) amerického letectva, který mohl doplňovat pohonné hmoty za letu z KC-135 Stratotankeru.  Původní barevné provedení American Airlines s červeným, bílým a modrým pruhem na trupu bylo zachováno až do roku 1983, kdy byl nosič přestříkán na bílo s modrým pruhem, typickým vzorem NASA. Mezi 16. květnem až 13. červnem 1983 byl raketoplán Enterprise také přepravován po západoevropském turné. Jednalo se o rekordní délku letu i celkový počet 21 mezipřistání, než opět dvojice strojů dosedla na Edwardsově základně. Při přeletech došlo k zastávkám na dotankování v labradorském sídle Goose Bay, islandském Keflavíku, v Anglii a Západním Německu. Následně se raketoplán představil na Pařížském aerosalonu.  Po havárii Challengeru se v roce 1989 NASA rozhodla přikoupit druhý Boeing 747 vyrobený roku 1973, v modelu 100SR-46 pro krátký dolet, od Japan Airlines. Japonská letecká společnost používala Boeingy 747 s vyšším počtem míst na vnitrostátních linkách mezi velkoměsty. Tato verze měla objem nádrží snížený o 20 % a tím pádem omezený dolet, ale i zesílený trup s podvozkem kvůli nutnosti častějších vzletů a přistání. Varianta Boeing 747-100SR tak byla konstrukčně vhodná pro přepravu těžších nákladů. Federální letecký úřad stroji přidělil registrační označení N911NA a po úpravách byl letoun připraven k plnění funkce nosiče od listopadu 1990. K prvnímu využití pak došlo roku 1991, kdy přepravil nově zhotovený Endeavour od kalifornského výrobce v Palmdale do Kennedyho vesmírného střediska.  Základnou obou letadlových nosičů bylo Drydenovo letecké výzkumné středisko na Edwardsově letecké základně v Kalifornii. Z hlediska funkce se jednalo o identické stroje, ačkoli N911NA měl na každé straně horní paluby pět oken, zatímco N905NA pouze dvě. Spojovací prvky na hřbetu byly opatřeny humornými instrukcemi „raketoplán připojit zde“ či „raketoplán umístit zde“, s dovysvětlující výstražnou poznámkou „černou stranou dolů“.  Letadlové nosiče mohly využívat všechna záložní místa přistání raketoplánů ve Spojeném království, Španělsku a Francii.  Společnost Boeing také nosiče využila 11. prosince 2010 k přepravě předváděcího modelu bezpilotního bojového letounu stealth, Phantom Ray, z missourijského St. Louis na Edwardsovu základnu.

Převozy raketoplánů.

Hlavním využitím letadlových nosičů se stal převoz raketoplánů z kalifornské Edwardsovy letecké základny, která sloužila jako záložní místo přistání při nevhodných meteorologických podmínkách, na letiště Shuttle Landing Facility ve floridském Kennedyho vesmírném středisku. Několik letů zajistilo transport z Drydenova leteckého výzkumného střediska na Edwardsově základně poté, co stroje byly dodány NASA z výrobních hal Rockwell International a sestaveny v zařízeních kalifornského Palmdale.  Transkontinentální vzdálenost z Edwardsovy základny do Kennedyho střediska činila více než 3 600 km a vyžadovala tak mezipřistání pro dotankování paliva. Převoz trval dva až tři dny, z toho vlastní letový čas činil přibližně 12 hodin. Nosič 905 uskutečnil v rámci oficiálního programu 70 z 87 celkových převozů, z toho 54 přímo po misích z Edwardsovy základny na Floridu. Nosič 911 na této trase provedl 17 transportů po misích. Druhá nejvytíženější trasa v počtu dvaceti letů začínala i končila na Edwardsově základně. Osm letů proběhlo z Palmdale do Kennedyho střediska a sedm nazpátek. Zbylé transporty nepřesáhly frekvenci jednoho či dvou letů. Před nosičem vzlétalo průzkumné letadlo Pathfinder, které monitorovalo meteorologické podmínky na dráze letu, protože dvojice strojů byla náchylná zejména na turbulence i teplotu nižší než -9°C.  Již při první oficiální misi STS-1 mezi 12. až 14. dubnem 1981 raketoplán Columbia přistál na Edwardsově základně. Jeho transport do Kennedyho centra se pak odehrál 27. a 28. dubna téhož roku. Také druhá mise Columbie STS-2 během listopadu téhož roku skončila identickým scénářem. Výjimečnou se stala třetí mise STS-3 z března 1982, kdy, jedinkrát v historii programu Space Shuttle, raketoplán přistával ve White Sands Space Harbor u Las Cruces v Novém Mexiku. V těchto případech tak mohlo být využito mobilní spojovací zařízení Orbiter Lifting Frame, vyrobené pro místa přistání bez trvalého spojovacího zařízení. Jeho součásti byly přepravovány dvěma nákladními letadly Lockheed C-5 Galaxy, s operační kapacitou po celém světě.  Speciální let se uskutečnil mezi 22. až 29. březnem 1984, kdy nosič dopravil prototyp Entreprise do alabamského přístavu Mobile. Odtud byl raketoplán lodí přepraven do New Orleans, kde se stal až do listopadu exponátem Světové výstavy 1984. Premiérový transkontinentální přelet Atlantisu na nosiči proběhl 12. a 13. dubna 1985. Transport téhož raketoplánu po misi STS-76 z 6. dubna 1986 se stal nejdramatičtější epizodou letů. Přibližně pět minut po startu vzplanul třetí motor Boeingu. Dvojice strojů se musela vrátit a nouzově přistát na Edwardsově základně. Opakovaný let se odehrál o pět dní později. Poslední přelet napříč kontinentem uskutečnil nosič N911NA ve dnech 20. a 21. září 2009 s raketoplánem Discovery po misi STS-128.  Po ukončení programu Space Shuttle transportovaly nosiče raketoplány z Kennedyho vesmírného střediska do muzeí. Discovery tak 19. dubna 2012 zakotvil v Centru Udvara-Házyho, součásti Národního muzea letectví a kosmonautiky Smithsonova institutu ve virginském Chantilly. Nahradil v něm prototyp Enterprise. Během slavnostní ceremonie byly oba raketoplány postaveny vedle sebe.  K úplně poslednímu letu raketoplánu na nosiči došlo 19. až 21. září 2012, kdy byl Endeavour převezen z Kennedyho střediska na mezinárodní letiště Los Angeles. Stal se pak součástí expozice losangeleského Kalifornského vědeckého střediska.

Ve výslužbě.

Letadlový nosič N911NA skončil ve výslužbě 8. února 2012 po uskutečnění poslední mise do Drydenova střediska Edwardsovy letecké základny v kalifornském Palmdale. Během 38leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 33 044 letových hodin, z toho jako nosič NASA uskutečnilo 386 letů včetně 66 převozů raketoplánu. Součásti nosiče byly použity jako náhradní komponenty pro Stratosférickou observatoř pro infračervenou astronomii (SOFIA), která se stala projektem NASA v podobě upraveného Boeingu 747SP s instalovaným infračerveným dalekohledem o průměru 2,7 metru. Trup letadla N911NA byl zakonzerován a vystaven v Leteckém parku Joe Daviese v Palmdale, v rámci dlouhodobého zapujčení stroje městu od NASA.  Starší letadlový nosič N905NA přepravil vysloužilé raketoplány do muzeí. Během 42leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 11 018 letových hodin a uskutečnilo 6 335 vzletů a přistání. Závěrečnou služební misí se stal transport Endeavouru do Los Angeles v září 2012. Následně nosič přistál v Drydenově středisku, kde jej NASA zamýšlela použít na náhradní díly projektu SOFIA, rovněž jako nosič N911NA. Ovšem po technickém zmapování inženýři usoudili, že by bylo možné využít jen velmi omezený počet součástek. V roce 2013 tak bylo rozhodnuto zachovat celistvý nosič a vystavit jej v Houstonském vesmírném středisku s maketou raketoplánu Independence připojenou na hřbetu trupu. Název Independence maketa získala v soutěži z roku 2013, původně se jmenovala Explorer a byla částí expozice Kennedyho vesmírného střediska. Nosič N905NA přistál během dubna 2014 na operační základně NASA v texaském Ellington Field u Johnsonova vesmírného střediska. Po rozmontování byl v sedmi dílech převezen do Johnsonova střediska, kde došlo k jeho opětovnému smontování. V průběhu srpna 2014 pak byl opatřen maketou raketoplánu. K otevření exponátu pro veřejnost na ploše tzv. Independence Plaza Houstonského vesmírného střediska došlo 23. ledna 2016.

Letadlové nosiče raketoplánů (anglicky: Shuttle Carrier Aircraft, SCA) byla dvě rozsáhle upravená dopravní letadla Boeing 747, která NASA používala k přepravě raketoplánů. Prvním se stal typ 747-123 a následně i model 747-100SR-46 pro krátký dolet (short range). Celkově se uskutečnilo přes sto letů, se započtením mezipřistání se jednalo o přibližně tři sta letů.

The Shuttle Carrier Aircraft (SCA) are two extensively modified Boeing 747 airliners that NASA used to transport Space Shuttle orbiters. One is a 747-100 model, while the other is a short range 747-100SR.


Formování a výcvik.

Před napadením Sovětského svazu Banderovo křídlo OUN-R spolupracovalo s nacistickým Německem a v Německu prodělávalo výcvik. Podle Ukrajinské akademie věd i podle dalších zdrojů, se Bandera sešel s vedoucími představiteli německé vojenské rozvědky, aby konzultovali zformování praporů Roland a Nachtigall. Wilhelm Canaris schválil 25. února 1941 vytvoření "Ukrajinského legionu" pod německým velením. Jednotka měla dosáhnout síly 800 mužů. Roman Šuchevyč se stal velitelem "Legionu" ze strany OUN-R. OUN očekávala, že jednotka se stane zárodkem budoucí Ukrajinské armády. Na jaře 1941 obdržela OUN 2,5 mil. marek na podvratné akce proti SSSR. Na jaře 1941 byla Legie reorganizována ve dvě jednotky: první byla nazvána "Nachtigall Batttalion", druhá je známa jako "Rolland Battalion". Výcvik praporu probíhal ve výcvikovém táboře Neuhammer (dnes Świętoszów) v Dolním Slezsku.  Ukrajinskou stranu reprezentoval Roman Šuchevyč, styčným důstojníkem koordinujícím postup s německým velením byl nadporučík Theodor Oberländer (Oberländer se po válce stal ministrem federálního ministerstva pro osoby bez domova, uprchlíky a válečné oběti v Německé spolkové republice.) Vojenským velením byl pověřen nadporučík Dr. Hans-Albrecht Herzner, dřívější příslušník jednotky Brandenburg.  Prapor byl oblečen do standardních uniforem wehrmachtu. Při vstupu do Lvova měli příslušníci modré a žluté nárameníky.

Válka se Sovětským svazem.

Čtyři dny před zahájením útoku se prapor přesunul ke hranicím. V noci ze 23. na 24. června 1941 překročil hranici nedaleko Přemyšlu a pokračoval směrem na Lvov.

Lvov.

Spolu s prvním praporem jednotky Brandeburg vstoupili první vojáci praporu Nachtigall 29. června do Lvova.  Prapor obsadil strategické objekty, mezi nimi rozhlasový vysílač na kopci Vysokyj Zamok v centru Lvova. Odtud byla prohlášena nezávislost Ukrajiny.

Prapor Nachtigall (také známý jako ) byl součástí jednotky zvláštního určení Lehrregiment "Brandenburg" z.b.V. 800. Spolu s praporem Roland byl jedním ze dvou útvarů zformovaných 25. února 1941 náčelníkem Abwehru Wilhelmem Canarisem, který schválil zřízení ukrajinské jednotky pod německým velením. Byl sestaven z ukrajinských dobrovolníků, kteří podléhali příkazům Banderova křídla OUN. Jednotka byla v listopadu 1941 v Německu reorganizována ve 201. policejní prapor () čítající 650 vojáků a důstojníků, kteří před rozpuštěním sloužili jeden rok v Bělorusku. Řada příslušníků, zvláště velících důstojníků, se na jaře 1943 přidala k UPA a čtrnáct příslušníků vstoupilo do 14. granátnické divize SS (1. ukrajinská).

The Nachtigall Battalion (), also known as the Ukrainian Nightingale Battalion Group (), or officially as Special Group Nachtigall, was the subunit under command of the German Abwehr special operations unit Lehrregiment "Brandenburg" z.b.V. 800. Along with the Roland Battalion it was one of two military units formed February 25, 1941 by head of the Abwehr Wilhelm Franz Canaris, which sanctioned the creation of the "Ukrainian Legion" under German command. It was composed of volunteer "Ukrainian nationalists," Ukrainians operating under Stephan Bandera's OUN orders.


Život.

Sofronios pocházel z Damašku, kde také dostal výborné vzdělání a stal se učitelem rétoriky. Kolem roku 580 přijal v Egyptě asketický způsob života a posléze vstoupil do kláštera v Betlémě. Spolu s byzantským kronikářem Janem Moschem, který mu věnoval svůj proslulý asketický traktát Λειμῶν ("Leimón", Duchovní palouk) podnikal daleké cesty, mj. do Malé Asie a do Říma, kde také Jan Moschos roku 619 zemřel.  Otázkou, která tehdejší teology zaměstnávala, byla otázka vůle jediné osoby Ježíše Krista. Na křesťanském Západě se Sofronios seznámil se západním pojetím této otázky, podle níž má Kristus vůli lidskou i božskou. Další jeho cesty směřovaly k východním patriarchům, kteří se přiklonili k monoenergistickému učení, které nerozlišuje osobu Ježíše Krista jinak, než na jedinou energii – k alexandrijskému patriarchovi Kyrovi a konstantinopolskému patriarchovi Sergiovi, a upozorňoval je na teologické důsledky této nauky. Sergios pochopil, že otázka ohrožuje právě uzavřený mír, který uzavřel císař Herakleios s monofyzity ("Ekthesis"), a proto od této nauky ustoupil a uchýlil se k monotheletismu, který ovšem v této době nebyl považován za problematický. "Ekthesis" se problému vyhýbala otázce Kristovy vůle tím, že vyhlásila, že Kristus vykoupil svět jednou božsko-lidskou vůlí; k takovému výroku se pak mohli hlásit jak východní monofyzité, tak dyofyzité, kteří přijali teze Chalkedonského koncilu.  Sofronios byl roku 634 zvolen jeruzalémským patriarchou a otázce Kristovy vůle se věnoval ve svém synodálním listu, který zaslal papeži Honoriovi II. a východním patriarchům, v němž vyložil svou pozici.  Jeruzalém byl roku 637 dobyt Umarem II., Sofronios umírá následujícího roku.

Dílo.

Sofronios je autorem florilegia patristických svědectví o otázce Kristovy vůle, které sepsal někdy kolem roku 633. V aktech Třetího konstantinopolského koncilu se zachoval jeho synodální list. Dále se zachovalo jeho enkomion na oslavu egyptských světců Kyra a Jana. Sofronios je autorem několika hymnických skladeb užívaných při liturgii a dochovalo se 11 jeho kázání.

Sofronios z Jeruzaléma (560 v Damašku – 11. března 638 v Jeruzalémě) byl jeruzalémský patriarcha v letech 634–638 a jeden z nejvýznamnějších východních teologů, zastánců dyotheletismu, učení o dvou přirozenostech v Kristu.

Sophronius (c. 560 – March 11, 638; ) was the Patriarch of Jerusalem from 634 until his death. He is venerated as a saint in the Eastern Orthodox and Catholic Churches. Before rising to the primacy of the see of Jerusalem, he was a monk and theologian who was the chief protagonist for orthodox teaching in the doctrinal controversy on the essential nature of Jesus and his volitional acts.


Prostředí.

"Ragnarok Online" je tvořen množstvím různorodých map (neboli herních lokací) a monster, přičemž mnoho stejných monster se nachází v různých mapách. Cestování mezi mapami vyžaduje jejich nahrávání. Monstra cestovat nemohou.  Součástí světa "Ragnaroku" jsou oblasti ze severské mytologie jako je Niflheim, země mrtvých, a Valhalla, kde hráči mohou přestoupit na tzv. Transcendent Classes (tj. znovuzrozené povolání). Nové mapy jsou do hry průběžně přidávány spolu s novými epizodami. Každý hráč začíná v oblasti zvané Rune Midgard.  Některé servery prošly od roku 2010 značnými změnami, dohromady pojmenovanými "Renewal" (tj. obnovení). Renewal přineslo mnoho změn do herní mechaniky, z nichž asi největší se týká přebudování systému charakterových bodů a jejich vlastností a dále také uvedení tzv. 3rd Classes (tj. třetích povolání). Mezi další změny patří i úpravy uživatelského rozhraní, klávesových zkratek a dovedností.

Herní možnosti.

"Ragnarok Online" obsahuje tradiční prvky MMORPG her, jakou jsou NPC questy, party systém, guildy (neboli organizované spolky hráčů), výroba předmětů, obchodování, zvířecí pomocníci, bossové atd.  Velkou důležitost mají "karty", které s velmi malou pravděpodobností padají ze zabitých monster. Tyto karty lze vkládat do některých typů zbraní a zbroje a vylepšovat tak jejich vlastnosti.

PvP.

PvP systém je rozdělen na tři části. "War of Emperium", zkráceně "WoE" (nebo také Guild Wars, "GW"), je bitva guild o tzv. guildovní hrady. Cílem je rozbít krystal zvaný "Emperium" uprostřed hradu bráněného nepřátelskou guildou. WoE se konají jen v určitých časech, zpravidla dvakrát týdně.  V některých městech jsou přístupné klasické PvP arény. Hráči si mohou vybrat boj s rizikem ztráty zkušeností a předmětů při smrti, nebo zcela bez rizika.  "Battlegrounds" (tj. bojiště) jsou arény se speciálními pravidly, kde hráči mohou za účast v boji získat unikátní odměny.  Některé servery dovolují PK systém, což je boj hráčů mezi sebou mimo PvP arény.

Systém povolání.

Povolání jsou jedním z nejdůležitějších článků "Ragnaroku Online". Systém povolání se zpočátku skládal ze 13 specializací, jejichž počet se s postupnými aktualizacemi rozrostl na více než 50. Každé povolání má své unikátní dovednosti, které odpovídají typickým rolím ve hrách na hrdiny. Velké množství vybavení herních postav je dostupné výhradně určitým povoláním.  Všichni hráči začínají jako "Novice" (tj. nováček). Novice je tréninkové povolání, které novému hráči umožňuje seznámit se s herními základy. Hráč má po dosažení určité úrovně (v závislosti na vybraném povolání) tři možnosti: 1) výběr jednoho z "First Classes" (tj. prvních povolání), 2) výběr z "Expanded Classes" (tj. rozšířených povolání), nebo 3) stát se "Super Novice (tj. supernováčkem). Po dosažení další potřebné úrovně mohou postavy prvního povolání postoupit na "Second Class" (tj. druhá povolání). Každé první povolání má na výběr ze dvou možností pro druhé povolání. Například "Swordsman" (tj. šermíř) může postoupit na povolání "Knight" (tj. rytíř) nebo "Crusader" (tj. křižák). Hráč má po dosažení základní úrovně 99 a úrovně povolání 50 možnost "znovuzrodit" svojí postavu (to se netýká rozšířených povolání a Super Novice). Znovuzrození vrací postavu zpátky na základní úroveň a úroveň povolání 1. Znovuzrozené postavy se obecně vyvíjejí jako obyčejné postavy až do postupu na druhé povolání, kde místo druhého povolání postavy přestoupí na "znovuzrozené druhé povolání", což znamená více dovedností a větší počet charakterových bodů. Ovšem křivka získávání zkušeností je pro ně výrazně strmější.  Třetí povolání mohou být dosažena s postavou druhého nebo znovuzrozeného druhého povolání. Hráči, který přeskočí znovuzrození (čili opakovaný vývoj) a postoupí rovnou na třetí povolání, není umožněno získat zpětně výhody v podobě dovednostních a charakterových bodů, které by jinak během znovuzrození získal.

Hudba.

Soundtrack "Ragnaroku Online" se skládá z více než 100 samostatných skladeb, jejichž autorem je SoundTeMP a Hankook Recording Studio, doplněných skladbami od NEOCYON a dalších. Herní hudba pokrývá mnoho hudebních žánrů, včetně trance, techna, jazzu, rocku, a klasiky. Nové skladby jsou přidávány do soundtracku s každým rozšířením herního světa.

Světové verze.

"Ragnarok Online" je vyvíjen a provozován společností Gravity v Jižní Koreji, jeho mezinárodní verze jsou pak licencovány a provozovány společnostmi v jednotlivých světových regionech. To vede k množství rozdílů ve hře, jako jsou překlady, vlastní herní události (např. u příležitosti státních svátků) a platební modely.

Platební modely.

Původně byly všechny oficiální servery placené (formou měsíčního předplatného nebo předplacenými kartami). Dnes většina serverů nabízí vedle placené verze i tzv. "Free to Play" (F2P) model, tedy hru zdarma s určitými omezeními a možností zakoupení speciálních výhod a předmětů. Tyto "mikrotransakce" jsou uskutečňovány pomocí tzv. "Kafra Shop". Platí se v měnách států, kde jsou servery provozovány.

Free servery.

Privátní freeservery "Ragnaroku" jsou provozované na emulátorech. Kvalitou nedosahují úrovně oficiálních serverů, nicméně hraní na nich je zcela zdarma a často obsahují vlastní úpravy, questy apod.

Ragnarok Online v Česku.

"Ragnarok Online" se u nás dostal do hráčského povědomí počátkem roku 2004 díky projektu CzechRO a později jeho sesterskému serveru Reborn. Na vlně popularity vzniklo několik dalších fan webových stránek a freeserverů.

Ragnarok Online, s podtitulem The Final Destiny of the Gods, zkráceně "RO", je počítačová hra typu MMORPG vytvořená společností GRAVITY Co., Ltd., inspirovaná manhwa komiksem "Ragnarok", jehož autorem je Lee Myung-jin. Hra byla poprvé vydána v Jižní Koreji 31. srpna 2002 a od té doby se rozšířila do celého světa. Na motivy hry vznikl animovaný seriál Ragnarok the Animation a ve vývoji je pokračování –. Herní svět je tvořen 3D prostředím, ve kterém se pohybují 2D postavy. Hlavní změny a pokračování příběhu jsou zaváděny ve formě tzv. epizod.

Ragnarok Online (spelled Ragnarök in the logo;, alternatively subtitled The Final Destiny of the Gods) is a massive multiplayer online role-playing game created by Gravity based on the manhwa "Ragnarok" by Lee Myung-jin. It was released in South Korea on 31 August 2002 for Microsoft Windows. The game has spawned an animated series, "Ragnarok the Animation", and a sequel game, "". Player characters exist in a world with a player environment that gradually changes with the passage of time. Major changes in the features and history of the world take place as episodes in the RO timeline.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1963 Prof. Georgem Nemetschkem pod názvem "Inženýrská kancelář pro stavebnictví (Ingenieurbüro für das Bauwesen)" s těžištěm projektování nosných konstrukcí. Přitom inženýrská kancelář používala jako jedna z prvních společností v branži počítače a vyvíjela software pro vlastní potřebu. V roce 1977 zahájil Nemetschek distribuci svého "Programového systému Statika 97/77" pro inženýrské stavby.  Na Hannoverském veletrhu (Hannover Messe) v roce 1980 prezentoval Nemetschek softwarový balík pro integrované výpočty a konstrukce standardních stavebních dílů pro masivní konstrukce. Tak byl poprvé umožněn Computer Aided Engineering (CAE) na Mikropočítačích, produkt měl dlouhá léta monopolní postavení.  V roce 1981 byla založena společnost "Nemetschek Programmsystem GmbH", která převzala distribuci softwaru; vývoj programů prováděla nadále inženýrská kancelář Georga Nemetschka. Hlavní produkt Allplan, CAD systém pro architekty a inženýry, byl představen v roce 1984. S ním mohli projektanti modelovat budovy trojrozměrně. Koncem 80. let zahájil Nemetschek mezinárodní expanzi: v roce 1996 měla společnost dceřiné společnosti v osmi evropských zemích, distribuční partnery v devíti zemích Evropy a od roku 1992 také další vývojové stanoviště v Bratislavě, Slovensko. Koncem 90. let k tomu přibyly první koupě společností, například společnosti nabízející programy pro statiku "Friedrich + Lochner".  Společnost vystupující od roku 1994 pod názvem Nemetschek AG šla v roce 1999 na burzu a je od té doby notována v Prime Standard ve Frankfurtu. Následovala řada převzetí podniků, mezi nimi jako jedna z největších akvizicí americká "Diehl Graphsoft" (dnes "Nemetschek Vectorworks" s produktem "Vectorworks") a "MAXON Computer" se softwarem "Cinema 4D" pro vizualizaci a animaci. Po fázi konsolidace následovala v roce 2006 další převzetí: přikoupením maďarské "Graphisoft" a belgické "SCIA Internationa'l" se společnost Nemetschek vypracovala k jedné z vedoucích společností nabízejících AEC softwarová řešení (Architecture, Engineering, Construction) v Evropě.  Nemetschek je mj. členem "BuildingSMART e.V." a "Deutschen Gesellschaft für Nachhaltiges Bauen" (Německá společnost pro trvale udržitelnou výstavbu) (DGNB).

Oblasti působnosti.

Od roku 2008 působí Nemetschek AG jako holding se čtyřmi divizemi: Projektování (architektura a inženýrské stavitelství), Výstavba, Užívání a Multimedia. Pod střechou holdingu je vedeno dvanáct dalekosáhle samostatných značek výrobků.

Největší dceřiné společnosti.

Allplan  Allplan se sídlem v Mnichově byla založena 1. ledna 2008. Vyvíjí a distribuuje dlouholetý klíčový produkt společnosti Nemetschek, výrobkovou řadu Allplan. Společnost zaměstnává podle vlastních údajů přibližně 400 zaměstnanců (2012). Allplan je platformovým softwarem pro architekty, projektanty, dodavatele staveb a facility manager pro projektování a využívání objektů a je používán po celé Evropě. Allplan Campus se obrací speciálně na studenty, internetová platforma pro školáky, studenty a učitele. Poskytuje downloady, filmy pro e-learning a materiál pro školení pro budoucí architekty, stavitelské kresliče nebo inženýry.  Graphisoft  Graphisoft je mezinárodně působící společnost nabízející software pro architekty. Společnost byla založena v roce 1982 a dnes zaměstnává více než 230 zaměstnanců. Centrála je v Budapešti a vlastní mezinárodní pobočky v USA, ve Velké Británii, ve Španělsku, Japonsku a v Singapuru. Software pro architekty ArchiCAD používá podle vlastních údajů ve více než 80 zemích světa přibližně 100.000 zákazníků.  Vectorworks  Vectorworks, dřívější "Diehl Graphsoft", se sídlem ve státu Columbia (Maryland), vyvíjí a distribuuje více než 20 let celosvětově software pro projektanty. Je zde zaměstnáno přibližně 90 zaměstnanců (2009). Výrobková řada Vectorworks nabízí profesionální projektová řešení pro architekty, úpravu interiérů, zábavní průmysl, zahradní a krajinnou architekturu a strojírenství. Vectorworks je podle údajů výrobce používán po celém světě v 85 zemích.  Scia  V roce 1974 založená Scia (název stojí pro Scientific Applications) se sídlem v belgickém Herk-de-Stad vyvíjí a distribuuje software pro statické výpočty, plánování a výrobu nosných konstrukcí s těžištěm na "Building Information Modeling (BIM)". Scia nv je 100% dcerou společnosti Nemetschek AG a podle vlastních údajů zaměstnává v deseti sídlech po celém světě více než 100 zaměstnanců.

Koncern Nemetschek je celosvětově vedoucím výrobcem softwaru pro architekty, inženýry a stavební průmysl. Společnost vyvíjí a distribuuje řešení pro projektování, výstavbu a užívání stavebních objektů a nemovitostí jakož i multimédia. Koncern Nemetschek má podle vlastních údajů se všemi dceřinými společnostmi asi 300 000 zákazníků ve více než 142 zemích (stav 2012).

Nemetschek Group is a vendor of software for architects, engineers and the construction industry. The company develops and distributes solutions for designing, building and managing buildings and real estate as well as multimedia.


Raná kariéra.

Za Mauricia.

O nejranějších letech Filipikova života se neví téměř nic. Patrně v roce 583 se oženil se sestrou císaře Mauricia Gordií a někdy v této době mu byl udělen vysoký dvorský titul "Patricia" a svěřeno velení nad oddíly "Excubitores" – v té době císaři nejbližšímu palácovému regimentu. Tento úřad byl navíc pro mnoho svých držitelů v šestém století předstupněm pro možné udělení císařské hodnosti.  Brzy nato mu bylo v roce 584 svěřeno vrchní velení na římskou východní armádou ("Magister militium per Orientem"), ve které nahradil nepříliš úspěšného Ioanna Mystakona. Svěření tohoto postu především znamenalo, že na Filippika padla hlavní starost o další vývoj dlouho se vlekoucí nerozhodné války s Persií (začala už v roce 572). V letech 584–589 takto vedl s přestávkami řadu protiperských tažení v oblasti římského Orientu a Mezopotámie.

Sezona 584–585.

Filippikus zpustošil pláně okolo Nisibis (jednoho z nejdůležitějších pohraničních pevnostních měst na horké římsko-perské hranici, tou dobou v držení Persie) a podnikal nájezdy do oblastí Arzazény (jednoho z arménských regionů) a východní Mezopotámie. Zároveň se snažil zlepšit výkonnost a disciplínu svých vojáků. Hlavní stan si zřídil nejdříve v Martyropoli (později v Monokartonu) a jeho vojákům se podařilo i přes jeho zdravotní indispozici v závěru roku odrazit perskou protiofenzívu pod velením generála Kardarigana u pevnosti Monokarton.

Sezona 586–587.

Poté co strávil zimu roku 585/586 v Konstantinopoli, vrátil se na jaře na východní bojiště, a poté, co byly perské mírové návrhy zamítnuty, přesunul se s vojskem k perským hranicím. Tady dosáhl u městečka Solachon svého největšího vojenského úspěchu, když se mu podařilo na hlavu porazit hlavní perskou armádu pod velením generála Kardarigana. I když byl Solachon slavným vítězstvím a napomohl Římanům znovu získat oblastní nadvládu v regionu okolo nejdůležitější pohraniční pevnosti Daras, přesto nic nezměnil na celkově nerozhodném stavu války a Filippicus už na tento úspěch neměl nikdy navázat.  Jeho následné plenivé tažení do Arzazény skončilo fiaskem, když se mu nepodařilo dobýt perskou pevnost Chlomaron. Její obležení bylo předčasně ukončeno pod tlakem příchodu perských posil vedených opět generálem Kardariganem (uniknuvším od Solachonu). Nakonec Filippikos svou armádu opustil, což vyvolalo mezi Římany paniku, a než se stačili stáhnout do bezpečí pevností Afumon a Amida, utrpěli značné ztráty od pronásledujících Peršanů, kteří se také zmocnili většiny římského trénu, včetně části osobních zavazadel jejich vrchního velitele. Filippikos tímto ztratil respekt východního vojska.

Sezona 587–588.

Po zbytek roku už se Filipikos osobně do čela římských sil nepostavil a odvolávaje se na nemoc, přenechal na jaře aktivní velení dvou třetin armády svému zastupujícímu vrchnímu veliteli Herakleiovi staršímu (otci pozdějšího císaře Herakleia) a zbytek generálům Theodorovi, Turabdenovi a Andreasovi s rozkazy konat nájezdy na perské území. V zimě vyrazil do Konstantinopole a na cestě byl zpraven o svém nahrazení ve funkci vrchního velitele východní armády generálem Priskem.  Priskus velení oficiálně převzal v Monokartonu na jaře 588, avšak vojsko, rozezlené jeho ignorací obvyklých tradic při nástupu nového velitele a především císařovým nařízením snížit vojsku plat o čtvrtinu, jej nepřijalo a následně propukla vzpoura, která Priska vyhnala; vojáci si poté sami zvolili nového vůdce – bývalého správce provincie Phoenicie Libanensis (Dux Phoenicie Libanensis) a v tu chvíli arcibiskupa damašského, Germana, a dlouho odmítali jakékoliv pokusy o usmíření s císařem, což byla situace uprostřed války s Persií nanejvýš nebezpečná. Císař se rozhodl Priska odvolat a na jeho místo opět jmenovat Filippika, toho však vojáci nakonec znovu akceptovali jen s krajní nevolí a po mnohých přímluvách až během léta 589. Mezitím vedli i během vzpoury úspěšné boje s Peršany, kteří, potěšeni vzpourou, zprvu marně doufali v menší odpor. Filippikus se po usmíření s vojáky vydal znovuzískat pevnost Martyropolis, která nedávno padla do perských rukou zradou římského důstojníka Sittase. Akce však pro něj skončila dalším debaklem, když byl před Martyropolí poražen perskou vyprošťovací armádou vedenou generály Mabodem a Afraratem. Potom byl okamžitě zbaven velení a nahrazen Komentiolem.

Pozdější kariéra.

S výjimkou vyjednávání se sesazeným perským králem Chosroem II., uprchlým na římské území v roce 590, Filipikos z pramenů na řadu let mizí. V roce 598 byl nakrátko jmenován generálem na balkánském bojišti a některými zdroji je mu přičítáno vítězství dosažené nad Avary v Thrákii, ale dost možná se jedná jen o záměnu s generálem Priskem.

Za Fokase.

V roce 602 bylo císaři Mauriciovi údajně předpovězeno že jméno jeho nástupce bude začínat stejným písmenem jako Filippikovo a císař ho měl proto začít podezřívat z přípravy spiknutí. Nedlouho na to skutečně došlo ke vzpouře balkánské armády, ale vůdcem rebelů nebyl Filippikos, nýbrž do té chvíle bezvýznamný centarch (setník) jménem Fokas, kterého si vojáci zvolili losem. Státní převrat to byl obzvláště krvavý, Mauricius a celá jeho početná rodina, včetně korunního prince Theodosia, byla nemilosrdně povražděna a stejně tak (a k velké újmě říše) i většina nejbližších Mauriciových spolupracovníků a prominentních generálů spojených s jeho dvorem. Filippikos byl tehdy popravy kupodivu ušetřen, ale byl přinucen vstoupit jako mnich do kláštera v Chrysopoli.

Poslední léta.

Za Herakleia.

Když se proti Fokově brutálnímu režimu vzbouřil Filippikův někdejší podřízený Herakleios starší, jehož stejnojmenný syn v roce 610 sesadil a popravil Fokase, založiv novou císařskou dynastii, Filippikos ještě stále pobýval v klášterním ústraní. V témže roce jej nový panovník pověřil vedením diplomatické mise ke generálu Komentiolovi (není totožný s generálem téhož jména, jež dříve převzal velení po Filippikovi), bratru sesazeného císaře. Komentiolos stále držel vrchní velení nad východní armádou a pomýšlel na mstivé tažení proti Konstantinopoli. Filippikos jím byl uvězněn a bylo mu vyhrožováno popravou, než k ní však mohlo být přikročeno, byl Komentiolos sám zavražděn a velké nebezpečí pro dosud křehkou Herakleiovu vládu pominulo.  V tom čase však už dlouho zuřila poslední a největší válka s Persií, k jejímuž vypuknutí zavdala podnět právě Mauriciova vražda v roce 602.  V roce 612 byl Filippikus opět a naposledy jmenován vrchním velitelem východní armády ("Magister militum per Orientem"), nahradiv do nemilosti upadnuvšího Priska, který jako jediný z Mauriciových významných generálů pokračoval ve funkci i za Fokase. Filippikus už musel být v pokročilém věku, ale Heraklius měl nedostatek zkušených generálů a Filippikus měl nad to bohaté zkušenosti právě s Peršany. Filippikus nejdříve vedl tažení proti perským pozicím v Arménii a nakonec, když v roce 614 schopný perský generál Šáhen vážně ohrožoval samotnou Konstantinopol obležením protilehlého Chalkedonu, dostal Filippikus příkaz přesunout své vojsko k perským hranicím v naději, že tak Šáhena přiměje opustit pozice nedaleko římského hlavního města ve snaze předejít Filippikově vpádu do Persie. Plán zprvu fungoval a Šáhen se skutečně nechal vylákat, avšak oproti očekávání také Filippikovo vojsko dostihl a porazil. K tomu došlo mezi lety 614–617 (chronologie je tu dost nejistá).  Krátce poté Filippikos zemřel (někdy mezi lety 614–618) a byl pohřben v Chrysopoli v kostele, který tu sám zbudoval.

"Strategikon".

Filippikus patří mezi možné autory slavné pozdně antické vojenské příručky zvané "Strategikon", tradičně připisované císaři Mauriciovi. Jako jeden z nejvýznamnějších Mauriciových vojevůdců měl nepochybně dostatek zkušeností a zároveň času (který strávil ve svém klášterním vyhnanství), aby takovouto knihu napsal.

Filippikus (lat.) či Filippikos (řec. Φιλιππικός), byl východořímský generál, švagr císaře Mauricia a velitel palácové stráže ("Comes Excubitorum"), aktivní na přelomu 6. a 7. století.

Philippicus or Philippikos (, fl. 580s–610s) was an East Roman general, "comes excubitorum", and brother-in-law of Emperor Maurice (r. 582–602). His successful career as a general spanned three decades, chiefly against the Sassanid Persians.


Vojenská služba a dezerce.

Narodil se v Rich Square v Severní Karolíně. Do Národní gardy Spojených států amerických se připojil v roce 1955, ve svých 15 letech (což bylo méně než minimální povolený věk). Do armády vstoupil v roce 1958, kde byl přidělen 1. jezdecké divizi.  V roce 1965 překročil hranice Severní Koreje a vzdal se jejím ozbrojeným složkám. Doufal, že bude poslán do Sovětského svazu a později se prostřednictvím programu na výměnu vězňů vrátí opět do Spojených států amerických. Krátce poté Severní Korea deklarovala, že americký seržant přeběhl. Jeho příbuzní žili v domění, že byl unesen.

Život na území Severní Koreje.

Po mnoho let nebylo na území Severní Koreje nic známo. On sám uvedl, že téměř okamžitě po dezerci svého činu litoval. Po sedm let až do roku 1972, žil spolu s dalšími třemi americkými vojáky, Larry Abshierem, Jerry Parrishem a Jamesem Dresnokem v jednopokojovém domě bez tekoucí vody, kde měli studovat ideologii čučche. Byli nuceni pamatovat si dlouhé pasáže Kimových korejských děl a jejich stráž je často bila. Kromě toho uvedl, že v roce 1966 se mu podařilo kontaktovat sovětskou ambasádu v Pchjongjangu a požádat tam o azyl. Jeho žádost byla zamítnuta. Následně byl umístěn do zvláštního domu a začal učit angličtinu na Univerzitě zahraničních studií v Pchjongjangu. V roce 1980, ve svých 40 letech, byl představen jedenadvacetileté japonské ošetřovatelce Hitomi Sogě, která byla v roce 1978 unesena z Japonska severokorejskými agenty, kteří pátrali po Japoncích, kteří mohou učit budoucí korejské agenty japonský jazyk a kulturu. Soga byla „darována“ Jenkinsovi. Vzali se třicet osm dní po schůzi a měli spolu dvě dcery, Robertu Mika Jenkins (narozená 1983) a Brinda Carol Jenkins (narozená 1985). V roce 1982 se objevil v propagandistickém filmu Unsung Heroes, což bylo pro okolní svět první důkazem, že je stále naživu. Vláda Spojených států amerických tuto informaci tajila až do roku 1996.

Potvrzení a návrat.

V roce 2002 na sebe znovu upozornil, čímž získal mezinárodní pozornost. Bylo to v době, kdy severokorejský vůdce Kim Čong-il potvrdil, že Severní Korea unesla japonské občany a povolil přeživším uneseným vycestovat zpět do Japonska. Návštěva měla trvat jeden týden, ale japonská vláda domluvila možnost zůstat v Japonsku natrvalo pro unesené i jejich rodinu. Mnoho rodin vycestovalo, ale Jenkins s dcerami zůstal v Severní Koreji z obavy, že vláda testuje jejich loajalitu. Po ujištění ze strany japonské vlády i on společně se svými dcerami odcestoval do Japonska, kam dorazil v červenci 2004. Japonsko formálně požádalo vládu Spojených států amerických o milost, kterou Spojené státy americké zamítly. Jenkins se nakonec sám vydal americké justici na základně Camp Zama v Japonsku.  Třetího listopadu byl uznán vinným z dezerce a pomoci nepříteli. Další obvinění byla zrušena. Byl odsouzen k třicetidennímu vězení, propuštěn z armády, degradován na nejnižší hodnosta, zbaven renty a dalších benefitů. Z vězení byl propuštěn o šest dní dříve, 27. listopadu 2004, kvůli dobrému chování. Žil ve městě Sado, což byl domov jeho ženy. Dne 14. června 2005 se s rodinou rozhodl vycestovat do Spojených států amerických, navštívit jeho 91letou matku v Severní Karolíně. Po měsíci se vrátili do Japonska, kde si našel práci v japonském obchodě.  Kromě něho do Severní Koreje dezertovali ještě další američtí vojáci: James Joseph Dresnok, Larry Allen Abshier a Jerry Wayne Parrish. První dva jmenovaní dezertovali v roce 1962, poslední v roce 1963. Všichni žili v Severní Koreji až do konce svého života, Abshier a Parrish zemřeli dle severokorejských záznamů přirozenou smrtí.  Měsíc po podání žádosti, dne 15. července 2008 obdržel status trvalého obyvatele Japonska. Rozhodl se zbytek života strávit v Japonsku, také chtěl získat japonské občanství.  Ve spolupráci s redaktorem časopisu Time Jimem Frederickem sepsal v r. 2008 svůj příběh, který byl vzápětí přeložen i do češtiny.

Literatura.

JENKINS, Charles Robert + FREDERICK, Jim: "Komunistou z donucení - Skutečný příběh amerického zběha v Severní Koreji." Přel. Radim Zetka. Vydal Volvox Globator, Praha 2009

Charles Robert Jenkins (18. února 1940, Rich Square, Severní Karolína – 11. prosince 2017 Sado, Japonsko) byl americký voják, od roku 1965 do roku 2004 žijícím na území Severní Koreje poté, co dezertoval a překročil korejské demilitarizované pásmo.

Charles Robert Jenkins (February 18, 1940 – December 11, 2017) was a United States Army soldier who lived in North Korea from 1965 to 2004 after deserting his unit and crossing the Korean Demilitarized Zone.


Popis.

Jeden z nejsmělejších činů všech válek za nezávislost, ať se odehrávaly kdekoli, vzešel z úmyslu venezuelského generála Simóna Bolívara vypudit španělské úřady z kolonie nazývané tehdy Nová Granada. Velkolepý plán předpokládal přesunout více než dvoutisícovou armádu přes deštěm rozbahněné pláně vysoko do And a zaskočit Španěly přímo v jejich hlavním stanu, v Bogotě.  Bolívar si ke svému tažení zvolil nejobtížnější trasu a nejriskantnější roční dobu – tedy dva faktory, u nichž spoléhal, že se obrátí v jeho prospěch. Právě začalo období dešťů a voda v řekách stoupala. Za těchto podmínek předpokládal, že nebudou Španělé připraveni na útok.  V pevné víře, že jeho vlastenecká armáda cestu vydrží, vydal se Bolívar koncem května s 1300 pěšáky a 800 kavaleristy na pochod. Vojáci postupovali hustými přívaly deště, oděv jim na těle hnil a trhal se na cáry. Potoky, v období sucha nepatrné stružky, se nyní proměnily v řeky, které nebylo možno překonat jinak než ve člunech z hověziny. Místy se vojáci brodili po pás bahnitou vodou a vystavovali se nebezpečí útoku aligátorů a piraní.  Potraviny a střelivo provlhly, zvířata denně hynula. Morálka mezi vojáky klesala, ale přesto muži odolali díky víře a rozhodnosti Bolívara a jeho generálů. V předhůří And se k Bolívarovi přidal vůdce jiné vlastenecké armády Francisco de Paula Santander a 12. června se obě vojska spojila. Nejhorší úsek cesty je však teprve čekal. S obnovenými silami pochodovaly Bolívarovy jednotky k Pisbickému průsmyku. Horami vál řezavý vítr a teplota v noci klesala pod bod mrazu.  Mnoho vojáků, oblečených jen do cárů, zemřelo prochlazením. Jiní, zesláblí únavou, se sotva potáceli po umrzlých stezkách. Vojsko utrpělo těžké ztráty a náročný pochod přežila jen hrstka koní. Za průsmykem však ležela úrodná zelená údolí, kde bylo možno získat zásoby i zvířata. Kromě toho sestupem do Nové Granady po této nečekané trase zabránil Bolívar střetu se španělskými pohraničními strážemi.  Po několika potyčkách zatarasilo Bolívarův postup na Bogotu roajalistické vojsko vedené Josém Barreriem. Uprostřed noci zavelel Bolívar k ústupu a pokusil se nepřátelské pozice obejít jinudy. Když Barrerio zjistil, k čemu došlo, chtěl Bolívara předejít jinou cestou. Spěchal k boyackému mostu, aby zaujal silné postavení, které by Bolívarovi zabránilo v přístupu do města.  Dne 7. srpna se obě armády střetly. Předsunutý voj roajalistů dorazil k mostu, ale byl zahnán Bolívarovými oddíly. Nato Barreiro zaujal pozici podél pravého břehu. Santander vyslal svou jízdu, aby překročila řeku přes brod, nalézající se níže po proudu, a napadla roajalisty z boku, zatímco on a Bolívar zaútočili čelně. Tímto spojeným útokem byla roajalistická armáda oslabena, takže Bolívar mohl se svou jízdou prorazit středem. Za necelé dvě hodiny se Barreiro vzdal. Tato klíčová bitva otevřela cestu na Bogotu a ve svém důsledku znamenala osvobození Nové Granady. To byl přelom v dějinách severní části Jižní Ameriky. Zároveň tím okamžikem přešla vojenská iniciativa ze Španělů na vlastenecké síly. Bolívar získal v Bogotě důležitou operační základnu.

Bitva u Boyacá se odehrála 7. srpna 1819 120 km severovýchodně od Bogoty (Kolumbie). Povstalecká vojska zde porazila španělsko-kolumbijskou koloniální armádu. Během válek za nezávislost, které postupně zachvátily celý jihoamerický kontinent, obrátilo toto vítězství vývoj ve prospěch povstalců.

The Battle of Boyacá (1819), was the decisive battle that ensured the success of Bolívar's campaign to liberate New Granada. The battle of Boyaca is considered the beginning of the independence of the North of South America, and is considered important because it led to the victories of the battle of Carabobo in Venezuela, Pichincha in Ecuador, and Junín and Ayacucho in Peru.


Děj.

Eric O'Neill (Ryan Phillippe) je mladý pracovník Federálního úřadu pro vyšetřování (FBI), jenž má v úmyslu stát se agentem. Pro dobré výsledky je mu svěřen důležitý úkol. Čeká ho přiřazení na pozici osobního asistenta dlouholetého agenta FBI Roberta Hanssena (Chris Cooper), který byl převelen na ústředí, aby se stal ředitelem nového oddělení zajišťujícího technologickou a informační bezpečnost úřadu kontrarozvědky. Šéfka Kate Burroughsová (Laura Linney) mu sdělí, že bude sledovat Hanssena a mapovat jeho činnost. Žije prý dvojím životem, navenek se chová jako zbožný člověk, katolík chodící pravidelně do kostela, člen Opus Dei řídící se desaterem, na druhou stranu má nezvládnuté sexuální deviace, nahrává si intimní akty s manželkou a ukazuje je přátelům, stahuje v práci porno a o svých sexuálních praktikách otevřeně chatuje na síti. Pravý důvod sledování potenciálnímu agentovi však zatím sdělen není.  Po navázání bližších kontaktů obou hlavních hrdinů dochází ke vzájemným návštěvám rodin. Ericově mladé manželce Julianě O'Neillové (Caroline Dhavernasová) se však Hanssen nezamlouvá, dochází kvůli němu k hádkám a první rodinné krizi. Erica si však nový nadřízený získá svým vystupováním a důvěrou, nenachází nic, co by svědčilo o pojatém podezření. V tomto smyslu referuje šéfce, která mu sděluje skutečný důvod dohledu. Hanssen je špión, již od roku 1979 předal řadu tajných dokumentů Rusku, které ohrozily bezpečnost Spojených států, v rozsahu špionáže se jedná o jednu z největších kauz vůbec. Udal mnoho ruských agentů pracujících pro druhou stranu, minimálně tři byli po vyzrazení zastřeleni. Zvláštní sexuální aktivity nejsou jen zástěrkou, ale skutečností. Pro potvrzení těchto faktů jsou mladému pracovníku poskytnuty důkazy. Nové oddělení, které nyní Hanssen vede, je falešné. Obsahuje řadu sledovací techniky a na tomto případu pracují desítky lidí.  Hanssenovi byl jmenováním do „virtuálního úřadu“ odepřen přístup k důležitým zpravodajským informacím. Navíc začíná tušit, že by mohl být odposloucháván, když opakovaně zaznamenává ruchové interference rádia v autě. FBI zachycuje jeho vzkaz Rusům, ve kterém sděluje, že ztratil vliv a nemá dále zájem na spolupráci. Ericovi se přesto podaří šéfovu důvěru v sebe sama obnovit a tím vykřesat naději na poslední předávku materiálů, při které by jej zadrželi.  V neděli 18. února 2001 se Hanssen rozjíždí do virginského lesíka Foxstone Park poblíž bydliště ve Vienně. Pod dřevěným mostem zanechává důkazní materiály k předávce a při nasedání do vozu je zadržen. Burroughsová nadějného O'Neilla pochválí a vyjadřuje potěšení nad tím, že se agentura získá dalšího vynikajícího agenta. Eric má však téměř rozvrácené manželství, stálá nejistota, stres a zákaz sdělování informací manželce jej dovedou k rozhodnutí z FBI definitivně odejít, a to do soukromého sektoru, kde se ocitá v právnickém odvětví.

Přesnost.

Několik skutečností v postavě Erica O'Neilla neodpovídalo pravdě. Mezi hlavní nesrovnalosti filmu s realitou patří:

Tržby.

První víkend byl film promítán v 1 489 amerických kinech s výdělkem 10 504 990 dolarů, což znamenalo 6. místo mezi všemi tehdy premiérovými snímky. Ve Spojených státech dosáhl zisk výše 33 231 264 dolarů, celosvětově pak hranice 7 722 671 dolarů, což v součtu tvořilo celkové tržby 40 953 935 dolarů.

Osudové selhání (anglicky: "Breach") je americký špionážní thriller režírovaný Billym Rayem z roku 2007. Příběh vychází ze skutečných událostí. Zachycuje poslední fázi předávání tajných informací a zatčení špióna, kterým byl více než dvacet let agent FBI Robert Hanssen, pracující pro Sovětský svaz a Rusko. K jeho zadržení a doznání došlo v roce 2001. Hlavní postavu "agenta Hanssena" ztvárnil oscarový herec Chris Cooper.

Breach is a 2007 American spy thriller film directed by Billy Ray, who wrote the screenplay with Adam Mazer and William Rotko. The film is based on the true story of Robert Hanssen, an FBI agent convicted of spying for the Soviet Union and later Russia for more than two decades. It stars Chris Cooper as Hanssen and Ryan Phillippe as Eric O'Neill, the FBI agent who helped bring about his downfall. The film received generally positive reviews and grossed $41 million on a $23 million budget.


Snímání.

Panoramatické fotografie v USA jsou snímány pomocí flotily automobilů typu Chevrolet Cobalt, Saturn Astra nebo Toyota Prius, snímky ulic v Evropě jsou pořizovány z automobilu Opel Astra, v Japonsku jsou snímány pomocí automobilu Toyota Prius, v Austrálii a na Novém Zélandu automobilem Holden Astra, v Brazílii pomocí automobilu Fiat Stilo, v Jižní Africe pomocí automobilu Toyota Yaris a v Mexiku pomocí automobilu Pontiac G5. Náměstí a pěší zóny nepřístupné pro automobily jsou snímány pomocí "Google Trikes" (tříkolek) nebo sněžných skútrů v lyžařských střediscích. V každém z těchto vozů je devět směrových kamer (fotoaparátů), GPS jednotky pozicování, tři laserová měřidla vzdáleností firmy SICK. V autech jsou také nainstalovány skenery signálů Wi–Fi sítí, GSM a 3G, aby bylo možné zjistit přítomnost signálů těchto sítí. V poslední době se používají digitální fotoaparáty s vysokým rozlišením od firmy Elphel, které jsou založené na systému open source hardware. Expozice muzeí a galerií, nebo vnitřní prostory univerzitních kampusů, či stravovacích podniků jsou naskenovány za pomocí vozíku s kamerovým systémem. Některé lokace (např. Grand Canyon), kam se není možné dostat s automobilem, tříkolkou, nebo vozíkem jsou zajišťovány např. batohem s kamerami ("Google Trekker"). Někdy bylo zapotřebí speciálních pomocných prostředků (loď, vlak, ponorka).  Google používá pro svou aplikaci 4 generace kamer. První až třetí generace byla použita na snímkování v USA. První generace byla pro svoji nízkou kvalitu nahrazena 2. a posléze 3. generací s vyšší kvalitou zobrazení. Druhá generace byla použita rovněž v Austrálii. Nejnovější, čtvrtá generace, bude postupně nahrazovat předešlé generace kamer s nižší kvalitou obrazu. Snímky je nyní možné vidět v 57 státech (+ Antarktida) a v některých autonomních oblastech (i když části z jiných zemí lze vidět z míst v blízkosti státních hranic, například lze vidět části Vatikánu při pohledu z ulice Via della Conciliazione v Římě).

Historie.

Street View jsou kromě webové aplikace dostupné také na mobilních platformách. Verze pro Apple iPhone byla uvolněna 21. listopadu 2008, 10. prosince pro Symbian, později i pro Windows Mobile. Také všechny verze aplikace Google Maps pro Android mohou zobrazit pohledy Street View a také používají digitální kompas pro pohyb v záběrech. Až do 26. listopadu 2008, byla hlavní města (a na začátku, jen města) označena ikonami fotoaparátu. Poté byly všechny ikony nahrazeny ve prospěch modrého pokrytí a byly přidány nové prvky pro jednodušší uživatelské prostředí aplikace.  23. dubna 2014 byla přidána možnost porovnávání snímků v čase. Jde o lokality, které byly nasnímány několikrát kvůli aktualizaci.  Od října 2011 běží projekt Business Street View, jenž umožňuje virtuální prohlídky různých podniků ve 30 státech světa (duben 2014).  Společnost Google měla v mnoha zemích problémy s touto službou kvůli ochraně osobních údajů. V Německu muselo být pořizování snímků zastaveno.  Některé společnosti v různých státech světa vytvořili vlastní verzi "Street View", mj. i v zemích, kde ještě služba nebyla spuštěna (např. Bělorusko, Maroko, Kazachstán, Vietnam, nebo Turecko).

Oblasti a lokality dostupné v Google Street View.

Jako první byly zpřístupněny v roce 2007 lokality v USA, v následujícím roce následovaly evropské státy Francie, Itálie a Španělsko, dále Austrálie a Nový Zéland a asijské Japonsko. V následujících letech přibývala místa v dalších státech na všech kontinentech Česko nevyjímaje (2009).  Vedle venkovních prostranství jsou nasnímána též muzea, galerie, univerzity, podniky a jiná veřejná místa:

Street View je aplikace v rámci Google Maps a Google Earth, která nabízí panoramatické pohledy (360 ° horizontálně a 290 ° vertikálně) v mnoha městech a státech v různých částech světa. Pohledy jsou snímány z výšky přibližně 2,5 metru asi každých 10 metrů. Služba byla uvedena 25. května 2007 v několika městech USA a postupně se rozšířila do mnoha států na dalších kontinentech.

Google Street View is a technology featured in Google Maps and Google Earth that provides interactive panoramas from positions along many streets in the world. It was launched in 2007 in several cities in the United States, and has since expanded to include cities and rural areas worldwide. Streets with Street View imagery available are shown as blue lines on Google Maps.


Síť evropských geoparků.

Evropské geoparky byly založeny v červnu roku 2000, kdy provozovatelé čtyř národních geoparků (Reserve Geologique de Haute-Provence ve Francii, Muzeum přírodní historie Lesboský zkamenělý les v Řecku, Geopark Vulkaneifel v Německu a Kulturní park Maestrazgo ve Španělsku) podepsali na řeckém ostrově Lesbos úmluvu deklarující vytvoření této sítě. Původně útlá síť se již značně rozrostla a čítá 69 území v 23 zemích Evropy (stav v roce 2016). Jediným členem této sítě na území České republiky je Globální Geopark UNESCO Český ráj.

Síť národních geoparků České republiky.

Síť vznikla na základě směrnice č. 6/2007, kterou vydalo Ministerstvo životního prostředí České republiky v roce 2007. Jejím úkolem je podporovat oblasti s geoturistickým potenciálem národního významu. Přesto, že pojem geopark je definován Ministerstvem životního prostředí České republiky, nejedná se o území, které by nějakým způsobem omezovalo lidskou činnost vyjma oblastí, které již mají nějaký ochranný status (CHKO, národní parky a další chráněná území). Jedná se tedy o zastřešení současných aktivit a jejich další rozvoj.  Výkonným orgánem sítě je "Rada národních geoparků", což je zároveň poradní orgán ministerstva. Rada rozhoduje o geologické hodnotě daného území, posuzuje kandidatury, případně opětovně hodnotí již schválená území. Členy rady nejsou pouze zástupci MŽP, ale i zástupci České geologické služby, Akademie věd ČR, Agentury ochrany přírody a krajiny, Ministerstva pro místní rozvoj, Národního památkového ústavu, Národního muzea, Univerzity Karlovy, Masarykovy univerzity, Jeskyní ČR a Národního centra šetrné turistiky. Tedy institucí, které hrají významnou roli při popularizaci vědy a při prosazování turisticky zajímavých témat do regionální i celostátní koncepce.  Do konce roku 2016 se stalo členy sítě národních geoparků sedm velkoplošných lokalit na území České republiky: Geopark Český ráj, který je zařazen do sítě globálních geoparků UNESCO, dále Geopark Egeria v Karlovarském kraji, který je součástí přeshraničního česko-bavorského projektu, Geopark Železné hory v oblasti CHKO Železné hory a Národní geopark GeoLoci v okrese Tachov, který navazuje na Geopark Egeria a také tvoří část Česko-bavorského geoparku.Od roku 2014 počet národních geoparků doplnily Geopark Podbeskydí, geopark Kraj blanických rytířů a jako sedmý v pořadí přibyl roce 2016 do sítě národních geoparků Geopark Ralsko na Českolipsku. Dne 24. ledna 2017 předal ministr životního prostředí Richard Brabec certifikát, potvrzující získání titulu "národní geopark", představitelům už v pořadí osmého geoparku v České republice - Geoparku Vysočina.  K tomuto počtu je nutno přičíst tzv. kandidátské geoparky. Mezi ně patří: Geopark Joachima Barranda, Geopark Broumovsko, Geopark Jeseníky a některé další (stav ke konci ledna 2017).

Geopark je označení pro geologicky cenné území, kde jsou ve spolupráci s místními obyvateli a organizacemi (státními, neziskovými i soukromými) rozvíjeny aktivity na podporu rozvoje oblasti a podporu návštěvnosti a vzdělanosti. Nejedná se tedy pouze o čistě geovědní projekty, ty však často hrají dominantní roli. Vedle geologických objektů a jevů jsou důležité i další zajímavosti, jako jsou kulturní a ekologické fenomény, archeologické a historické památky.

A geopark is a unified area that advances the protection and use of geological heritage in a sustainable way, and promotes the economic well-being of the people who live there. There are global geoparks and national geoparks.


Život.

Mikuláš František byl nejmladším synem lotrinského vévody Františka II. a jeho manželky Kristýny ze Salmu. Narodil se na svátek svatého Mikuláše a podle toho také dostal své první jméno "Mikuláš", jméno "František" mu bylo dáno po otci. Jeho sestra Markéta se z lásky tajně vdala za bratra francouzského krále, Gastona Orleánského.  Nezdálo se pravděpodobné, že by Mikuláš mohl kdy vládnou vévodství a proto byl již odmala vychováván pro post biskupa. Již v mládí zastával pozici biskupa v Toul. Mikuláš František studoval mezi lety 1622 až 1629 filozofii a technologii na univerzitě v Pont-a-Mousson.Na rodného Nancy se vrátil až v černu 1629. Zde dostával soukromé lekce od dvou jezuitských knězů.  Mikuláš František byl jmenován opatem v Commendam a několikrát byl starším bratrem Karlem nebo králem Ludvíkem XIII. poslán jako velvyslanec.  Mikuláš se stal kardinálem dne 16. ledna 1626, avšak neprojevil se jako příliš schopný. Když byl v roce 1634 jeho bratr Karel přinucen k abdikaci, jeho místo vévody lotrinského zaujal právě mladší bratr Mikuláš František. Dne 4. března 1634 napsal papeži Urbanovi VIII., který jej nechal odstoupit z místa kardinála a současně mu povolil sňatek s Mikulášovou vlastní sestřenicí, Klaudií, dcerou Jindřicha I.. Svatba se uskutečnila ze 17. na 18. února toho roku.  Bezprostředně po nástupu Mikuláše na post vévody, francouzská vojska vpadla do Lotrinského vévodství a přinutila čerstvého vévodu podepsat smlouvu o uznání jejich práva na Lotrinsko, které následně obsadili. Sám Mikuláš uprchl do exilu a brzy sám odstoupil, přičemž vrátil nárok na titul vévody zpět bratrovi Karlovi, který stále žil. Vyjma jedné možnosti se ale Karel mohl vrátit do vlastního vévodství až roku 1661, i tak ale několik let podruhé vládl.  Mikuláš František Lotrinský zemřel 25. ledna 1670 ve věku 60 let. Oficiálně byl ale pohřben až 4. července toho roku.

Potomci.

Mikuláš František si vzal svoji sestřenici Klaudii Lotrinskou, ta nakonec zemřela při porodu jejich pátého potomka. Nejsou známi žádní Mikulášovi levobočci a on sám se po Klaudiině smrti již neoženil.

Mikuláš František Lotrinský, také známý jako Mikuláš II. Lotrinský (francouzsky: "Nicolas-François de Lorraine", 6. prosince 1609, Nancy – 25. ledna 1670, tamtéž), byl krátce vévoda lotrinský a vévody z Baru a to na několik měsíců v roce 1634. Vlády se ujal po abdikaci bratra Karla IV. a byl tedy vévodou během francouzské invaze do Lotrinska za třicetileté války.

Nicholas Francis (French: "Nicolas François de Lorraine"; 6 December 1609 – 25 January 1670), also known as Nicholas II, was briefly Duke of Lorraine and Duke of Bar for a few months in 1634, spanning the time between the abdication of his older brother and his own resignation. He was therefore Duke during the invasion of Lorraine by the French in the Thirty Years War.