Historie.

Ústavodárné shromáždění a Národní konvent znárodnily během Francouzské revoluce majetek duchovenstva, krále a emigrantů. Poslanci v roce 1790 rozhodli vytvořit z kláštera malých augustiniánů sklad pro zabavené sochy a náhrobky a do čela instituce byl v roce 1791 jmenován Alexandre Lenoir. 1. září 1795 Alexandre Lenoir otevřel pro veřejnost depozitář, který se 21. října stal Muzeem francouzských památek, které představovalo dějiny francouzského sochařství a Lenoir byl jmenován jeho ředitelem.  S návratem monarchie Ludvík XVIII. muzeum v roce 1816 uzavřel a velká část děl byla vrácena původním majitelům. Zbytek byl začleněn v roce 1824 do sbírek Louvru a v roce 1836 do muzea na zámku Versailles. Náhrobky byly přesunuty na hřbitov Père Lachaise (Nicolas Boileau, Jean Mabillon, Héloise a Pierre Abélard). Církevní objekty byly vráceny zpět církvi.  V roce 1879 navrhl Eugène Viollet-le-Duc shromáždit zbytky sbírky v paláci Trocadéro, který zůstal prázdný od světové výstavy 1878. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 28. května 1882, tehdy mělo čtyři výstavní sály. V roce 1886 přibyly další tři a v roce 1889 knihovna a sbírky dokumentů. Palác Trocadéro byl přestavěn na palác Chaillot pro světovou výstavu 1937 a muzeum bylo rozšířeno. Bylo reorganizováno a získalo dnešní název.  23. července 1997 požár zničil část prostor. Palác byl rekonstruován, muzeum bylo znovu otevřeno 15. září 2007 jako součást nově vytvořeného Cité de l'architecture et du patrimoine.

Muzeum dnes.

Muzeum zabírá jedno křídlo Palais de Chaillot a sestává ze tří galerií. Galerii Davioud tvoří galerie odlitků a galerie Carlu. Jsou zde modely moderní a současné architektury. Nástěnné malby a vitráže jsou umístěny na konci galerie moderní a současné architektury a jsou vystaveny ve dvou podlažích. Muzeum doplňuje knihovna a místnosti pro dočasné výstavy.

Sbírky.

Sbírka odlitků pochází původně z ateliérů v Louvru, které nechali zhotovit architekt Viollet-le-Duc a spisovatel Prosper Mérimée, předseda výboru pro historické památky. Jsou vyrobeny převážně ze sádry. Sbírky doplnil v roce 1927 kurátor muzea Paul Deschamps, který nechal zhotovit reprodukce nástěnných maleb a vitráží v životní velikosti.  Vystavené kopie představují např. portál opatství sv. Fortunáta v Charlieu, portál katedrály v Chartres, hlavní portál opatství Moissac, portál kostela sv. Lazara v Avallonu, fresky z 11. století z katedrály sv. Štěpána v Auxerre, fresky z 12. století z kaple opatství v Saint-Chef, fresky z kupole katedrály sv. Štěpána v Cahors nebo některé vitráže katedrály sv. Štěpána v Sens.

Musée des monuments français (česky "Muzeum francouzských památek") je muzeum v Paříži, které se specializuje na historické památky ve Francii. První muzeum založil archeolog Alexandre Lenoir aby uchoval architektonické dědictví ohrožené během Velké francouzské revoluce. Muzeum obnovil v roce 1879 architekt Eugène Viollet-le-Duc. Muzeum dnes sídlí v Palais de Chaillot a je součástí Cité de l'architecture et du patrimoine. Vlastní významnou sbírku sádrových odlitků, reprodukcí a modelů francouzského architektonického dědictví.

The Musée national des Monuments Français is today a museum of plaster casts of French monuments located in the Palais de Chaillot, 1, place du Trocadéro et du 11 Novembre, Paris, France. It now forms part of the Cité de l'Architecture et du Patrimoine, and is open daily except Tuesday. An admission fee is charged.


Klubová kariéra.

Chelsea.

Traoré působil v mládežnických týmech francouzského klubu AJ Auxerre. 31. října 2013 bylo oficiálně oznámeno, že podepsal smlouvu na 41⁄2 roku s anglickým top klubem Chelsea FC. Za A–tým debutoval 16. září 2015 v zápase Ligy mistrů proti Maccabi Tel Aviv (4:0, 13 minut). Svůj první gól si připsal 31. ledna 2016 v FA Cupu proti MK Dons (1:5, 33 minut). O dva týdny později se trefil i v Premier League, když v zápase proti Newcastle United zvyšoval skóre na 5:0 pro domácí (5:1, 40 minut).

Vitesse (hostování).

V lednu 2014 odešel hostovat do nizozemského partnerského klubu Vitesse. Za půl roku nastřílel ve Vitesse 3 branky a připsal si 1 asistenci. Odehrál 17 utkání. Ve Vitesse zůstal i pro sezónu 2014/15, ve které vstřelil ve 37 zápasech 16 branek a na dalších 7 přihrál. Poté se vrátil zpět do Chelsea.

AFC Ajax.

V létě 2016 se vrátil zpět do Nizozemska, tentokrát ovšem jeho cesta vedla do předního klubu Eredivisie, AFC Ajaxu.

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde Burkina Faso vypadla v osmifinále se Španělskem poměrem 1:4. Na turnaji vsítil jeden gól, 31. října se v základní skupině D podílel na vítězství svého týmu 4:1 nad Kostarikou. S burkinafaským týmem do 17 let participoval na Mistrovství Afriky do 17 let, kde Burkina Faso získala po výhře 2:1 nad Rwandou svůj první titul v této kategorii. Traoré na šampionátu třikrát skóroval (dvakrát v základní skupině A proti Egyptu a jednou v semifinále proti Kongu).  V seniorské reprezentaci Burkiny Faso debutoval ve věku 15 let v roce 2011. První reprezentační branku vstřelil 14. srpna 2013 v přátelském zápase proti domácímu Maroku (výhra 2:1).  Zúčastnil se Afrického poháru národů 2012, kde Burkina Faso nepostoupila ze základní skupiny B (skončila bez bodu na čtvrtém místě). Zúčastnil se i Afrického poháru národů 2015 v Rovníkové Guineji.

Bertrand Isidore Traoré (* 6. září 1995, Bobo-Dioulasso, Burkina Faso) je fotbalový záložník z Burkiny Faso, který v současné době působí v klubu Olympique Lyon

Bertrand Isidore Traoré (born 6 September 1995) is a Burkinabé professional footballer who plays as a forward for Ligue 1 club Lyon and the Burkina Faso national team.


Kariéra.

Emil Zátopek se stal prvním člověkem na světě, který uběhl trať 10 km pod 29 minut (28:54,2 1. června 1954 v Bruselu) a trať 20 km pod jednu hodinu (59:51,8 29. září 1951 ve Staré Boleslavi). Celkem vytvořil třináct světových rekordů na kilometrových a pět na mílových tratích. Jde o jednoho z největších atletů všech dob. Nejvíce ale proslul během olympijských her 1952 v Helsinkách, kde vyhrál běh na 5 km (14:06,72), 10 km (29:17,0), a dokonce i maratón (2:23:03,2), který tehdy běžel poprvé v životě. V každé z těchto disciplín tehdy zároveň ustavil nový olympijský rekord. Tento „trojboj“ se dodnes žádnému vytrvalci nepodařilo zopakovat a atletičtí experti pochybují, že se ještě někomu kdy podaří. Byl znám svým upracovaným stylem běhu, doprovázeným křečovitými grimasami, v cizině byl přezdíván "česká lokomotiva" a "Satupekka".

Začátky.

Narodil se do chudé rodiny jako sedmé dítě z osmi. V šestnácti letech začal pracovat v Baťově obuvnické továrně ve Zlíně a navštěvoval Baťovy školy.  „"Jednoho dne ukázal závodní trenér, který byl mimochodem velmi přísný, na čtyři chlapce včetně mě a řekl, že půjdeme na běžecké závody. Protestoval jsem, že jsem moc slabý a nemám na běhání kondičku, ale trenér mě poslal na prohlídku a doktor řekl, že jsem naprosto zdravý. A tak jsem musel závodit. Když jsem se rozběhl, cítil jsem, že chci vyhrát, ale skončil jsem až druhý. A tak to celé začalo,"“ vzpomínal později Zátopek, jak v roce 1941 doběhl druhý při běhu Zlínem. Od toho okamžiku se o běh začal vážně zajímat. O nový talent se postarali výkonní atleti Baťova klubu. Ve Zlíně začal trénovat ve společnosti tehdy elitních českých běžců, jako byli Tomáš Šalé či Jan Haluza. Právě Jan Haluza se stal na dva roky jeho prvním (neoficiálním) trenérem. Společně absolvovali také řadu závodů.  V roce 1944, tedy za pouhé tři roky, pokořil český rekord v běhu na 2000, 3000 a 5000 metrů. Po válce se stal vojákem. Byl vybrán do československého reprezentačního týmu na mistrovství Evropy 1946. Na pětikilometrové trati skončil pátý, když překonal výkonem 14:25,8 svůj vlastní rekord 14:50,2.

Vrcholné úspěchy.

Poprvé vstoupil na olympijské atletické závodiště na hrách v Londýně roku 1948, kde vyhrál běh na 10 km (byl to tehdy jeho druhý závod na takovou vzdálenost) a na 5 km skončil druhý za Gastonem Reiffem z Belgie. Při desetikilometrovém závodu zvítězil díky rozumně zvolenému tempu oproti dalším závodníkům, které ve velkém vedru v druhé polovině závodu předbíhal. Ve finále na 5 kilometrů, které se běželo naopak v dešti na rozbahněné dráze, prohrál až ve finiši.  Následující rok se mu podařilo hned dvakrát zlomit světový rekord v běhu na 10 km a ve čtyřech dalších sezónách si třikrát vylepšil svůj vlastní rekord. Držel také světové rekordy v běhu na 5 km (1954), 20 km (dvakrát v roce 1951), 25 km (1952 a 1955), 30 km (1952) a také v hodinovém běhu (dvakrát v roce 1951). Na mistrovství Evropy 1950 vyhrál běh na 5 a 10 km a na dalším mistrovství Evropy byl znovu první na desetikilometrové trati.  Mezi legendy ale mezitím vstoupil na olympijských hrách 1952 v Helsinkách, kde vyhrál zlatou medaili v běhu na 5 km, 10 km a v maratonu. Ve všech třech těchto disciplínách navíc překonal olympijské rekordy. Desetikilometrový závod vyhrál před Alainem Mimounem, stejně jako následně běh na 5 km. Zde zvítězil po úporném boji v posledním kole (57,5 s), v němž se dostal ze čtvrtého na první místo. Třetí zlatou medaili získal, když se rozhodl zúčastnit také maratonu. Běžel ho poprvé v životě a zvítězil. Jeho strategie pro maraton byla jednoduchá: držet se Jima Peterse, britského držitele světového rekordu. Po úmorných prvních patnácti kilometrech, kdy už Peters věděl, že přecenil své síly, se ho Zátopek zeptal, co si zatím o závodu myslí. Překvapený Angličan řekl Zátopkovi ve snaze ho zmást, že tempo je dost pomalé. Čech tedy prostě zrychlil, Peters závod nedokončil a Zátopek vytvořil nový olympijský rekord.  Svou zlatou medaili z maratonu se pokusil obhájit na olympijských hrách v roce 1956, na tréninku si ale poranil tříslo a musel být na šest týdnů hospitalizován. Den po návratu z nemocnice už zase trénoval, svou formu už ale zpátky nikdy úplně nezískal. Nakonec doběhl šestý za svým dlouholetým rivalem a přítelem Alainem Mimounem. Svoji sportovní kariéru ukončil v roce 1958.

Styl a tréninkové metody.

Jeho běžecký styl byl velmi charakteristický a hodně se lišil od toho, co se v tehdejší době považovalo za účinný styl. Otáčel hlavou, obličej měl pokřivený námahou, čemuž vděčí za přezdívku "Emil Hrozný". Když se ho lidé ptali na jeho umučený výraz ve tváři, prý odpověděl: "„To víte, není to gymnastika nebo krasobruslení.”" Trénoval za každého počasí, i když sněžilo, a na sobě měl často těžké vojenské kanady namísto speciálních běžeckých bot, tvrdil, že při závodě tak získá pocit lehkých nohou. Měl i speciální tréninkovou pomůcku. Běžel se svojí manželkou na zádech.  Vždycky rád poradil jiným běžcům. Často například říkal, že při běhu je vždy třeba být uvolněný, je proto dobré se koncem palce lehce dotknout ukazováčku nebo prostředníčku. Tenhle nepatrný dotyk stačí k tomu, aby paže a ramena zůstaly uvolněné.  Pro jeho tempařské schopnosti se mu přezdívalo "Česká lokomotiva".

Pozdější léta.

Sportovní kariéru po roce 1945 spojil se službou vojáka z povolání. V roce 1953 vstoupil do Komunistické strany Československa. 10. června 1950, po vyhlášení rozsudku v procesu se skupinou Milady Horákové, vyšlo Zátopkovo prohlášení v "Rudém právu". K odsouzeným opakovaně poznamenal, že jejich počínání bylo "„hanebné" "a rozsudek schválil slovy "„toť příkaz, který vyplývá z poctivé práce všech našich dělníků pro nás vojáky, aby pokojný život byl zachován"".  Od poloviny roku 1956 byl tajným spolupracovníkem Vojenské kontrarozvědky s krycím jménem Macek.  Vzhledem ke sportovnímu vytížení se ale v politice příliš neangažoval, např. během svého působení v předsednictvu Československého výboru obránců míru se schůzí tohoto orgánu účastnil jen poskrovnu. V 60. letech podporoval demokratické křídlo strany, za okupace vojsky Varšavské smlouvy v srpnu 1968 se účastnil v ulicích protestů a po pražském jaru byl odvolán ze všech důležitých pozic. Jako čestný host se zúčastnil olympiády v Mexiku na podzim roku 1968.  V roce 1969 se připojil k žalobě čtyř dalších osobností (Luboš Holeček, Pavel Kohout, Luděk Pachman, Vladimír Škutina), kterou podali kvůli křivému nařčení v souvislosti s upálením Jana Palacha na komunistického poslance Viléma Nového. Ten o nich prohlásil, že prý Palacha k činu naváděli, oni ale Palacha vůbec neznali. Zátopek při projednávání žaloby v červenci 1970 před Městským soudem v Praze ale žalobu odvolal a Novému se omluvil. Žaloba zbývajících čtyř byla zamítnuta se zdůvodněním, že" „žalující nemají právo hájit svou čest před socialistickým soudem, neboť jako známí antisocialisté a pravicoví oportunisté tuto čest stejně již ztratili"".  Po nuceném odchodu z armády jej nikde nesměli zaměstnat, místo našel roku 1969 až u podniku Stavební geologie, takže šest let jezdil a hloubil studny. S kolegy přespával v maringotce, domů se vracel na víkendy jednou za týden nebo i za tři. Španělský novinář, který chtěl vidět, jak čtyřnásobný olympijský vítěz žije a kterého za ním Dana Zátopková zavezla, spatřil Zátopka, jak zablácený pracuje ve špíně a bahně. A podle Dany Zátopkové se cestou zpátky do Prahy rozplakal: "„Takhle vy tady opečováváte svého hrdinu?""  Na počátku 70. let ho navštívil redaktor Zdeněk Hoření (pozdější šéfredaktor Rudého práva), který napsal článek, ve kterém Zátopek odvolává svůj souhlas s dokumentem 2000 slov. Zátopek text nekonzultoval ani neautorizoval a dodatečně uznal svoji naivitu a ostudu.  Sovětský svaz 8. května 1984 oznámil, že sovětští sportovci se nezúčastní Letních olympijských her v Los Angeles. O šest dnů později se k bojkotu Olympijských her přihlásilo i Československo, rozhodnutí oznámil předseda Československého olympijského výboru a ČSTV Antonín Himl. Zátopek v prohlášení pro Rudé právo tehdy rozhodnutí přivítal a připojil se k obavám o bezpečnost sportovců.  Zátopek zemřel po dlouhé nemoci v Praze v roce 2000 ve věku 78 let. V prosinci roku 2000 mu byla posmrtně udělena medaile Pierra de Coubertina.

Osobní život.

Vystudoval vojenskou akademii v Hranicích. Svatba s manželkou Danou se konala 24. října 1948 v Uherském Hradišti. Vzhledem k tomu, že důstojníci museli mít od vojenských orgánů povolení k sňatku, Zátopek poslal žádost. Na ni dostal odpověď, že se mu sňatek nedoporučuje, protože rodina nevěsty nesplňuje požadovaný politický profil (Dana Zátopková byla kmotřenkou Sergěje Ingra). Teprve po vítězství na londýnské olympiádě získal Zátopek telefonické povolení sňatku. Po svatbě bydleli v Praze v domě U Půjčovny 8, během šedesátých a sedmdesátých let si postavili manželé Zátopkovi domek v Praze-Tróji.  Zátopkova manželka Dana (narozená ve stejný den jako její manžel) byla také výbornou atletkou, věnovala se hodu oštěpem. Vyhrála zlatou medaili na LOH 1952, a to jen několik okamžiků po jeho vítězství na 5km trati, a také stříbro na LOH 1960. Mezi Emilem a Danou byl hravý vztah, když se Zátopek například pokoušel ukrojit si trochu z Danina vítězství a na tiskové konferenci prohlásil, že jeho vítězství v běhu na 5 km jeho ženu inspirovalo, Dana na to rozzlobeně reagovala slovy: "„Vážně? Tak dobře, jen běž a zkus inspirovat nějakou jinou a uvidíme, jestli taky hodí oštěp padesát metrů daleko!”"

Přehled úspěchů.

Olympijské hry.

Londýn 1948  Helsinky 1952 video  Melbourne 1956

Mistrovství Evropy.

Oslo 1946  Brusel 1950  Bern 1954

Emil Zátopek, řečený „Ťopek“ (19. září 1922 Kopřivnice – 21. listopadu 2000 Praha), byl československý atlet, čtyřnásobný olympijský vítěz ve vytrvalostním běhu, manžel atletky Dany Zátopkové.

The Holy Trinity Column in Olomouc, in the Czech Republic is a Baroque monument (Trinity column) that was built between 1716 to 1754. The main purpose was to celebrate the Catholic Church and faith, partly caused by feeling of gratitude for ending a plague, which struck Moravia (now in the Czech Republic) between 1713 and 1715. The column was also understood to be an expression of local patriotism, since all artists and master craftsmen working on this monument were Olomouc citizens, and almost all depicted saints were connected with the city of Olomouc in some way.


Životopis.

Sylvia Earle získala bakalářský titul na Státní univerzitě na Floridě (1955), magisterský titul (1956) a doktorát z fykologie (1966) na Duke University. Stala se kurátorkou fykologie na Kalifornské akademii věd (1979–1986) a vědeckou pracovnicí na Kalifornské univerzitě v Berkeley (1969–1981), stipendistkou Radcliffe Institute (1967–1969), což je součást Harvardovy univerzity, kde také pokračovala ve výzkumu až do roku 1981. Od roku 1980 do roku 1984 působila v Národním poradním výboru pro oceány a atmosféru.  V roce 1982 se svým pozdějším manželem Grahamem Hawkesem založili "Deep Ocean Engineering", kde navrhovali, provozovali a posuzovali pilotované a robotické podmořské systémy. V roce 1985 tým techniků Deep Ocean Engineering navrhl a postavil výzkumnou ponorku Deep Rover, která se potápěla do hloubek až 1000 metrů. Earle odešla ze společnosti v roce 1990 a byla jmenována vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru (National Oceanic and Atmospheric Administration), kde zůstala do roku 1992. V této funkci byla Earle s ohledem na své odborné znalosti o působení ropných skvrn vyzvána, aby během války v Perském zálivu v roce 1991 vedla několik výzkumných cest k určení ekologické škody způsobené ničením ropných vrtů v Kuvajtu ze strany Iráku.  V roce 1992 Earle založila "Deep Ocean Exploration and Research (DOER Marine)" pro rozvoj námořních technologií. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí National Geographic.  Vzhledem k jejím zkušenostem s úniky ropy Exxon Valdez a Mega Borg byla Earle v roce 2010 povolána k posouzení katastrofy Deepwater Horizon v Mexickém zálivu.  Vedle své práce v Mission Blue působí také na několika výborech, včetně Institutu pro ochranu mořských živočichů.

Mission Blue.

V roce 2009 Sylvia Earle založila "Mission Blue" (také známá jako Sylvia Earle Alliance, Deep Search Foundation a Deep Search). Snaží se zde zajistit veřejnou podporu celosvětové síti chráněných mořských oblastí, "Hope Spots", dostatečně velkých, aby zachránily a obnovily modré srdce planety. Vizí Mission Blue je do roku 2030 dosáhnout 30% ochrany oceánu a doposud je v této misi podporovalo více než 200 organizací (2019). Velkou podporou jsou přednášky TED.  S Mission Blue a jejími partnery vedla Sylvia Earle expedice do Hope Spots po celém světě. Mezi expedice patřily: Kuba v roce 2009, Belize v lednu 2010, Galapážské souostroví v dubnu 2010, Kostarika a Středoamerický dóm na začátku roku 2014 a Jihoafrické pobřeží na konci roku 2014.  V srpnu 2014 Netflix vytvořil dokument s názvem „Mission Blue“. Zaměřuje se na život a kariéru Sylvie Earle a na její kampaň Mission Blue k vytvoření globální sítě chráněných mořských oblastí. Do roku 2020 vytvořila Mission Blue po celém světě 122 Hope Spots.

Odkazy.

Literatura.

Earle je autorkou nebo spoluautorkou více než 150 publikací, Národní knihovna však žádný překlad do češtiny neuvádí. Například knihy:

Sylvia Alice Earle (rozená Reade, * 30. srpna 1935 Gibbstown) je americká mořská bioložka, oceánograf, objevitel, botanik a lektor. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí v National Geographic. Earle se jako první žena stala vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru v USA a byla časopisem Time Magazine v roce 1998 jako první v řadě označena titulem Hrdina pro planetu. Je také součástí skupiny Ocean Elders, která se věnuje ochraně oceánu a jeho fauně. Řád zlaté archy, Hubbardova medaile, Cena kněžny asturské za svornost, Cena TED, Národní ženská síň slávy, Doktor věd na University of Edinburgh (2018) atd.

Sylvia Alice Earle (née Reade; born August 30, 1935) is an American marine biologist, explorer, author, and lecturer. She has been a National Geographic explorer-in-residence since 1998. Earle was the first female chief scientist of the U.S. National Oceanic and Atmospheric Administration, and was named by "Time Magazine" as its first Hero for the Planet in 1998. She is also part of the group Ocean Elders, which is dedicated to protecting the ocean and its wildlife.


Studium.

Václav Luks vystudoval hru na lesní roh na Konzervatoři v Plzni a na Hudební fakultě Akademie múzických umění v Praze. Ve studiích pokračoval na Schole Cantorum Basiliensis ve třídě Jörga-Andrease Böttichera a Jespera Christensena (obory historické klávesové nástroje a historická provozovací praxe).

Collegium 1704 a Collegium Vocale 1704.

Po návratu ze zahraničí v roce 2005 rozšířil komorní soubor Collegium 1704, který založil již během svých studií, v barokní orchestr a sestavil k němu též vokální soubor Collegium Vocale 1704. Bezprostředním podnětem byl projekt Bach – Praha – 2005, který Václav Luks sám inicioval. Od roku 2007 soubory pravidelně hostují na festivalech, např. Salzburger Festspiele (2015, 2016, 2018), Lucerne Festival či varšavský Chopin Festival, a vystupují v koncertních síních a operních domech jako Berliner Philharmonie, Wigmore Hall, Theater an der Wien, Konzerthaus Wien, BOZAR (Palais des Beaux-Arts) či Elbphilharmonie. Collegium 1704 bylo rovněž rezidenčním souborem na festivalu Oude Muziek v Utrechtu a na lipském festivalu Bachfest. V roce 2008 byl zahájen Hudební most Praha – Drážďany, navazující na kulturní tradice obou měst, v roce 2012 byl zahájen koncertní cyklus Collegium 1704 v Rudolfinu a od podzimu 2015 jsou tyto dva cykly sloučeny do jedné koncertní sezóny probíhající i nadále paralelně v Praze a v Drážďanech. V roce 2019 byla zahájena pražská komorní řada koncertů Collegia Vocale 1704.

Práce s dalšími soubory.

Václav Luks stál u zrodu švýcarského dechového okteta Amphion a pravidelně účinkoval jako sólový hornista s Akademie für Alte Musik v Berlíně. Spolupracuje se zahraničními soubory jako Camerata Salzburg, Akademie für Alte Musik Berlin, La Cetra Barockorchester Basel nebo Dresdner Kammerchor. K jeho projektům se soubory mimo Collegium 1704 patří uvedení opery Henryho Purcella: "Dido a Aeneas" s Ensemble Pygmalion na Festival d'Aix-en-Provence (scénické provedení: Vincent Huguet, scéna: Aurélie Maestre, kostýmy: Caroline de Vivaise, nový prolog: Maylis de Kerangal, přednesla Rokia Traoré) či program s díly polských skladatelů s ansámblem Orkiestra Historyczna. Při benefičním koncertu na obnovu katedrály Notre Dame v roce 2019 dirigoval Václav Luks Orchestre nationale de France.

Pedagogické působení.

V letech 1996 až 1999 vyučoval generálbas na Hudební fakultě AMU v Praze a v letech 2001 až 2003 pedagogicky působil na Vysoké hudební škole Felixe Mendelssohna-Bartholdyho v Lipsku.

Operní a divadelní představení.

Na operních a divadelních představeních spolupracoval Václav Luks s režiséry jako David Radok, Ondřej Havelka, Louise Moaty, J. A. Pitínský, Willi Decker či Ursel Herrmann. V roce 2009 nastudovalo Collegium 1704 pod Luksovým vedením ve spolupráci s francouzským týmem režisérky Louise Moaty v Národním divadle v Praze Händelovu operu "Rinaldo", která byla o rok později uvedena ve francouzských divadlech Théâtre de Caen, Opéra de Rennes a Grand Théâtre de Luxembourg. V letech 2009-2015 Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse hrálo scénickou hudbu Víta Zouhara v rámci činoherní inscenace Zeyerova dramatu "Radúz a Mahulena" v pražském Národním divadle v režii J. A. Pitínského. V roce 2013 byla uvedena Myslivečkova opera "L'Olimpiade" v režii Ursel Herrmann v Praze, Caen, Dijonu, Lucemburku a Vídni, přičemž inscenace získala nominaci na cenu Opera Award 2014. V roce 2017 uvedl soubor operu Antonia Vivaldiho "Arsilda, regina di Ponto", v moderní světové premiéře v režii Davida Radoka; po premiéře v Bratislavě následovalo turné po Evropě a inscenace se uváděla v Lille, Luxembourgu, Caen a ve Versailles.

Filmové projekty.

V roce 2014 spolupracovalo Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse s Bejunem Mehtou na DVD s Gluckovou operou "Orfeo ed Euridice" v režii Ondřeje Havelky a na natáčení dokumentu BBC 2 "Mozart v Praze" s Rolandem Villazónem. Soubor se podílel na vzniku dokumentárního filmu Petra Václava "Zpověď zapomenutého" (2015) o Josefu Myslivečkovi a v současné době s Petrem Václavem spolupracuje na velkofilmu "Il Boemo" (2021) o Myslivečkově životě.

Spolupráce s rozhlasovými stanicemi.

Václav Luks spolupracuje s různými rozhlasovými stanicemi, např. Deutschlandradio Berlin, Schweizer Radio DRS, rakouský rozhlas ÖRF či Radio France, a s hudebními vydavatelstvími jako je Supraphon, Pan Classics, Zig-Zag Territoires, Arta a Accent.

Václav Luks (* 14. listopadu 1970, Rakovník) je český dirigent, cembalista, hráč na lesní roh a hudební pedagog, specialista na interpretaci staré hudby se zaměřením na díla autorů vrcholného baroka, J. D. Zelenky, J. S. Bacha, G. F. Händela a dalších. Podílí se i na oživení zájmu o tvorbu Josefa Myslivečka. Je zakladatelem a uměleckým vedoucím souboru Collegium 1704 a zakladatelem a dramaturgem mezinárodního projektu Hudební most Praha-Drážďany.

Václav Luks (born 14 November 1970) is a Czech harpsichordist, horn player, conductor, musicologist and pedagogue, founder and artistic director of the Prague baroque orchestra Collegium 1704 and of the vocal ensemble Collegium Vocale 1704. He specialises in Baroque music, especially in the works of Jan Dismas Zelenka, Johann Sebastian Bach, George Frideric Handel, and others. His activities have played an important role in reviving interest in the works of Czech composers including Zelenka and Josef Mysliveček.


Popis.

Dikobraz jihoafrický je ve svém areálu největším hlodavcem. Samice jsou v průměru ještě o jeden kilogram těžší než samci. Tmavá, přiléhavá a hrubá srst, která kryje břicho a končetiny, přechází na hlavě a na hřbetě ve hřívu, kterou zvířata v rozčilení naježí. Na zádi a ocase je srst přeměněna v tuhé, černo-bílé ostny, které mohou být až 50 cm dlouhé. Některé z kratších bodlin na ocase jsou navíc duté a když jimi dikobraz zatřese, vydávají chřestivý zvuk. Ostny jsou usazené v kůži jen velmi volně a snadno se uvolňují, rychle ale dorůstají.

Rozšíření a stanoviště.

Je hojný v celé subsaharské Africe, vyskytuje se až do výšky 2000 m n. m všude tam, kde je nějaký vegetační kryt. Obývá křoviny, savany i lesy, dává však přednost kamenitým oblastem, kde přes den snadno nachází úkryt.

Biologie.

Dikobraz jihoafrický je aktivní převážně v noci, přes den odpočívá v doupatech pod kameny, v opuštěných norách hrabáče nebo si vyhrabává vlastní, až 20 m dlouhé nory. Jsou buď samotáři, nebo žijí v malých rodinných skupinkách do 6 jedinců.  Jsou to převážně býložravci, vyhrabávají kořeny, hlízy a cibule rostlin, pojídají ovoce a také okusují kůru ze stromů. V oblastech, kde je nedostatek fosforu, také okusují kosti.  Samice je březí 3 měsíce a pak v noře vystlané trávou vrhne 1–4 dobře vyvinutá mláďata. Mladí dikobrazi jsou osrstění, mají otevřené oči a prořezané zuby, měkké ostny ztvrdnou až několik hodin po narození. Matka je kojí 3 nebo 4 měsíce, mláďata rychle rostou a v roce věku už mají plnou velikost. Samci pohlavně dospívají mezi 8 až 18 měsíci, samice mezi 6 až 16 měsíci věku. Dikobraz jihoafrický je na hlodavce dlouhověký a dožívá se 12–15 let  V případě ohrožení se dikobraz naježí a začne výhrůžně chrastit ostny. V případě, že to nepřítele neodežene, pokusí se jej nabodnout na ostny, které se při zapíchnutí do kůže snadno uvolňují. Dikobraz tak může způsobit i těžká zranění.

Chov v zoo.

V rámci Evropy je dikobraz jihoafrický chován přibližně v pěti desítkách zoo. Nejvíce přitom ve Španělsku a Spojeném království. V Česku chovají tento druh tři zoo: Zoo Praha, Zoo Dvůr Králové a od roku 2019 také Zoo Ostrava.

Chov v Zoo Praha.

Dikobraz jihoafrický je v Zoo Praha chován od roku 2003. První mládě se narodilo o rok později. První odchov čistokrevných jedinců se však datuje až do roku 2013. V roce 2017 se ve dvou vrzích narodila tři mláďata. V průběhu roku 2018 byla odchována čtyři mláďata. Ke konci roku 2018 bylo chováno pět jedinců. V červnu 2019 se narodilo jedno mládě a další následovalo v říjnu téhož roku. Mládě přišlo na svět i v dubnu 2020.  Obývá expozici v tzv. labyrintu u pavilonu Afrika zblízka v horní části areálu zoo.

Chov v Zoo Ostrava.

Nová expozice Tsavo pro dikobrazy jihoafrické a mangusty byla u vjezdu do safari otevřena 1. července 2019.

Dikobraz jihoafrický ("Hystrix africaeaustralis") je běžný druh dikobraza, rozšířený po celém území subsaharské Afriky s výjimkou pouštních oblastí na jihozápadním pobřeží.

The Cape porcupine ("Hystrix africaeaustralis") or South African porcupine, is a species of Old World porcupine native to central and southern Africa.


Charakteristika.

Dub Muehlenbergův je opadavý strom dorůstající výšky až 30 metrů, příležitostně však roste zejména na suchých stanovištích jen jako keř asi 3 metry vysoký. Borka je tenká, šedá a odlupuje se v plátcích. Letorosty jsou hnědavé, 1,5 až 3 mm tlusté, řídce jemně chlupaté, brzy olysávající, ve druhém roce šedé. Pupeny jsou hnědé až červenohnědé, téměř kulovité až široce vejcovité, 20 až 40 mm dlouhé, na vrcholu tupé. Listy jsou kožovité, obvykle obvejčité, řidčeji kopinaté nebo obkopinaté, s 5 až 15 cm dlouhou a 74 až 8 cm širokou čepelí, na bázi uťaté až klínovité, na okraji pravidelně zvlněné, zubaté až mělce laločnaté, na vrcholu krátce zašpičatělé až špičaté. Laloky i zuby jsou zaoblené nebo zašpičatělé. Řapíky jsou 10 až 30 mm dlouhé. Žilnatina je tvořena obvykle 10 až 14 páry postranních žilek. Listy jsou na líci lysé a leskle zelené, na rubu světle zelené až nasivělé, s roztroušenými nenápadnými přitisklými hvězdovitými chlupy. Na podzim se listy barví do žlutých tónů a rychle hnědnou. Žaludy dozrávají v prvním roce, jsou jednotlivé nebo po dvou, téměř přisedlé nebo na až 8 mm dlouhé stopce, světle hnědé, protáhlé až vejcovité, 15 až 20 mm dlouhé a 10 až 13 mm široké, do 1/4 až 1/2 kryté polokulovitou až mělce pohárkovitou číškou s krátce stejnoměrně šedě chlupatými šupinami.

Rozšíření.

Dub Muehlenbergův je rozšířen ve východní polovině USA a v izolovaných arelách i v Mexiku. Roste ve smíšených opadavých lesích a křoviskách v nadmořských výškách do 2300 metrů. V některých oblastech je jeho výskyt omezen na severní svahy hor nebo poříční biotopy na západní straně horského masívu. Vyhledává zásadité vápenaté půdy, na jiných substrátech roste výjimečně. Je to jeden z nejrozšířenějších druhů stromů v Severní Americe.

Rozlišovací znaky.

Dub Muehlenbergův náleží spolu s dubem košíčkatým ("Quercus prinus"), dubem křovitým ("Q. prinoides"), dubem horním ("Quercus montana") a dubem Michauxovým ("Q. michauxii") do skupiny několika velmi podobných severoamerických dubů, které je mnohdy obtížné navzájem bezpečně rozlišit. Keřovitě rostoucí dub Muehlenbergův lze snadno zaměnit s dubem křovitým ("Quercus prinoides"), který však vyhledává jiné typy stanovišť a půd, klonálně se rozrůstá a je plodný již při nízkém vzrůstu.

Význam.

Severoameričtí indiáni používali nálev z dubu Muehlenbergova k zastavení zvracení. Žaludy dubu Muehlenbergova jsou jedlé. V Česku je tento dub zřídka pěstován jako parková a sbírková dřevina. Je uváděn z Dendrologické zahrady v Průhonicích, Pražské botanické zahrady v Tróji a z Arboreta Žampach. Vysazen je i v Botanické zahradě a arboretu MU v Brně.

Dub Muehlenbergův ("Quercus muehlenbergii") je opadavý strom až 30 metrů vysoký, na suchých stanovištích nezřídka jen keř. Pochází z východních oblastí Severní Ameriky, kde je to jeden z nejvíce rozšířených druhů listnatých stromů. V Česku je zřídka pěstován jako parková a sbírková dřevina.

Quercus muehlenbergii, the chinkapin or chinquapin oak, is a deciduous species of tree in the white oak group ("Quercus" sect. "Quercus"). The species was often called "Quercus acuminata" in older literature. "Quercus muehlenbergii" (often misspelled as "muhlenbergii") is native to eastern and central North America. It ranges from Vermont to Minnesota, south to the Florida panhandle, and west to New Mexico in the United States. In Canada it is only found in southern Ontario, and in Mexico it ranges from Coahuila south to Hidalgo.


Jindřich Beaufort (3. vévoda ze Somersetu)

Životopis.

Byl synem Edmunda Beauforta, vévody ze Somersetu a Eleanory Beauchampové, dcery Richarda Beauchampa, hraběte z Warwicku. Byl tak bratrancem Markéty Beaufortové a Richarda Neville, hraběte z Warwicku a strýcem Jindřicha Stafforda, vévody z Buckinghamu.  Jindřich bojoval v první bitvě u St Albans (1455) kde utrpěl těžké zranění a jeho otec byl zabit. Byl hlavním Lancasterským velitelem ve vítězných střetech s Yorky - bitvě u Wakefieldu (1460) a druhé bitvě u St Albans (1460) a také v bitvě u Towtonu (1461), která skončila Lancasterskou porážkou, po níž utekl do Skotska.  Ze Skotska odešel do Francie, aby vyjednal pro Lancastery podporu, ale byl zde po nějakou dobu vězněn a později odejel do Vlámska a nakonec se přes Skotsko vrátil do Anglie. Bránil několik Lancasterských hradů a po kapitulaci na konci dlouhého obléhání jednoho z nich vyjádřil ochotu usmířit se s králem Eduardem IV. Ten potřeboval posílit svou pozici na trůně vítězstvím nad některým s Lancasterských velitelů a tak Jindřicha omilostnil a vrátil mu jeho majetek i tituly.  Po několik následujících let strávil Somerset na Eduardově dvoře a radil mu ve vojenských záležitostech. Na koci roku 1463 se přiklonil zpět k Lancasterům, spěchal na sever Anglie a začal shromažďovat vojsko. Až do května 1464 úspěšně ovládal severní část země. Osudným se mu stala bitva u Hexhamu, kde bylo jeho vojsko poraženo a on sám krátce po bitvě popraven. Byl pohřben v Hexhamském opatství. Jindřich nebyl ženatý a nezanechal žádné legitimní potomky. Jeho nemanželským synem Karlem Somersetem, 1. hrabětem z Worcesteru (1450 - 1526), ale pokračuje rod Beaufortů až do současné doby.

Jindřich Beaufort, 3. vévoda ze Somersetu (23. ledna 1436 - 15. května 1464), někdy také označovaný jako 2. vévoda, protože titul vévody ze Somersetu byl znovu vytvořen pro jeho otce, poté co jeho strýc zemřel, byl významným Lancasterským vojenským velitelem v době války růží.

Henry Beaufort, 3rd Duke of Somerset (26 January 143615 May 1464) was an important Lancastrian military commander during the English Wars of the Roses. He is sometimes numbered the 2nd Duke of Somerset, because the title was re-created for his father after his uncle died. He also held the subsidiary titles of 5th Earl of Somerset, 2nd Marquess of Dorset and 2nd Earl of Dorset.


Životopis.

Elias Boudinot se narodil ve Filadelfii 2. května 1740. Jeho otec, Elias Boudinot III, byl obchodníkem a zlatníkem; byl sousedem a přítelem Benjamina Franklina. Jeho matka Mary Catherine Williams se narodila v britské Západní Indii; její otec byl z Walesu. Eliasův dědeček z otcovy strany, Elie (někdy nazývaný Elias) Boudinot, byl synem Jean Boudinota a Marie Suire z Marans, Aunis, Francie. Byli rodinou Huguenotů, francouzských protestantů, kteří uprchli do New Yorku asi v roce 1687, aby se vyhnuli náboženským perzekucím krále Ludvíka XIV..  Mary Catherine Williams a Elias Boudinot Sr. se vzali 8. srpna 1729. Během příštích dvaceti let měli devět dětí. První, John, se narodil v britské Západní Indii. Z jejich dětí se dožily dospělosti pouze Elias a jeho sourozenci Annis, Mary a Elisha. Annis se stala jednou z prvních žen básnířek, která vydávala své verše v amerických třinácti koloniích a její práce se objevovala v předních novinách a časopisech. Elisha Boudinot se stal vrchním soudcem Nejvyššího soudu v New Jersey.  Elias Boudinot studoval nejprve doma, poté odešel do Princetonu v New Jersey. Nastoupil jako student práva k Richardu Stocktonovi. Stockton se oženil s jeho starší sestrou Annis. Richard Stockton je jedním ze signatářů Deklarace nezávislosti. V roce 1760 byl Boudinot byl přijat do advokátní komory a otevřel si praxi v Elizabeth v New Jersey. V roce 1762, 21. dubna se Boudinot oženil s Hannah Stockton (1736–1808), Richardovou mladší sestrou. Měli dvě děti, Marii Boudinot, která zemřela ve dvou letech, a Susan Vergereau Boudinot.  Susan se vdala za Williama Bradforda, kterého jmenoval George Washington generálním prokurátorem v Pennsylvánii. Po smrti svého manžela v roce 1795 se Susan Boudinot Bradfordová vrátila domů. Pomáhala editovat noviny svého otce. V roce 1805 se Elias, Hannah a Susan přestěhovali do nového domova v Burlingtonu v New Jersey. V pozdějších letech Boudinot investoval a spekuloval s pozemky. V Ohiu vlastnil velké pozemky, včetně pozemků dnešního západního předměstí v Cincinnati. Po své smrti určil 13,000 akrů (53 km2) jako dar městu Filadelfie pro parky a potřeby města. Byl pohřben na hřbitově kostela St. Marie v Burlingtonu v New Jersey.

Politická kariéra.

Boudinot se stal prominentním právníkem a jeho praxe prosperovala. Když se revoluce přiblížila, Boudinot se přiklonil ke straně Whigů a v roce 1775 byl zvolen do provinčního shromáždění v New Jersey. V raných fázích revoluční války ji aktivně podporoval; několikrát půjčil peníze polním velitelům na nákup zásob. Boudinot pomáhal podporovat aktivity amerických povstaleckých špionů. Po britské okupaci New Yorku byli špióni posláni na Staten Island a Long Island v New Yorku, aby pozorovali pohyby konkrétních britských posádek a regimentů a podávali o nich zprávy.  Dne 5. května 1777 požádal generál George Washington Boudinota, aby se stal generálním komisařem pro zajatce. Kongres prostřednictvím válečné rady jeho jmenování schválil. Boudinot byl pro tuto práci jmenován plukovníkem kontinentální armády. Sloužil až do července 1778, kdy ho jiné povinnosti donutily k rezignaci. Staral se o britské vězně a byl také zodpovědný za zásobování amerických vězňů, kteří byli v zajetí Britů.  V listopadu 1777, New Jersey byl Boudinota zvolen delegátem druhého kontinentálním kongresu. Jeho povinnosti komisaře mu zabránily v účasti, tak v květnu 1778 rezignoval. Začátkem července byl nahrazen a zúčastnil se prvního zasedání Kongresu 7. července 1778. Jako delegát stále pokračoval v e své funkci generálního komisaře pro zajatce. Jeho první funkční období v tomto roce skončilo.  V roce 1781 se Boudinot se vrátil na Kongres. V listopadu 1782 byl zvolen prezidentem Konfederačního kongresu. Funkční odbobí na této pozici bylo pevně stanoveno na jeden rok. Prezident Kongresu byla pouze formální funkce bez skutečné autority, ale úřad vyžadoval vyřídit mnoho korespondence a podepisovat oficiální dokumenty. Dne 15. dubna 1783 podepsal předběžné Articles of Peace (články míru). Když byla v roce 1789 vytvořena vláda Spojených států, byl Boudinot zvolen do Americké sněmovny reprezentantů za stát New Jersey. Byl zvolen také delegátem druhého a třetího Kongresu.  V roce 1794 odmítl dále pracovat v Kongresu a rezignoval v počátkem roku 1795. V říjnu 1795 ho prezident George Washington jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval do roku 1805.

Později.

Mimo svou práci v politice Elias celý život podporoval mnoho občanských, náboženských a vzdělávacích aktivit. Byl jedním ze správců College of New Jersey (později Princeton University) téměř půl století, od roku 1772 do roku 1821. Když Konfederační kongres v roce 1783 byl nucen opustit Filadelfii, to bylo v době kdy byl jeho prezidentem, přesunul schůzky do Princetonu, kde se delegáti setkávali v koleji v Nassau Hall.  Dne 24. září 1789 House of Representatives (poslanecká sněmovna) odhlasovala, aby byla doporučena první změna nově vypracované ústavy státům k ratifikaci. Následující den Boudinot navrhl, aby sněmovna a senát společně požádaly prezidenta Washingtona, aby vyhlásil jako státní svátek Den díkůvzdání za „mnoho projevu laskavostí Všemohoucího Boha“. Boudinot řekl, že: Boudinot byl zvolen členem American Antiquarian Society v roce 1814. Byl oddaný presbyterián, podporoval misie a misijní práci. Napsal pojednání "Age of Revelation" jako odpověď na "The Age of Reason" Thomase Paina. Byl jedním ze zakladatelů American Bible Society (Americké biblické společnosti) a po roce 1816 byl jejím prezidentem.  Obhajoval práva černochů a amerických Indiánů a sponzoroval studenty na Board School for Indians v Connecticutu. Jeden z nich, mladý Cherokee jménem Gallegina Uwatie, také známý jako Buck Watie, zůstal s ním v Burlingtonu. Oba se na sebe tak zapůsobili, že Gallegin požádal aby mohl nosit jméno tohoto státníka a povolení dostal. Později známý jako Elias Boudinot, byl editorem Cherokee Phoenix, prvních národních novin, které byly vydávávány ve dvou jazycích, angličtině a jazyce Cherokee.

Elias Boudinot (2. května 1740 Pensylvánie – 24. října 1821 New Jersey) byl americký právník a politik z Elizabeth v New Jersey. Byl delegátem kontinentálního kongresu, on sám se spíše odkazoval na Konfederační kongres. Byl jeho prezidentem v letech 1782 až 1783. Po americké revoluční válce byl zvolen kongresmanem za stát New Jersey. Prezident George Washington ho jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval od roku 1795 do roku 1805.

Elias Boudinot ( ; May 2, 1740 – October 24, 1821) was a lawyer and statesman from Elizabeth, New Jersey who was a delegate to the Continental Congress (more accurately referred to as the Congress of the Confederation) and served as President of Congress from 1782 to 1783. He was elected as a U.S. Congressman for New Jersey following the American Revolutionary War. He was appointed by President George Washington as Director of the United States Mint, serving from 1795 until 1805.


Obsah.

Na 9GAG se přidávají obrázky, videa či animace, často nepřesně zvané GIF, se zábavnou tematikou. Motiv obrázku může být jakýkoliv, převládají však vtipné gagy na různorodá témata. Například situace z každodenního života, reakce na aktuální události, atd. K tomu jsou často využívané tzv. „Rage Comics“. Také mohou být pro vyjádření vtipu použity zpracované obrazy slavných osobností či situací. Příkladem mohou být stripy s hercem Robertem Downey Jr. nebo Barackem Obamou. Struktura 9GAGu se dělí na tři části: „Fresh“, „Trending“, „Hot“. Ve Fresh sekci jsou zobrazeny všechny nové příspěvky. Zde se pomocí hlasovacího systému vybírají ty uživatelsky atraktivnější příspěvky. Při dostatečném množství hlasů se soubor přesune do části Trending. Pokud se obrázek stane opravdu oblíbeným a získá dostatek hlasů, je přesunut do hlavní sekce, Hot. Tato část je nejvíce navštěvovaná a je očekáván mnohem větší nárůst hlasů. Od roku 2013 se obsah oficiálně dělí i na „Cute“ (z anglického „roztomilý“), Geeky (geekovský) a „GIF“, kde jsou zahrnuty animace.

Spor s 4chan.

Příčina.

V roce 2011 byl uživateli 9GAGu vyprovokován spor s komunitou další oblíbené stránky 4chan.org. Zastánci 9GAGu prohlašovali, že jsou skutečnými autory obrázků, označovaných jako z 4chanu. Těm nahrával fakt, že každý obrázek z 9GAGu byl označen.

Plány.

Tato situace vyústila v útoky uživatelů 4chanu na 9GAG. A to formou spamu. Měly proběhnout tzv. „operace 9GAG“ a „operace Deepthroat“. Během nich měly být založeny tisíce falešných účtů, přes které byly na server nahrány soubory s pornografií, násilnými obrázky a dalším materiálem. Následně měly být ještě před smazáním administrátory příspěvky hlasováním přesunuty na Hot page.

Útok.

20. prosince 2011 útok oficiálně začal. Zprvu byla většina příspěvků smazána, avšak moderátoři přestali stíhat a vlny nevhodného materiálu zaplnily stránku. Tyto útoky trvaly přes 40 hodin. Nicméně o půlnoci na 21. prosince začal i DDoS útok. Po nějaké době se stal 9GAG pro některé oblasti nedostupný, pro ostatní byl velmi pomalý.

Další útoky.

Po tomto útoky zamýšleli uživatelé 9GAGu odvetu v podobě DDoS útoku. Jeden z nich byl ve skutečnosti zastánce 4chanu a navedl je na špatné koordináty a tak se pokusili poškodit sami sebe. Když si to uvědomili, provedli masivní útok na hlavní stránku 4chanu a podařilo se jim ji na krátkou chvíli vyřadit z provozu.

9GAG je sociální médium, založené na principu uživatelského nahrávání obrázků či videí. Tato média mívají nejčastěji zábavnou tematiku, obrázky se řadí většinou mezi tzv. „internetové memy“.

9GAG is a Hong Kong–based online platform and social media website, which allows its users to upload and share "user-generated content" or other content from external social media websites. Since the platform for collections of Internet memes was launched on July 1, 2008, it has grown in popularity across the social media such as Facebook, Twitter, and Instagram.


Osobní život.

Narodil se ve městě Elderslie ve Skotsku, kde vyrůstal se svými staršími i mladšími sestrami. Jeho matka Pat je učitelkou a otec Richard pracuje jako hasič.  Od roku 2011 žil s herečkou Jennou Coleman. V roce 2015 se pár rozešel. Chodil také s televizní moderátorkou Laurou Whitmore, modelkou Suki Waterhouse a herečkou Ellie Bamber, s níž chodil od roku 2017 do prosince 2018.

Kariéra.

Ve věku jedenácti let se přidal do divadelního kroužku, aby překonal svou stydlivost. Brzy poté byl obsazen do role malého Andyho v televizním filmu "Spoluvina" a poté do hlavní role v televizním seriálu "Barmy Aunt Boomerang", který se natáčel v letech 1999 a 2000. V roce 200 absolvoval na Skotské královské divadelní a hudební akademii (Royal Scottish Academy of Music and Drama).  Během studia pracoval s divadelními společnostmi, na což navázal hrou "Tom Fool", která byla úspěšná, přesunula do Londýna, kde si Madenna všiml tým z divadla Globe. V posledním ročníku na škole byl obsazen do role Romea v "Romeovi a Julii" v uvedení divadla Globe během letních prázdnin v roce 2007. O rok později na divadelním jevišti ztvárnil Calluma McGregora ve hře "Noughts and Crosses".  V roce 2009 získal hlavní roli Deana McKenzieho v seriálu "Hope Springs" a dále také roli Ripleyho v hororu "Chatroom" či Kirka Brandona v televizním filmu "Neobyčejný život Boy George". V letech 2011 až 2013 se na televizní obrazovce objevoval jako Robb Stark ve fantasy seriálu "Hra o trůny". V květnu 2013 byl vybrán do role prince do hraného filmu z produkce Disney, "Popelka", který měl premiéru v březnu 2015.  V roce 2019 získal Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v dramatickém seriálu za hlavní roli v seriálu "Bodyguard". Ve stejném roce ztvárnil manažera Eltona Johna v životopisném hudebním filmu "Rocketman". V květnu 2019 bylo oznámeno, že je zvažován do nadcházejícího filmu "The Eternals" z produkce Marvel Studios.

Richard Madden (* 18. června 1986 Elderslie, Skotsko) je skotský divadelní, filmový a televizní herec. Mezi jeho nejznámější role patří Robb Stark ze seriálu "Hra o trůny" a princ Kit v pohádce "Popelka".

Richard Madden (born 18 June 1986) is a Scottish film and television actor. Born and raised in Renfrewshire near Glasgow, Madden rose to prominence in 2011 for his portrayal of Robb Stark in the first three seasons of HBO's fantasy drama "Game of Thrones", for which he received the Screen International Award for Star of Tomorrow. In 2018, he gained acclaim for his performance as a war veteran and Principal Protection Officer in the BBC thriller series "Bodyguard", for which he won the Golden Globe Award for Best Actor – Television Series Drama.


Život a dílo.

Povoláním byl lékař, otevřel si soukromou praxi v londýnském Soho, specializoval se na psychiatrii, byl jmenován do Brookwoodské nemocnice. Byl jedním ze zakladatelů fotografické společnosti Photographic Society, později byl jejím tajemníkem a redaktorem časopisu "Photographic Journal".  Byl fascinován možnostmi využití fotografie v léčbě duševních poruch, některé z jeho mnoha kalotypií s námětem chování lidí, kteří trpí duševními poruchami, jsou velmi úchvatné. Byly pořízeny nejen kvůli záznamu, ale podle Diamonda také pro léčbu pacientů – i když k tomu existuje málo důkazů úspěchu.  Napsal mnoho článků popularizujících fotografii, byl populární přednášející a snažil se také povzbuzovat mladé fotografy. Mezi pozdějšími umělci byl také tehdy mladý Henry Peach Robinson, který později odkazoval na Diamonda jako na "otce fotografie".  Uznání za jeho podporu a ochotu dělit se o své vědomosti přišlo v roce 1855 ve formě daru ve výši 300 liber. V roce 1867 mu společnost Photographic Society udělila medaili jako uznání za "jeho dlouhodobou a úspěšnou práci a jednoho z hlavních průkopníků fotografického umění a jeho pokračující snahy o její rozvoj." Následující rok se z vlastní iniciativy vzdal jakéhokoli dalšího platu tajemníka společnosti.  Amatérský fotograf a právník Peter Wickens Fry založil pro svůj vlastní zájem s přáteli ve svém domě Calotype Club. První setkání klubu se konalo v roce 1847. Bylo to neformální shromáždění 12 fotografů zapojených do procesu kalotypie. Setkávali se jednou nebo dvakrát měsíčně a diskutovali o technickém vývoji a praktickém použití. Klub byl v roce 1848 přejmenován na Royal Photographic Club.  Někteří další členové klubu kromě doktora Hugha Welche Diamonda byli například: vědec Robert Hunt, člen RSA, který byl ředitelem Muzea praktické geologie a na počátku fotografie byl v této věci autoritou nebo sochař Archer.

Hugh Welch Diamond (1809 – 21. června 1886) byl průkopník britské psychiatrie a fotograf. Je považován za zakladatele psychiatrické fotografie.

Hugh Welch Diamond (1809 – June 21, 1886) was an early British psychiatrist and photographer who made a major contribution to the craft of psychiatric photography.


Život.

O'Hare se narodil v Kansas City v Missouri Margaretě Kareneové (25. leden 1931 - 8. říjen 2008) a Johnovi M. O'Hare. Má tři sestry, Pam, Patricii a Kathleen, a jednoho bratra, Michaela. O'Hare vyrůstal v předměstí Detroitu, žil v Southfieldi do 15 let, poté se jeho rodina přestěhovala do Wing Lake v Bloomfield Hills. Jeho matka byla muzikantka a jako dítě hrál na varhany. O'Hare je irského původu a je držitelem irského pasu.  Jako teenager zpíval O'Hare ve školním sboru a v roce 1974 se zúčastnil svého prvního konkurzu, kde získal roli v muzikálu "Show boat". V roce 1980 maturoval na Brother Rice High School. Téhož roku se rozhodl pro studium herectví na chicagské Severozápadní univerzitě. V Chicagu pak působil 12 let jako divadelní herec, než se rozhodl odjet do New Yorku.

Kariéra.

V roce 2003 si O'Hare zahrál doktora ve filmu "21 gramů". Objevil se v několika epizodách "Právo a pořádek" a jejich spin-offech "" a "".  V roce 2008 si zahrál jako hostující hvězda v několika epizodách seriálů "Bratři a sestry". Zahrál si v celovečerních filmech "Nepovedený večírek", "21 gramů", "Procitnutí v Garden State", "Hra s nevěrou", "Michael Clayton", "Síla srdce", "Half Nelson", "Soukromá válka pana Wilsona", "Milk", "Výměna", "Na hraně temnoty". V roce 2009 ztvárnil Phillipa Steela v životopisném filmu "Angličan v New Yorku". V tomto roce si také zahrál v jedné epizodě seriálu "Znuděný k smrti".  V roce 2010 se O'Hare připojil k seriálu "Pravá krev" od HBO, kde si zahrál upíra Russella Edgingtona, kterému je 2800 let. V roce 2011 se objevil ve filmu "Orel Deváté legie", zahrál si v drama seriálu "Dobrá manželka" a byl obsazen jako hostující hvězda do role Larryho Harveyho v první sérii "American Horror Story", "Murder House".  V roce 2012 si zahrál po boku Amy Adamsové a Donny Murphyové v muzikálu "Into the Woods". V roce 2013 se O'Hare vrátil do "American Horror Story", kde si zahrál ve třetí sérii, "Coven", komorníka Spaldinga. V tomto roce byl obsazen i do čtvrté série "American Horror Story", "Freak Show", kde získal roli'sběratele zrůd' Stanleyho.  V roce 2015 si zahrál Liz Taylorovou v "American Horror Story: Hotel".

Osobní život.

Dne 28. července 2011 si vzal návrháře Huga Redwooda. Společně adoptovali syna Declana.

Denis Patrick Seamus O'Hare (* 17. ledna 1962 Kansas City, Missouri, USA) je americký herec známý pro svůj výkon v představeních "Take Me Out" a "Sweet Charity", nebo ve fantasy seriálu "Pravá krev", kde si zahrál upíra Russella Edgingtona. Je také znám pro svou roli Larryho Harvey v první sérii "American Horror Story" - "Murder House", za kterou byl nominován na cenu Emmy za vedlejší roli v minisérii nebo filmu pro rok 2012. Do seriálu se vrátil i pro "Coven", třetí sérii, kde si zahrál Spaldinga, ve "Freak Show" Stanleyho a v páté sérii s podtitulem Hotel se ujal role Liz Taylorové.

Denis Patrick Seamus O'Hare (born January 17, 1962) is an American actor, singer, and author noted for his award-winning performances in the plays "Take Me Out" and "Sweet Charity", as well as portraying vampire king Russell Edgington on HBO's fantasy series "True Blood". He is also known for his supporting roles in such films as "Charlie Wilson's War", "Milk", "Changeling", and "Dallas Buyers Club". In 2011, he starred as Larry Harvey in the of the FX anthology series "American Horror Story", for which he was nominated for a Primetime Emmy Award for Outstanding Supporting Actor in a Miniseries or a Movie in 2012. He returned to the show in 2013, playing Spalding in "" and once more as Stanley in "", the latter for which he earned a second Primetime Emmy Award nomination. For his performance in "" as Liz Taylor, O'Hare received critical acclaim.


Geografie.

Dúmá je největším městem ležícím v sídelní kaši v oáze Ghúta, která z jihu a východu obklopuje Damašek. Kolem města Dúmá vede strategická dálnice M5 spojující Damašek se severem země a přes syrskou poušť a také s iráckým hlavním městem Bagdád.

Historie.

Od počátku syrské občanské války bylo město Dúmá jedním z center odporu proti vládě prezidenta Bašára Asada. V lednu 2012 Syrské ozbrojené síly obsadili město. Povstalecké síly však nad městem opětovně získaly kontrolu v říjnu 2012.  V dubnu 2013 oblehla Syrská armáda povstalci obsazená města ve východní Ghútě, čímž od potravin a lékařské pomoci odřízla kolem 400 tisíc lidí. V oblasti působilo několik povstaleckých skupin, které válčily i mezi sebou, například Džaiš al-Islam, Fajlak ar-Rahman nebo skupina Haját Tahrír aš-Šám, která je napojená na Al-Káidu a dříve se nazývala Fronta an-Nusra.  V březnu 2018 provládní síly obsadily většinu povstaleckých území ve východní Ghútě. Dúmá tak zůstala posledním povstaleckým městem v oblasti. Město ovládala koalice islamistických a salafistických jednotek Džaiš al-Islam. Na začátku dubna byly v Dúmá údajně použity chemické zbraně. Z chemického útoku koalice Džaiš al-Islam obvinila syrský režim. Dne 14. dubna 2018 USA, Británie a Francie vypálily 103 střel Tomahawk proti Sýrii jako odvetu za zmíněné údajné použití chemických zbraní vládními sílami prezidenta Asada.  6. července 2018 Organizace pro zákaz chemických zbraní vydala předběžnou zprávu o výsledcích testů, které byly provedeny ve dvou pověřených laboratořích.  Laboratoř DL03 uvedla, že v testovaných vzorcích nenalezla chemikálie, které by byly relevantní z hlediska Úmluvy o chemických zbraních, případně takové, které by souvisely s nervově paralytickými látkami. Laboratoř DL02 uvedla, že nalezla různorodé chemické sloučeniny obsahující chlór (např. kyselinu trichloroctovou nebo chloralhydrát).

Dúmá (: دوما) je město v Guvernorát Ríf Dimašq (doslova předměstí Damašku) vzdálené 10 km severovýchodně od centra syrského hlavního města Damašek. Město je také sídelním městem stejnojmenného okresu.

Douma () is a city in Syria. Its centre is about northeast of the centre of Damascus. Being the centre of Rif Dimashq governorate (which completely surrounds the Damascus Governorate), the town is also the administrative centre of Douma District. Douma is a major city of the region known as Ghouta, for the peri-urban settlements to the east and south of Damascus.


Klubová kariéra.

Tello se narodil v katalánském městě Sabadell. S fotbalem začal v malém klubu CF Can Rull, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Odtud odešel na jednoroční hostování do regionálního klubu CF Damm. V roce 2008 podepsal smlouvu s klubem RCD Espanyol.  V červnu 2010 odešel do rezervního týmu katalánského velkoklubu FC Barcelona a postupně se propracoval až do prvního mužstva. V sezóně 2011/12 získal s klubem prvenství v Copa del Rey. Sezóna 2012/13 skončila úspěšně, po vyřazení v semifinále Ligy mistrů Bayernem Mnichov získal se svými spoluhráči titul ve španělské lize.  S Barcelonou postoupil ze základní skupiny H do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, katalánský tým v ní obsadil se ziskem 13 bodů první místo. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil jednu branku proti skotskému týmu Celtic FC a přispěl tak k drtivému vítězství 6:1.  V červenci 2014 odešel na dvouleté hostování do FC Porto, součástí smlouvy byla i opce na případnou koupi. V Portu působil do ledna 2016, poté šel na hostování do Itálie do klubu ACF Fiorentina.  V červenci 2017 přestoupil z FC Barcelona do jiného španělského klubu Betis Sevilla. Podepsal zde pětiletou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Hrál za španělské mládežnické reprezentace. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu. S týmem do 21 let vyhrál Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, kde mladí Španělé porazili ve finále Itálii 4:2.  Cristian Tello byl v létě 2012 napsán na soupisku španělského výběru do 23 let pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na EURU 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Tello nastoupil do všech tří utkání, vždy střídal.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 14. 8. 2013 v přátelském zápase proti domácímu týmu Ekvádoru (výhra 2:0).

Cristian Tello Herrera [kristijan telo erera] (* 11. srpna 1991, Sabadell, Španělsko) je španělský fotbalový záložník nebo útočník a reprezentant, od července 2017 hráč klubu Betis Sevilla.

Cristian Tello Herrera (; born 11 August 1991) is a Spanish professional footballer who plays as a forward or winger for Real Betis.


Pozadí vzniku a klasifikace.

Po podpisu washingtonských dohod se závody v námořním zbrojení nezastavily – pouze se přesunuly od bitevních lodí a bitevních křižníků k do té doby druhořadým kategoriím, jako byly křižníky a torpédoborce. Následující londýnská odzbrojovací konference přidala omezení i na tyto kategorie. Podle článku III.16 londýnské smlouvy nesmělo císařské námořnictvo k 31. prosinci 1936 překročit v kategorii torpédoborců celkový limit 105 500 T standardního výtlaku. Podmínky smlouvy dále neumožňovaly stavbu dalších jednotek třídy "Fubuki" (limit 16 880 T v jednotkách převyšujících standardní výtlak 1500 T třída "Fubuki" již překročila, ale rozestavěné torpédoborce směly být dokončeny). Vzniklou situaci chtělo císařské námořnictvo řešit stavbou dvanácti torpédoborců třídy "Hacuharu" schválených v rámci „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ ~ "Maru iči keikaku"). Tím ale císařské námořnictvo vyčerpalo svůj limit pro kategorii torpédoborců. Používat torpédoborce v roli "keibikan" ( ~ válečná loď strážící přístav) by v nastalé situaci byl luxus, který si nemohlo císařské námořnictvo dovolit. Proto se "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) pokusil obranu námořních základen a přilehlých vod zajistit plavidly mimo omezení londýnské smlouvy – tedy do 600 T standardního výtlaku (jestliže měly být vyzbrojeny torpédy). Kvůli novým plavidlům císařské námořnictvo obnovilo klasifikační kategorii "suiraitei", která byla předtím zrušena 15. ledna 1924. Od dělení na další třídy ale bylo – na rozdíl od staré kategorie "suiraitei" – upuštěno. Stejně jako předchozí "suiraitei" ani nová kategorie nespadala do kategorie "gunkan" ( ~ válečná loď).  Podle původních požadavků "Kaigun gunreibu" měly nové torpédovky mít rychlost 30 uzlů (55,6 km/h), dosah 3000 námořních mil (5556 km) při 14 uzlech (25,9 km/h) a výzbroj složenou ze tří 127mm kanónů typu 3. roku a čtyř (2xII) 533mm torpédometů s celkovou zásobou osmi torpéd. To vše při standardním výtlaku maximálně 600 T. Nové torpédovky tak měly při menším výtlaku a menší maximální rychlosti, ale se silnější výzbrojí, plnit úkoly torpédoborců II. třídy ( "nitó kučikukan"). 2/3 zkouškový výtlak ale u původního návrhu vycházel na 720 tun, což znamenalo, že by se nepodařilo dodržet 600T limit u standardního výtlaku. "Kaigun kansei honbu" ( ~ námořní technický úřad) proto musel plány budoucí třídy "Čidory" přepracovat. Kvůli londýnským limitům by stačilo snížit 2/3 zkouškový výtlak asi o 40 tun, ale rozpočtová omezení počátkem 30. let si vynutila redukci až na 535 T standardního, či 615 t zkouškového výtlaku.  Navzdory nutnosti omezit výtlak nových plavidel, "Kaigun gunreibu" trval na zachování jejich bojového potenciálu. Úspory se tedy musely najít kdekoliv jinde, například využitím tehdy nového elektrického svařování a lehkých slitin. Nýty a některé další konstrukční prvky byly zmenšeny, aby se ušetřila další hmotnost. Vypracováním projektu F-46 (jak znělo projektové označení budoucí třídy "Čidory") byl pověřen "zósen taisa" ( ~ námořní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto a jeho tým, který tou dobou pracoval i na projektu F-45 (budoucí třída "Hacuharu"), kde použil obdobné odlehčovací postupy. Práce na detailním návrhu začaly koncem roku 1930.  I přes snahu o redukci hmotnosti měl výsledný projekt F-46 (stejně jako F-45) přetížené nástavby a byl nestabilní. Tomu ale (až na zvětšení šířky přidáním výdutí) nebyla věnována pozornost, neboť se všeobecně věřilo, že moderní loď se nemůže převrátit.

Konstrukce.

Trup a podpalubí.

Celkem 82 metrů dlouhý trup byl konstruován z menších sekcí, které byly v maximální možné míře sestaveny na zemi a teprve poté umístěny na skluz loděnice a tam svařeny dohromady. Postupovalo se přitom (alespoň z počátku) od centrální sekce směrem k přídi a zádi. Při sestavování bylo v maximální možné míře použito svařování, což si vynutilo použití nelegované ocele, kterou jako jedinou dokázaly loděnice v Japonském císařství počátkem 30. let svařit. Ke spojování prvků z vysokotažné a Dücol ocele muselo být použito nýtování. Jelikož nýtování s sebou přinášelo nechtěný nárůst hmotnosti, byly použity zmenšené nýty a vysokotažná a Dücol ocel byla omezena pouze na nejdůležitější nosné prvky.  Trup byl dělen na několik sekcí, navzájem oddělených příčnými vodotěsnými přepážkami. Podélná vodotěsná přepážka nebyla instalována, neboť se předpokládalo, že plavidla jsou příliš malá, než aby se při nesymetrickém zaplavení nepřevrátila. Přední část měřila 25,5 metrů (projekt, měřeno od přední svislice) a odzdola nahoru byla jednotlivými palubami rozdělena následovně:  Za přídí následovala celkem 14,0 metrů dlouhá sekce kotelen s palivovými nádržemi po stranách (liché č. 3 a 5 na levoboku a sudé č. 2 a 4 na pravoboku) a za nimi následovala 15,4 metrů dlouhá sekce strojoven se zesíleným kýlem. Kotelny i strojovny zabíraly většinu hloubky trupu, která byla 4,4 m.  Zadní část měřila od zadní (pomocné) strojovny po zadní projektovanou svislici 22,6 metrů a byla odzdola nahoru dělena následovně:

Můstek.

Můstek měl celkem čtyři úrovně: dolní patro na přední palubě, druhé patro tvořil horní můstek ( "džóbu kankjó"), třetí patro tvořil uzavřený navigační můstek ( "rašin kankjó") a nad ním se nacházela plošina s 2m dálkoměrem.

Pohon.

Rychlost kolem 30 uzlů (55,56 km/h), kterou požadoval "Kaigun gunreibu", mělo zajistit opětovné využití přehřáté páry. K přehřáté páře se císařské námořnictvo vrátilo u lodí doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931 poté, co v polovině 20. let od ní upustilo po přetrvávajících problémech s korozí na třídě "Furutaka".  Přehřátou páru o teplotě 350 °C a tlaku 30 kg/cm (2,94 MPa) generovaly dva vysokotlaké vysokoteplotní vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B). Vůbec poprvé v císařském námořnictvu tak byla použita taková teplota a tlak. Oba kotle byly vybaveny předehřívači vzduchu a každý se nacházel v samostatné kotelně. Obě kotelny (umístěné za sebou: č. 1 přední, č. 2 zadní) měly každá délku 7,0 m, šířku 5,2 m a výšku 4,2 m. Kouřovody z obou kotlů byly svedeny do jednoho komínu.  Za kotelnami následovala 15,4 m dlouhá sekce strojoven, která měla vnitřní šířku 7,0 m a výšku 3,9 m. Přibližně 3/4 délky sekce zabírala přední (hlavní) strojovna se dvěma sestavami parních turbín "Kanpon" umístěnými vedle sebe. Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes jednostupňovou převodovku poháněly po jedné hřídeli s lodní vrtulí o průměru 2,0 m a stoupáním 2,26 m. Pro plavbu cestovní rychlostí byla v každé sestavě instalována jedna cestovní turbína, která byla přes převodovku napojena na hřídel vysokotlaké turbíny. Celkový výkon byl projektován na 11 000 koňských sil na hřídeli (8090,5 kW), tedy 5500 koňských sil (4045,2 kW) na sestavu. To mělo při 520 otáčkách lodních vrtulí za minutu stačit na dosažení rychlosti 30 uzlů. Vzhledem k nárůstu hmotnosti se ale této rychlosti nepodařilo dosáhnout a i když "Manazuru" při zkouškách dosáhla výkonu 11 950 koňských sil na hřídeli (8789,2 kW), maximální rychlost byla kolem 28 uzlů (51,9 km/h).  Zadní čtvrtinu sekce strojoven zabírala pomocná strojovna se dvěma 55KVA turbogenerátory a jedním 25KVA dieselgenerátorem. Elektrické kabely byly opatřeny papírovou izolací.

Výzbroj.

Silná výzbroj představovala jednu z příčin nestability torpédovek třídy "Čidory". Hlavňová výzbroj byla založena na třech 127mm kanónech typu 3. roku – sice tedy poloviční, než výzbroj „speciálních torpédoborců“ I. třídy, ale pořád silnější, než výzbroj torpédoborců II. třídy, které (i když byly větší než "Čidory") nesly pouze tři 120mm kanóny typu 3. roku. Jeden 127mm kanón byl umístěn v jednohlavňové uzavřené lafetaci modelu A na přídi, zatímco na zádi se nacházela dvouhlavňová uzavřená lafetace modelu B se zbývajícími dvěma 127mm kanóny. Lafetace modelu A i B bylo – alespoň teoreticky – možno použít i k protiletadlové palbě. Projekt F-46 vznikal v době, kdy byly lafetace modelu A a B teprve ve vývoji. Jak se během stavby prvních jednotek ukázalo, výsledná hmotnost lafetací byla větší, než se původně očekávalo a proto bylo kvůli podélné pevnosti nutné zesílit horní palubu. Dvouhlavňová lafetace modelu B měla nakonec hmotnost 30,975 metrických tun a jednohlavňová lafetace A 18,5 metrických tun.  Řízení palby 127mm kanónů bylo stejné, jako na torpédoborcích I. třídy, jak (bez dalších podrobností) uvádí "Kaigun Zósen Gidžucu Gaijó". Pravděpodobně se ale jednalo centrální řízení palby založené na metodě „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). K měření vzdálenosti cíle sloužil jeden dvoumetrový dálkoměr instalovaný na vrcholu můstku. Při nočním boji bylo možné cíl ozářit 75cm světlometem instalovaným na plošině za komínem.  Protiletadlovou výzbroj – vedle možnosti použít 127mm kanóny hlavní baterie – představoval (podle Lengerera) jeden 13,2mm kulomet instalovaný na plošině za světlometem. Podle Nišidy se ale mělo jednat o jednohlavňový 40mm kanón typu HI.  Hlavní výzbroj torpédovek třídy "Čidory" představovaly dva otočné dvouhlavňové 533mm torpédomety typu 6. roku, které byly (jako na jediné třídě) opatřené čelním ochranným štítem. 5400 kg vážící torpédomety byly otáčeny manuálně a to rychlostí přibližně 5,14 °/s. Kromě čtyř 533mm torpéd typu 89 nabitých v torpédometech byla další čtyři torpéda uložena v zásobnících (po dvou na každé straně komína) s rychlonabíjecím zařízením. K zaměřování torpéd sloužily pravděpodobně torpédové zaměřovače typu 90 nebo 91 ( "(gjorai) hóiban"), které doplňovaly panely řízení palby typu 92 ( "haša šikiban").  Protiponorkovou výzbroj tvořil dvounásobný vrhač hlubinných náloží typu 94 ( "bakurai tóšaki") na zádi, který doplňoval rychlonabíjecí zásobník. Podle Lengerera je počet nesených hlubinných náloží nejasný, ale pravděpodobně se mělo jednat o devět až osmnáct kusů. Samotný zásobník u vrhače pojal šest hlubinných náloží a další dvě nálože mohly být uloženy již připravené k použití na vrhači.  Pro minolovné účely byly na zádi umístěn velký jednolodní odminovač ( "tenkan-šiki dai sókaigu") se dvěma paravány (pravděpodobně středního typu).

Problémy s nadváhou a stabilitou.

Již během stavby se zjistilo, že některé komponenty překročily plánovanou hmotnost a že plavidla budou mít problémy se stabilitou. Distribuce hmotnosti u "Čidory" a "Tomozuru" byla následující:  Kvůli těžším lafetacím 127mm kanónů musela být zesílena horní paluba (konstruktéři neměli v době návrhu projektu F-46 k dispozici skutečné hmotnosti lafetací, neboť ty byly teprve ve vývoji) a jenom samotný trup nakonec vyšel o více než 50 tun těžší. Po spuštění "Čidori" na vodu se ukázalo, že těžiště je posunuté o 300 mm výš, než předpokládal projekt. Loděnice v Maizuru o tom informovala "Kaigun kansei honbu" a pokračovala v dokončování "Čidori". Při zkušebních plavbách "Čidori" ukázala svoji nestabilitu, když při 8/10 výkonu a vychýlení kormidla o pouhých 15 ° dosahoval náklon 30 °.  Stabilita měla být zvýšena zmenšením plochy kormidla z 2,91 m na 2,33 m a instalací bočních výdutí, které začínaly na úrovni horní paluby a končily pod čarou ponoru (šířka na vodorysce tak vzrostla o 0,7 m), takže jejich větší část se nacházela (za normálního stavu) nad hladinou. Náklon při 8/10 výkonu a plném vychýlení kormidla (35 °) se podařilo snížit na méně než 20 °, což bylo považováno za dostatečné...

Incident "Tomozuru" a následná rekonstrukce.

Obdobné úpravy, které byly provedeny na "Čidori", byly provedeny i na následujících jednotkách. V ranních hodinách 12. března 1934 se v bouři při návratu z nočního cvičení převrátila torpédovka "Tomozuru", přičemž zahynulo 100 mužů posádky, včetně kapitána. Příčinou katastrofy byla malá stabilita, vlny a vítr opírající se do pravoboku, které při snaze o změnu kurzu doprava způsobily převrácení na levobok. Odpoledne téhož dne byla kýlem vzhůru driftující torpédovka nalezena a následně odtažena do suchého doku v Sasebu. Incident ukázal na podcenění stability nejenom u třídy "Čidori", ale i u dalších lodí císařského námořnictva.  Zpráva komise vyšetřující incident byla hotová 2. dubna téhož roku. Na jejím základě bylo přistoupeno k rozsáhlé rekonstrukci všech čtyř jednotek třídy "Čidori". Ta spočívala v sejmutí bočních výdutí (kvůli zajištění stabilnější dělostřelecké platformy; šířka na vodorysce se tak vrátila k původně projektované hodnotě), instalaci 98 tun balastu pod kýl, snížení můstku o jedno patro odstraněním horního můstku, snížení předního stožáru a komínu a v neposlední řadě redukci výzbroje. Torpédová výzbroj byla redukována odstraněním zadního torpédometu a zásobníků s náhradními torpédy. Zbývající dvouhlavňový torpédomet byl opatřen ochranným štítem. 127mm kanóny v zakrytovaných lafetacích byly nahrazeny za tři 120mm kanóny typu 3. roku v jednohlavňových lafetacích modelu G s ochranným štítem. Dva kanóny byly umístěny na přídi a zádi místo původních 127mm kanónů, třetí kanón byl umístěn na místo demontovaného torpédometu.  Po incidentu 4. loďstva, který odhalil nedostatečnou pevnost svařovaných trupů japonských plavidel, byly svařované spoje trupu zesíleny a zkouškový výtlak u "Čidori" vzrostl na 815 tun.

Pozdější modifikace.

Za druhé světové války došlo k posílení protiletadlové a protiponorkové výzbroje. To je nejlépe zdokumentováno na případu "Hacukari", která se dočkala kapitulace. Paravány a zadní 120mm kanón byly odstraněny. Protiletadlová výzbroj se skládala ze dvou 25mm dvoukanónů typu 96 umístěných na plošině před můstkem a na zadní nástavbě, které doplňovalo šest 25mm kanónů stejného typu v jednohlavňových lafetacích (dva na palubě po stranách můstku, jeden za světlometem na místě 13,2mm kulometu a tři na palubě na zádi) – celkem tedy deset hlavní. Konkrétní složení protiletadlové výzbroje na zbývajících jednotkách je nejasné, neboť mimo jiné záleželo i na osobních stycích velitele, či "fukučó" ( ~ výkonný důstojník) s lidmi v loděnici. Vzhledem k tomu, že se ale všechny jednotky dočkaly roku 1945, lze i u nich předpokládat obdobné úpravy.  Protiponorková výzbroj byla posílena až na 48 kusů hlubinných pum. Ty mohly být svrhávány z (pravděpodobně) dvou skluzavek na zádi a vystřelovány do boků vrhači hlubinných náloží. Bokorysy ve Fukui i "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" shodně ukazují tři vrhače na zádi – buďto se může jednat o tři dvouhlavňové (tzv. "Y-hó", či ) typu 94 nebo šest jednohlavňových (tzv. "K-hó", či ) typu 3 v zákrytu.  Další spornou otázkou ve výzbroji třídy "Čidori" je (ne)instalace hydrofonu a sonaru. Před incidentem "Tomozuru" a následnou přestavbou Lengerer jejich instalaci neuvádí. Po přestavbě měly – podle oficiálních plánů – jednotky nést sonar typu 91 a hydrofon, ale Lengerer je k jejich skutečné instalaci skeptický.  K instalaci radarů pravděpodobně nedošlo – bokorysy ve Fukui, ani "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" jejich charakteristické antény nezaznamenávají.

Třída Čidori ( "Čidori-gata") sestávala ze čtyř torpédovek ( "suiraitei") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1931 až 1934. Jednotky třídy "Čidory" vznikly jako malá, ale silně vyzbrojená plavidla, která by nespadala do limitů ustanovených londýnskou námořní konferencí. Snaha o umístění silné výzbroje na malý trup s sebou přinesla problémy se stabilitou, které v noci na 12. března 1934 vedly k tzv. Incidentu "Tomozuru" ( "Tomozuru džiken") – převrácení torpédovky "Tomozuru" za bouře. To donutilo císařské námořnictvo přehodnotit nároky na stabilitu nejenom u třídy "Čidory", ale i u všech ostatních lodí císařského námořnictva. Pro třídu "Čidory" to znamenalo přidání balastu, odlehčení nástaveb a redukci výzbroje.

The was an Imperial Japanese Navy class of torpedo boats that were built before and served during the Second World War. The design initially proved to have too much armament for its small displacement, and the capsizing of shortly after completion in heavy weather resulted in a scandal which called into question the basic design of many Japanese warships of the time. After extensive modification, the class became satisfactory sea-boats and saw service in the Battle of the Philippines and the Dutch East Indies campaign as escorts and continued in that role for the rest of the war. Three were sunk during the war and the fourth was seized by the British at Hong Kong after the end of the war, where it was scrapped later.


Pozadí vzniku.

Podle „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ 第一次補充計画 ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ マル1計画 ~ "Maru iči keikaku") mělo být postaveno dvanáct torpédoborců třídy "Hacuharu" (projekt F-45). Třídu "Hacuharu" ale provázely problémy se stabilitou, které si vyžádaly přepracování plánů rozestavěných a přestavby již existujících jednotek. Dne 15. prosince 1933 proto bylo rozhodnuto, že z třídy "Hacuharu" bude vyčleněna třída "Ariake". V rámci plánu rozvoje loďstva na fiskální rok 1933 pak mělo být postaveno pět torpédoborců nové a modifikované třídy "Ariake": "Ariake", "Júgure", "Širacuju", "Šigure" a "Murasame". Dne 19. listopadu 1934 bylo rozhodnuto o začlenění prvních dvou jednotek třídy "Ariake" zpět do třídy "Hacuharu", zatímco zbývajících šest rozestavěných ("Širacuju", "Šigure", "Murasame" a "Júdači") či teprve plánovaných ("Samidare" a "Harusame") jednotek bylo překlasifikováno na třídu "Širacuju". Ta byla stavěna podle projektu F-45D.  Podle „programu druhého kruhu“ (マル2計画 ~ "Maru ni keikaku") z roku 1934 měla k první sérii šesti jednotek přibýt ještě druhá, mírně modifikovaná, série čtyř torpédoborců ("Jamakaze", "Kawakaze", "Umikaze" a "Suzukaze"), na kterou pak navázala desetikusová třída "Asašio".

Konstrukce.

Jednotky třídy "Širacuju" vycházely z podtřídy "Ariake" předchozí třídy "Hacuharu". Vizuálně se odlišovaly tvarem můstku a instalací čtyřhlavňových torpédometů.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Hacuharu". Sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 21 000 k (15 445,5 kW) a tří vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki" s předehřívači vzduchu a přehřívači páry.

Výzbroj.

"Širacuju" nesly dva zakrytované otočné čtyřhlavňové torpédomety typu 92 modelu 2, které byly instalovány místo tříhlavňových typu 90 modelu 2 z třídy "Hacuharu". Přední torpédomet (který byl umístěn mezi oběma komíny) a zadní komín byly umístěny v ose plavidel. Toho bylo dosaženo rozdělením zásobníku rezervních torpéd pro přední torpédomet na dva menší po dvou torpédech umístěných po obou stranách zadního komínu.  127mm kanóny typu 3. roku byly lafetovány ve dvouhlavňových věžích modelu C, po jedné na přídi a zádi. Věže umožňovaly elevaci hlavní až 55°. Jednohlavňová věž modelu B modifikace 1 s pátým 127mm kanónem se nacházela na zádi před dvouhlavňovou věží.

Pozdější modifikace.

Během války byla posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů na přežívajících jednotkách. Rovněž došlo k redukci nesených náhradních torpéd. V letech 1942 až 1943 byla odstraněna jednohlavňová 127mm věž na zádi a nahrazena za trojhlavňový komplet 25mm kanónů typu 96. Byly montovány další 25mm kanóny v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání, které doplňovaly 13,2mm kulomety typu 93.  V pozdější fázi války (přibližně od roku 1943 nebo 1944) lodě nesly metrový přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a centimetrový přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům.

Třída "Širacuju" (: 白露型 "Širacuju-gata") sestávala z celkem deseti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených ve dvou sériích v letech 1933 až 1937. Jednotky třídy "Širacuju" svým designem navázaly na předchozí třídu "Hacuharu", konkrétně pak na její podtřídu "Ariake".

The were a class of ten 1st Class destroyers of the Imperial Japanese Navy in service before and during World War II, during which all ten were sunk.


Biografie.

Narodil se jako jediné dítě do rodiny Augusta Franze Landmessera a jeho ženy Wilhelmine Magdalene (rozené Schmidtpott). V roce 1931 vstoupil do NSDAP, aby nalezl lepší práci. V roce 1935 se seznámil s židovkou Irmou Eckler, za což byl vyloučen ze strany. Irmu si chtěl vzít, ale Norimberské zákony jim v tom zabránily. 29. října 1935 se jim narodila první dcera Ingrid. V roce 1937 se Landmesser s rodinou pokusil utéct do Dánska, ale byli chyceni. A protože jeho žena byla již podruhé těhotná, byli obviněni z ""hanobení rasy a krve"". Nakonec se oběma podařilo, že byli propuštěni. Landmessera nutili, aby svoji ženu zavrhl. Jelikož však ve svém vztahu pokračovali, byli odsouzeni. Landmesser byl odsouzen ke dvěma a půl roku v koncentračním táboře Börgermoor (v Belgii). Těhotná Irma Eckler byla uvězněna ve věznici Fuhlsbüttel, kde porodila druhou dceru Irene a následně pobývala v několika dalších koncentračních táborech. Je pravděpodobné, že zahynula během roku 1942 v Centru eutanázie v Bernburgu společně s dalšími 14 tisíci oběťmi.  Landmesser byl z vězení propuštěn v roce 1941. Nejdříve pracoval pro dopravní firmu Püst. V únoru 1944 byl však mobilizován a přidělen k trestnému oddílu v rámci ""Strafdivision 999"". Byl zabit v boji v Chorvatsku 17. října 1944. Toto bylo potvrzeno z dokumentů až v roce 1949.  Jejich dcery byly umístěny do sirotčince. Dcera Ingrid byla později svěřena babičce z matčiny strany, Irene byla v roce 1941 svěřena do péče pěstounů. Po smrti babičky v roce 1953 byla předána do pěstounské péče i Ingrid. Sňatek Augusta Landmessera a Irmy Eckler byl v létě 1951 zpětně uznán Senátem města Hamburku. Na podzim toho roku bylo Ingrid přiznáno příjmení Landmesser. Irene zůstalo přijmení Eckler.

Identifikace.

V roce 1996 Irene Eckler publikovala knihu "Die Vormundschaftsakte 1935–1958: Verfolgung einer Familie wegen "Rassenschande"" vyprávějící příběh její rodiny. Kniha obsahovala velké množství dokumentů, fotografií, dopisů její matky a úředních listin. Postava, kterou Irma Eckler identifikovala jako svého otce Augusta Landmessera, je zachycena na fotografii, jež vznikla 13. června 1936 a byla publikována 22. března 1991 v týdeníku "Die Zeit". Zachycuje masu lidí v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku během oslav spuštění nové lodi Horst Wessel na vodu. Většina lidí slaví tento okamžik zdviženou pravicí, krom několika jedinců. Ale pouze jediný z nich ostentativně stojí se zkříženýma rukama. Není jasné, jestli muž na fotografii je opravdu August Landmesser. Jiná rodina tuto osobu označuje jako muže jménem Gustav Wegert.

August Landmesser (24. května 1910 Moorrege - 17. října 1944 Ston, potvrzeno 1949) byl německý dělník v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku. Proslavil se jako Muž, který nehajloval na fotografii z 13. června 1936.

August Landmesser (born 24 May 1910; KIA 17 October 1944; confirmed in 1949) was a worker at the Blohm+Voss shipyard in Hamburg, Germany. He is known as the possible identity of a man appearing in a 1936 photograph, conspicuously refusing to perform the Nazi salute with the other workers. Landmesser had run afoul of the Nazi Party over his unlawful relationship with Irma Eckler, a Jewish woman. He was later imprisoned and eventually drafted into penal military service, where he was killed in action; Eckler was sent to a concentration camp where she was presumably killed.


Biografie.

Část svého dětství prožil ve Finsku (pět let) a Dánsku (čtyři roky), kde byl jeho otec reprezentantem Československých aerolinií (dnes ČSA). Sedláček v těchto zemích navštěvoval mezinárodní školy s angličtinou jako vyučovací řečí.  V roce 2001 se stal doktorem filozofie na Karlově univerzitě v Praze a spolumajitelem společnosti e-Merit. Později se účastnil programu "Yale World Fellows" na Yale University ve Spojených státech. Studentský časopis "Yale Economic Review" uvedl v roce 2006 jeho profil v článku o pěti mladých perspektivních ekonomech pobývajících v USA.  V lednu 2009 dostal od Jiřího Čunka nabídku, aby se stal kandidátem KDU-ČSL na post ministra financí a vystřídal ve funkci Miroslava Kalouska. Ve stejném měsíci se poté stal členem Národní ekonomické rady vlády (NERV), kde se stal v červnu 2011 garantem pro veřejné finance. Od TV Nova získal nabídku moderovat vlastní televizní pořad, když kamerové zkoušky absolvoval nejlépe z pozvaných kandidátů. V dubnu 2009 neobhájil svou doktorskou práci na Institutu ekonomických studií Fakulty sociálních věd UK, a protože by překročil osmiletý limit doktorského studia, byl ze studia vyloučen. Titulu Ph.D. se mu podařilo dosáhnout v roce 2017.  Sedláček působí jako hlavní makroekonomický stratég ČSOB. Přednáší ekonomii a dějiny ekonomických teorií na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy a také na University of New York in Prague. V březnu 2011 se stal členem správní rady Nadačního fondu proti korupci. Zároveň je lektorem European Leadership & Academic Institute (ELAI) v Praze.  Za svoji hlavní publikaci "Ekonomie dobra a zla", která byla již vydána mj. v angličtině a němčině, obdržel Tomáš Sedláček v roce 2012 Německou cenu za ekonomickou knihu ("Deutscher Wirtschaftsbuchpreis 2012").  Sedláček je vdovec. Jeho manželkou byla socioložka Markéta Sedláčková (1976–2020), se kterou má syna Kryštofa.

Tomáš Sedláček (* 23. ledna 1977, Roudnice nad Labem) je český ekonom a vysokoškolský pedagog. V minulosti byl poradcem prezidenta Václava Havla (2001–2003) a ministra financí (2004–2005).

Tomáš Sedláček (born 23 January 1977) is a Czech economist and university lecturer. He is the Chief Macroeconomic Strategist at ČSOB, a former member of the National Economic Council of the Czech Republic and an economic advisor to former President Václav Havel. In 2006, the "Yale Economic Review" mentioned him in an article titled "Young Guns: 5 Hot Minds in Economics". His book "Economics of Good and Evil", a bestseller in the Czech Republic, was translated into English and published by the Oxford University Press in June, 2011.


Životopis.

Narodila se v Tokiu. Její otec pracoval v jako komerční grafický designér, matka byla žena v domácnosti. Otec její umělecké ambice podporoval, ale přesto ji varoval před prací v tomto odvětví, které bylo ve své době mužskou doménou. Eiko vystudovala Tokijskou univerzitu múzických umění. Svoji kariéru začala v reklamním oddělení kosmetiské firmy Shiseido v roce 1961. Na začátku 70. let si otevřela vlastní studio. Jedním z hlavních klientů byl řetězec nákupních komplexů Parco, pro který více jak dekádu vytvářela reklamní a propagační materiály. Právě její práce pro Parco, která vykazovala eklektické, avantgardní a mezinárodní tendence, tehdy vzácně viděné v japonské reklamě, jí pomohla prosadit svojí značku a reputaci. Například její reklamy občas zobrazovaly zcela nebo téměř nahé modelky což byla v Japonsku rarita. Také příliš nezobrazovala samotné komerční produkty. V jedné televizní reklamě pro Parco, herečka a oblíbenkyně Išioky Faye Dunaway, loupe minutu a půl natvrdo uvařené vejce. Pro zimní olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002 navrhla uniformy a oblečení pro členy švýcarského, kanadského, japonského a španělského týmu. Také byla uměleckou ředitelkou návrhů kostýmů zahajovací ceremonie letních Olympijských her v Pekingu v roce 2008.  Estetika Eiko Išioky je spojení východu a západu. Eklekticky si vybírá z různých kultur i časových období. Její tvorba má gotický nádech, ale působí i dojmem z jiného světa. Často je znepokojivá až provokativní a erotická.  Zemřela 21. ledna 2012 v Tokiu na rakovinu slinivky. Několik měsíců před smrtí si v nemocnici vzala svého partnera Nicholase Soultanakise.

Kostýmní tvorba.

V roce 1985 si Išioku vybral Paul Schrader jako produkční designu k filmu, což jí stejný rok vyneslo speciální cenu na filmovém festivalu v Cannes. Eiko pracovala s Fracisem Coppolou na japonské verzi plakátu k filmu Apokalypsa, což nakonec vedlo k jejich spolupráci na tvorbě filmu Drákula za který Eiko získala Oskara. Nejvýraznějšími kostýmy ve filmu jsou svatební šaty s výrazným krajkovým nákrčníkem inspirovaným límci ještěrů a rudé brnění hraběte Drákuly, které vypadá jako odhalená vlákna svalů. Kostýmy pro film jsou inspirované také obrazy Gustava Klimta.  Svou tvůrčí prací se podílela i na filmech Cela, Pád, Válka Bohů a Sněhurka.  Tvořila i kostýmy pro divadlo a cirkus. V roce 2002 navrhla kostýmy pro akrobatickou show Cirque du Soleil, Varekai. Také režírovala hudební videoclip Cocoon islandské zpěvačky Björk.  Tvorba Eiko Išioky se nachází ve stálých sbírkách světových muzeí. Jedním z nich je například Muzeum moderního umění v New Yorku.

Ocenění.

Eiko Išioka vyhrála v roce 1987 cenu Grammy za nejlepší výtvarné zpracování alba Tutu Milese Davise a v roce vyhrála 1992 Oskara za nejlepší kostým za film Drákula, který režíroval Francis Ford Coppola. Také získala dvě nominace na cenu Tony za návrh kulis a kostýmů pro divadelní hru "M. Butterfly" v Broadway theatre. V roce 2012 byla nominována na Oskara za nejlepší kostýmy k filmu Sněhurka.

Knihy.

V roce 1990 vydala kolekci svých grafických prací v knize "Eiko by Eiko: Eiko Ishioka: Japan's Ultimate Designer". V roce 2000 vydala druhou knihu "Eiko on Stage".

Eiko Išioka (石岡 瑛子, "Išioka Eiko") (12. července 1938 Tokio Japonsko – 21. ledna 2012 Tokio) byla japonská kostýmní návrhářka a grafická designérka.

Noted for her advertising campaigns for the Japanese boutique chain Parco, her collaboration with sportswear company Descente in designing uniforms and outerwear for members of the Swiss, Canadian, Japanese, and Spanish teams at the 2002 Winter Olympics in Salt Lake City and was the director of costume design for the opening ceremony of the 2008 Summer Olympics in Beijing. She won the Academy Award for Best Costume Design for her work in Francis Ford Coppola's 1992 film "Bram Stoker's Dracula" and was posthumously nominated for an Academy Award in the same category for her work in Tarsem Singh's 2012 film "Mirror Mirror".


Časný život.

Gormé se narodila v Bronxu sefardským židovským rodičům. Její otec se narodil na Sicílii, její matka v Turecku. Mluvili doma několika jazyky, včetně Ladino, který má kořeny ve španělštině. Po absolvování vysoké školy William Howard Taft, kterou navštěvovala se Stanleym Kubrickem, našla Gormé práci překladatele. V noci studovala na City College. O víkendech zpívala v kapele vedené Kenem Greengrassem.

Diskografie.

Alba.

Solo  Se Steve Lawrence S Trio Los Panchos

Děti.

Gormé a Lawrence měli dva syny. David Nessim Lawrence (nar. 1960) je ceněný skladatel ASCAP, který složil hymnu pro High School Musical. Michael Robert Lawrence (1962-1986) zemřel ve věku 23 let na komorové fibrilace z nediagnostikovaného srdečního stavu.  Gormé a Lawrence byli v Atlantě, v Georgii, v době smrti Michaela Lawrencea, který předtím hrál v divadle Fox. Frank Sinatra, rodinný přítel, poslal své soukromé letadlo, aby letělo do New Yorku, aby se setkal s Davidem Lawrenceem, který navštěvoval školu. Po smrti svého syna Gormé a Lawrence pozastavili turné po dobu jednoho roku.

Úmrtí.

Gormé zemřela 10. srpna 2013, šest dní před 85. narozeninami, v Sunrise Hospital & Medical Center v Las Vegas po krátké nezveřejněné nemoci. Byla pohřbena na Hillside Memorial Park v Los Angeles v Kalifornii.  Lawrence vydal prohlášení: "Eydie byla mým partnerem na jevišti a v životě více než 55 let. Zamiloval jsem se do ní od chvíle, kdy jsem ji uviděl a ještě víc, když jsem ji slyšel poprvé zpívat. Je nepředstavitelné, že svět ztratil jednoho z největších popových zpěváků všech dob."

Eydie Gormé, rodným jménem Edith Gormezano (16. srpna 1928 New York – 10. srpna 2013 Las Vegas, Nevada), byla americká zpěvačka, která měla hity na popových a latinských popových žebříčcích. Zpívala sólově a se svým manželem, Stevem Lawrenceem, na albech, v televizi, na Broadwayi a v Las Vegas.

Eydie Gormé (born Edith Gormezano; August 16, 1928 – August 10, 2013) was an American singer who had hits on the pop and Latin pop charts. She sang solo and with her husband, Steve Lawrence, on albums, television, Broadway, and in Las Vegas. Gormé was a first cousin to renowned singer-songwriter-pianist Neil Sedaka.


Stavba.

Stavba nových ponorek, které by ve službě nahradily třídu "Galerna" z 80. let, je plánována od roku 1989. Od počátku 90. let vznikaly první předběžné studie a své konkrétní požadavky začalo námořnictvo definovat po roce 1997. Kontrakt na stavbu třídy byl zadán roku 2004 loděnici IZAR (nyní Navantia). Všechny čtyři objednané ponorky této třídy staví španělská loděnice Navantia v Cartageně. K zahájení prací na stavbě třídy došlo roku 2005. Původně měly být ponorky dodány v letech 2011-2014, v důsledku ekonomické krize ve Španělsku se ale termín posunul na roky 2015–2019.  V roce 2013 se během finální montáže prototypové jednotky "Isaac Peral" ukázalo, že plavidlo je oproti výpočtům o cca 100 t přetížené. Jelikož přetížení mělo negativní vliv na chování ponorky během pobytu pod hladinou (nedokázala by se vynořit), Navantia konstrukční práce pozastavila a s pomocí loděnice General Dynamics Electric Boat konstrukci plavidel výrazně upravila. Řešením se stalo prodloužení trupu ponorek vložením nové desetimetrové sekce. Nový termín dokončení prototypu byl posunut na rok 2018.  Roku 2018 bylo španělským námořnictvem oznámeno, že předání první ponorky je očekáváno roku 2021, přičemž náklady na stavbu plavidel stoupnou na 3 miliardy euro (původně to mělo být 2,13 miliardy). V polovině roku 2018 byl odhad termínu zařazení třídy posunut na roky 2022–2027 a náklady na celý program na 4 miliardy euro.  Dne 18. prosince 2019 byl v loděnici Navantia slavnostně uzavřen tlakový trup prototypové ponorky "Isaac Peral". Spuštění ponorky na vodu je plánováno na říjen 2020.  Jednotky třídy "S-80":

Konstrukce.

Ponorky mají dvojitý trup. Tlakový trup ponorky má délku 51,76 metru a průměr 7,3 metru. Celkem má dvě paluby. Největší hloubka ponoru je 350 m. Ponorky ponesou několik sonarů americké firmy Lockheed Martin a budou vybaveny i vlečným sonarem firmy QinetiQ. Lockheed Martin dodává rovněž bojový řídící systém ponorek. Výzbroj tvoří šest 533mm torpédometů. Jedna ponorka unese až 18 dlouhých zbraní. Její výzbroj mohou tvořit námořní miny, těžká torpéda typů STN Atlas Elektronik DM2A4 Seehecht a Mk 48, protilodní střely Harpoon, anebo střely s plochou dráhou letu UGM-86 Tomahawk. Pohonný systém tvoří tři diesely, jeden elektromotor a pohon nezávislý na přístupu vzduchu (AIP). Lodní šroub je jeden. Nejvyšší rychlost dosahuje 12 uzlů na hladině a 19 uzlů pod hladinou. S AIP pohonem ponorka může plout až 1440 námořních mil rychlostí 15 uzlů.

Export.

Třída se neúspěšně účastnila soutěže na náhradu ponorek australského námořnictva třídy "Collins" v rámci programu SEA 1000.

Třída S-80 je perspektivní třída AIP-elektrických útočných ponorek španělského námořnictva. Jejich stavba probíhá od roku 2007 ve španělské loděnici Navantia. Loděnice přitom využila zkušeností, které získala svou spoluprací s francouzskou loděnicí DCNS na vývoji a stavbě ponorek třídy "Scorpène". Ponorky mohou ničit hladinové lodě a ponorky, ale i provádět špionáž a speciální operace. Objednány byly celkem čtyři jednotky. Původně měly být do služby zařazeny v letech 2011–2014. Kvůli konstrukčním chybám musel být termín posunut. Dle vyjádření z roku 2018 má být první jednotka zařazena roku 2022 a poslední roku 2027.

The S-80 Plus class (or "Isaac Peral" class) is a Spanish class of four submarines in production by the Spanish company Navantia in its Cartagena shipyard for the Spanish Navy. In common with other contemporary submarines, they feature air-independent propulsion.


Hráčská kariéra.

Muzzina si na Vstupním draftu NHL 2007 vybral tým Pittsburgh Penguins. Ačkoliv byl tímto týmem draftován, nikdy s ním nepodepsal smlouvu a znovu se tak pokusil o draft v roce 2009, avšak neúspěšně, jelikož si ho žádný z týmů nevybral. Proto sezónu dohrál v týmu Sault Ste. Marie Greyhounds v kanadské juniorské lize Ontario Hockey League (OHL). Ve své poslední sezóně v OHL (2009/10) získal Max Kaminsky Trophy pro nejlepšího obránce ligy.  Jako volný hráč podepsal 4. ledna 2010 tříletou nováčkovskou smlouvu s Los Angeles Kings.  Před sezónou 2010/11 si v přípravném kempu a zápasech zajistil místo v úvodní soupisce pro tento ročník. Dne 3. listopadu 2010 byl nicméně přidělen do farmářského mužstva Kings v American Hockey League (AHL) Manchester Monarchs. Pouze šest dní nato, dne 9. listopadu 2010, byl na krátký čas povolán do prvního týmu, ale 23. listopadu ho tam opět vrátil spoluhráč Alec Martinez. V sezóně 2011/12 byl povolán z farmy v průběhu play-off Stanleyova poháru a napsán na soupisku jako náhradník, když oni vyhráli Stanley Cup nad New Jersey Devils. V této sezóně se za Kings nepředstavil v jediném zápase. Ačkoli neměl nárok, aby bylo jeho jméno vyryto na vítězném poháru, byl přesto zobrazen na slavnostním obrázku vítězného týmu.  Muzzin vstřelil svůj první gól v National Hockey League (NHL) ve svém třetím utkání v sezóně 2012/13 dne 26. ledna 2013, když překonal Jasona LaBarbera z Phoenix Coyotes. V tomto ročníku nastupoval pravidelně za Los Angeles a v základní části nakonec zaznamenal sedm branek a devět asistencí ve 45 zápasech, zatímco přidal tři asistence v 17 utkáních play-off. Byl také jmenován nováčkem měsíce za březen 2013.  Dne 12. července 2013 se Muzzin dohodl s vedením Kings na prodloužení smlouvy o 2 roky.

Reprezentační kariéra.

První start v dresu kanadské reprezentace si připsal na MS v Česku v roce 2015. S mužstvem získal zlaté medaile, když ve finálovém utkání porazili Rusko poměrem 6:1. Celkem si v desíti zápasech připsal 8 asistencí.

Jacob Muzzin (* 21. února 1989, Woodstock, Ontario) je kanadský hokejový obránce hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Toronto Maple Leafs. Předtím hrál za tým Los Angeles Kings, se kterým v sezóně 2013/2014 získal Stanley Cup. V týmu Pittsburgh Penguins, který ho v roce 2012 draftoval ze 141. pozice, neodehrál jediné utkání.

Jacob Muzzin (born February 21, 1989) is a Canadian professional ice hockey defenceman currently playing for the Toronto Maple Leafs of the National Hockey League (NHL). Originally drafted by the Pittsburgh Penguins in the 2007 NHL Entry Draft, Muzzin went unsigned and returned to the Sault Ste. Marie Greyhounds of the Ontario Hockey League (OHL) as an overage player. There he served as team captain and won the Max Kaminsky Trophy as the top defenceman in the OHL. As a free agent, Muzzin signed with the Los Angeles Kings in 2010, winning a Stanley Cup with the team in 2014.