Příběh.

Vyprávění začíná úvahou o nesnesitelném nutkání, které vypravěč charakterizuje jako Démona zvrácenosti (). Toto přemítání předchází samotnému neradostnému příběhu, jenž se vypravěč chystá zveřejnit. Domnívá se, že bylo nutno uvést některé věci, aby čtenář nebyl maten případnými nesrozumitelnostmi.  Vypravěč důkladně připravuje vraždu. Zabere mu to celé měsíce, jen stěží by mohl být nějaký obdobný čin lépe naplánován. K nekalému aktu si vybere metodu dle jistých francouzských memoárů. Napustí svíci jedem, neboť ví, že jeho oběť téměř nevětrá. Následujícího dne je oběť nalezena mrtva a vrah zdědí značný majetek. Zbaví se pečlivě zbytků svíce a nezanechá ani náznak stopy, jež by poukazovala na jeho osobu. Opájí se pocitem dokonale provedeného činu.  Časem mu však myšlenka nedá pokoje. Neodbytně se vtírá a protagonista se často přistihne, jak se polohlasem ujišťuje, že mu nic nehrozí. V jeden okamžik mu vytane na mysl vnuknutí přiznat vraždu. Dává se do běhu, pádí jako šílený ulicemi, myšlenky na něj útočí ze všech stran, dokud jej nezachytí za rameno čísi drsná ruka. Téměř v mrákotách vypustí vrah dlouho zadržované tajemství z hrdla.  Démon zvrácenosti jej vydal do rukou kata a bude na něj čekat u bran pekelných.

Analýza.

Démon zvrácenosti začíná jako esej spíše než jako fikce. Tento způsob použil Poe i v povídce Předčasný pohřeb a Nikdy se s čertem nesázej o hlavu!. Je více orientována na teorii než na samotný příběh. Autor popisuje tuto teorii zvrácenosti takto:  Tato teorie vysvětluje, že všichni lidé včetně vypravěče mají sebedestruktivní tendence a tato perverznost je vypravěčovým pokusem vyhnout se morální odpovědnosti za své činy. Vypravěčova zpověď z hlediska vraha není motivována pocitem viny, nýbrž touhou zveřejnit své činy.  Teorie E.A. Poea může být i raným pohledem na podvědomí a potlačované pocity, na toto téma se více zaměřil teprve Sigmund Freud.  Mnoho z Poeových postav vykazuje neschopnost čelit Démonu zvrácenosti, např. vrah v povídce Černý kocour a vypravěč z příběhu Zrádné srdce. Protiklad k tomuto impulzu lze spatřovat v postavě C. Auguste Dupina, který využívá rozumové schopnosti a analýzu. Jeden z příkladů, které předcházely Démonu zvrácenosti se nachází ve spisovatelově románu "Příběhy Arthura Gordona Pyma". V jedné scéně hlavní postava podlehne nepřekonatelnému nutkání vrhnout se z prudkého srázu.  Mimo to, kritici a scholaristé soudí, že Poe měl vlastního „ďábla zvrácenosti“. Autorův životopisec Jeffrey Meyers předpokládá, že Poe povídku napsal ve snaze ospravedlnit své trápení a sebedestruktivní sklony. James M. Hutchisson tvrdí, že dílo odráží Poeovu žárlivost a pocit zrady, jež vedly k veřejné nevraživosti vůči Henry Wadsworthu Longfellowovi a Nové Anglii, takzvaná „Longfellowova válka“ se objevila ve stejnou dobu, kdy Poe napsal Démona zvrácenosti. Tři měsíce po vydání povídky Poe zaútočil na bostonské literární kruhy, snažil se je oklamat svou obskurní básní Al Aaraaf během přednášky. Životopisec Daniel Stashower soudí, že Poeův pokus vyprovokovat jeho publikum a ještě více si jej znepřátelit bylo dílem Démona zvrácenosti.

Historie vydání.

Démon zvrácenosti byl poprvé publikován v červnu 1845 v americkém časopise Graham's Magazine. Mírně upravená verze se objevila v dárkové knize pro rok 1846 May-Flower.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Démon zvrácenosti:  Pod názvem Diablik zvrátenosti:

Démon zvrácenosti (v anglickém originále "The Imp of the Perverse") je krátká hororová povídka amerického spisovatele a literárního teoretika Edgara Allana Poea z roku 1845.

"The Imp of the Perverse" is a short story by 19th-century American author and critic Edgar Allan Poe. Beginning as an essay, it discusses the narrator's self-destructive impulses, embodied as the symbolic metaphor of The Imp of the Perverse. The narrator describes this spirit as the agent that tempts a person to do things "merely because we feel we should "not"."


Rodina.

Lady Eleonora Hollandová se narodila v roce 1386 v Uphollandu v Lancashire v Anglii jako jedno z dětí Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu a Alice FitzAlanové, dcery 10. hraběte z Arundelu Richarda FitzAlana. Eleonora měla stejné jméno jako její starší sestra, manželka Rogera Mortimera, 4. hraběte z March, které se říkalo Aliénor. Obě se jmenovaly po babičce z matčiny strany. Eleonořin otec byl polorodý bratr Richarda II. Anglického. Měli stejnou matku. Eleonořin bratr Tomáš Holland, 1. vévoda ze Surrey, byl v roce 1400 sťat v Cirencesteru davem rozzuřených občanů za svou roli v Epiphany Rising (neúspěšné povstání proti Jindřichovi IV.). Tomášovým dědicem hrabství Kent se stal další z Eleonořiných starších bratrů, Edmund Holland, jehož spoludědičkou se Eleonora stala.  Jejími prarodiči byli Tomáš Holland, 1. hrabě z Kentu a Jana z Kentu, matka krále Richarda II. ze svého druhého manželství s černým princem Eduardem. Prarodiči z matčiny strany pak byli Richard FitzAlan, 10. hrabě z Arundelu a Eleonora z Lancasteru.

Manželství a potomci.

Eleonora se 23. května 1399 stala první manželkou sira Tomáše Montacuta, syna Jana Montagu, 3. hraběte ze Salisbury a Maud Francisové. V době svatby jí bylo třináct let. Tomáš se později stal jedním z nejdůležitějších velitelů Stoleté války. Eleonora nepřevzala titul hraběnky ze Salisbury do 14. června 1409, kdy byl titul hraběte ze Salisbury Tomášovi nominálně obnoven. Tomáš dosáhl navrácení majetku, který byl zabaven jeho otci za účast na povstání Epiphany, za kterou byl v roce 1400 spolu s Eleonořiným bratrem Tomášem popraven. Eleonořin strýc Jan Holland, 1. vévoda z Exeteru, který byl také součástí spiknutí, rozvášněnému davu unikl a byl chycen v Essexu, poté byl na příkaz Eleonořiny tety, Jany FitzAlanové, tchyně Jindřicha IV., popraven.  Tomáš a Eleonora si vytvořili domov v Bisham Manor v Berkshire. Měli spolu jednu dceruː  Eleonora zemřela někdy po roce 1413. Pohřbena byla v opatství Bisham.  Tomáš se podruhé oženil před rokem 1424. Jeho druhou manželkou se stala Alice Chaucerová, vnučka věhlasného autora Geoffreyho Chaucera. Jejich manželství bylo bezdětné. Tomáš byl 27. října 1428 smrtelně raněn při obléhání Orléans a zemřel po několika dnech, 3. listopadu 1428.  Alice, dcera Tomáše a Eleonory, se stala po otci suo jure 5. hraběnkou ze Salisbury. Přes Alici byla Eleonora babičkou Richarda Nevilla a prababičkou Cecílie Bonvillové, která se stala jednou z nejbohatších anglických dědiček 15. století. Eleonora byla také pra praprababičkou královny Kateřiny Parrové, šesté a poslední manželky Jindřicha VIII.

Eleonora Hollandová (1386 – po roce 1413) byla anglická šlechtična, dcera Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu, nevlastního bratra krále Richarda II. Byla první manželkou Tomáše Montagu, 4. hraběte ze Salisbury.

Eleanor Holland, Countess of Salisbury (1386- after 1413), was an English noblewoman, the daughter of Thomas Holland, 2nd Earl of Kent, a half-brother of King Richard II of England. She was the first wife of Thomas Montagu, 4th Earl of Salisbury. One of her brothers was Edmund Holland, 4th Earl of Kent, to whom she was co-heiress. She is not to be confused with her eldest sister Alianore Holland, Countess of March who bore the same name.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Narodil se v Madridu, kde se v mládí připojil k juniorce Real Madrid. V roce 2008 se dostal do Real Madrid Castilla, který byl v Segunda División B s nimiž si zahrál 22. února 2008 první celý zápas proti klubu AD Alcorcón, jeho tým prohrál 0-1.  Dne 11. prosince 2009 poprvé se učastnil s A týmem zápasu proti Valencia CF. Tehdy byl klub trénovaný Manuelem Pellegrinim. Svůj debut v A týmu měl 4. dubna téhož roku, kde v 90. minutě střídal Gonzalo Higuaína. Tehdy Real Madrid vyhrál 2–0 proti Racing de Santanderu.

Bolton Wanderers.

Do klubu Bolton Wanderers z Premier League přestoupil za nezveřejněný poplatek dne 27. července 2010. Za Bolton Wanderers vstřelil svůj první gól 31. března 2012, v zápase proti klubu Wolverhampton Wanderers FC, kde jeho tým zvítězil 3-2. Na konci sezóny 2012–13 byl zvolen hráčem roku v Bolton News, kde získal 37% hlasů: Marc Iles napsal: ""... toto bylo období, kdy se bývalý hráč Realu Madrid Marcos Alonso vypracoval a stal se stálým hráčem, oporou týmu, a někým kdo pomůže klubu k velkým úspěchům""

Fiorentina.

V květnu 2013 podepsal tříletou smlouvu s italským klubem ACF Fiorentina, přestože dostal nabídku na novou smlouvu od manažera Boltonu Dougieho Freedmana Dne 30. prosince poté, co odehrál devět oficiálních zápasů, oznámil prezident klubu Sunderlandu AFC, že se 1. ledna 2014 k nim připojí Alonso na roční hostování. Svůj první zápas za Sunderland AFC odehrál 7. února 2014. Na ploše byl 90 minut a podílel se na vítězství 2–1 nad Manchester United FC v ligovém poháru. V tomto zápase také získal oscenění nejlepšího hráče zápasu. Účastnil se také finále ligového poháru 2. března, ale tým nedokázal odvrátit prohru 1-3 proti Manchester City FC, celkově odehrál 20 zápasů napříč všemi soutěžemi, pomohl také k umístění ve středu tabulky a udržení Sunderlandu FC v Premiere League.  Když se vrátil z hostování, stal se automaticky volbou do základní sestavy a během dvou sezón odehrál 70 zápasů za ACF Fiorentina. Dne 19. března 2015 dal svůj první gól a pomohl k vítezství 3-0 nad AS Řím v 16. kole Evropskou ligu UEFA.

Chelsea.

Dne 30. srpna 2016 se po 85. zápasech a 5 gólech za ACF Fiorentinu, připojil k Chelsea FC za cenu okolo 24 millionů liber. Prvních 120 minut odehrál 20. září 2016 v zápase Leicester City FC v EFL Cupu, kde zvítězili 4-2. a o 4 dny později hrál poprvé v ligovém zápase proti Arsenalu FC, jenž vyhráli 3-0, na lavičku odešel v 55. minutě, kdy ho vystřídal Francesc Fàbregas.  Svůj první klubový gól vstřelil 5. listopadu 2016 proti Evertonu FC na Stamford Bridge, a další dva góly vstřelil na King Power Stadium, kde s klubem slavil vítězství 3–0 proti Leicesteru City FC.

Marcos Alonso Mendoza ( ["ˈmarkos aˈlonso menˈdoθa"], * 28. prosince 1990) je španělský fotbalový obránce a reprezentant momentálně působící v Chelsea FC.

Marcos Alonso Mendoza (; born 28 December 1990) is a Spanish professional footballer who plays as a left back or a wing back for club Chelsea and the Spain national team.


Popis.

Snovačka jedovatá je dlouhonohý pavoukovec s velkým zadečkem a výrazně menší hlavohrudí. Samice jsou podobně jako u jiných pavouků výrazně větší než samci (bez končetin jsou až 3 cm dlouhé, s končetinami 4–5 cm) a mají leskle černé tělo s oranžově až červeně zbarvenou skvrnou na zadečku připomínající tvar přesýpacích hodin. Samci jsou až o polovinu menší než samice (měří až 0,9 cm, s končetinami 2 až 3 cm), mají delší končetiny a menší hlavohruď, obvykle jsou tmavě hnědí a na rozdíl od samice postrádají oranžovou až červenou skvrnu na zadečku. Mladí jedinci mají o něco tlustější hlavohruď a kratší končetiny.  Nápadné zbarvení na zadečku samic slouží jako výstraha pro masožravé živočichy. Případy, kdy nějaký větší živočich snovačku napadne a zkonzumuje, nejčastěji končí úmrtím nebo vážnými zdravotními potížemi.

Chování.

Snovačka jedovatá se nejčastěji vyskytuje poblíž lidských obydlí, nejčastěji na půdách, ve sklepech, skladech, parcích nebo na zahradách, kde má snáze dostupnou potravu a úkryt.  Podobně jako ostatní pavoukovci žije většinu roku samotářským způsobem života a partnera vyhledává pouze v období páření.

Potrava.

Na chytání potravy si staví trojrozměrnou síť s lepkavým středem, do které chytá nejčastěji mouchy, kobylky, sarančata, můry nebo motýly. Loví však i pozemní živočichy, jako např. mnohonožky, stonožky, štíry, nebo jiné druhy menších pavoukovců. Poté, co se kořist zaplete do sítě, opustí snovačka jedovatá svůj úkryt, svou kořist zabalí do pevných lepkavých vláken a nakonec do ní vpustí jedním kousnutím vysoce účinný jed, který začne působit zhruba po deseti minutách. Než se tak stane, svou obalenou kořist pevně drží svými dlouhými končetinami. Poté, co ucítí, že se její puls zastavil, svou kořist pomalu zkonzumuje.

Rozmnožování.

Snovačka jedovatá se množí pohlavně. Samice před spářením vypouští zvláštní výměšek, který přitahuje samce žijící v okolí. Po spáření samce zabije, díky čemuž dostala i svůj alternativní název "černá vdova". Svá vejce ukládá do kulovitého útvaru z jemných vláken, kde jsou dobře zamaskována a chráněna před vnějšími podmínkami. Během jednoho léta může naklást čtyři až devět snůšek, přičemž může každá obsahovat i více jak 200 vajíček.  Jejich inkubační doba trvá obvykle dvacet až třicet dnů. I přesto, že klade vysoké množství vajíček, jich přežívá obvykle méně jak sto. Počet mláďat závisí především na dané teplotě, množství dostupné potravy a účinnosti úkrytu, ve kterém pobývají. Samostatná jsou již ve dvou až čtyřech měsících, ale plně nezávislá na matce jsou až po šesti až devíti měsících života. Samice se mohou dožívat i více jak čtyř let, průměrná délka života samců je výrazně nižší.

Jed.

I přes její malou velikost je její jed vysoce účinný a patří mezi jeden z nejúčinnějších v řádu pavouků (bývá dokonce označován za silnější než jed chřestýšů, kober nebo korálovců). Podobně jako u mnohých jedovatých pavouků nemá přitom příliš silné a velké chelicery. V případě kousnutí od dospělé samice se do kůže dostane až jeden milimetr z celé jedné chelicery, přičemž se tak do těla dostane dávka jedu postačující k usmrcení. Výrazně menší samci mají i menší jedovou účinnost a v případě kousnutí od samce většinou smrt nehrozí, ale objevují se vážné a nepříjemné zdravotní problémy, které bývají zvláště výrazné u starších lidí a dětí.  Jed snovaček začne působit již po několika minutách a v postižené oblasti se může objevit otok velký až 15 cm. I přes její rozsáhlý areál rozšíření jsou však smrtelná kousnutí vzácná a vyskytují se pouze v 5 % případů, například mezi lety 1950 až 1959 jich bylo ve Spojených státech amerických zaznamenáno 63. Kvůli dopravě se občas dostane i do jiných částí světa, kousnutí bylo již zaznamenáno např. v Dánsku nebo ve Švédsku.

Snovačka jedovatá ("Latrodectus mactans"), široce známá také pod názvem černá vdova, je vysoce jedovatý pavouk z čeledi snovačkovitých rozšířený v Severní a Střední Americe.

Latrodectus mactans, known as southern black widow or simply black widow, and the shoe-button spider, is a venomous species of spider in the genus "Latrodectus". The females are well known for their distinctive black and red coloring and for the fact that they will occasionally eat their mate after reproduction. The species is native to North America. The venom is seldom fatal to healthy humans.


Životopis.

Lisa Jane Smithová se narodila 4. září. Její rodiče se jmenují Glenn Carroll Smith a Kathryn Jane Cecilia Smithová. Protože je však Lisa Jane velice háklivá na svůj věk, není přesně známo, ve kterém roce se narodila. Některé zdroje uvádějí rok 1958, většina se však shoduje na roku 1965.  Studovala hned na několika vysokých školách. Nejprve vystudovala na University of California, Santa Barbara angličtinu a experimentální psychologii, poté studovala na University of California, Berkeley a na San Francisco State College.  Předtím, než se začala pořádně věnovat psaní, byla Lisa Jane učitelkou.  Je svobodná a bezdětná.

Kariéra spisovatelky.

Její spisovatelská kariéra se pořádně "rozjela" v momentě, kdy jí přišla nabídka na práci od Alloy Entertainment, kam poslala ukázku své v současnosti asi nejznámější a mezi mladými čtenáři nejoblíbenější série - "Upířích deníků" (v anglickém originále "The Vampire Diaries"). To bylo v roce 1990. Od té doby až do roku 1998, kdy si udělala od psaní poněkud delší, desetiletou přestávku, napsala ještě další spoustu knih, ať už samostatných nebo v sérii.  V roce 2008 se Lisa Jane vrátila s několika novými knihami. Dvě její série - "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") a "Tajný kruh" (v anglickém originále "The Secret Circle") - se navíc dočkaly i televizního zpracování a v podobě seriálu je vysílá americká televizní stanice The CW.  O tom, že jsou její knihy slavné, svědčí i to, že velká část z nich byla nebo ještě je bestsellery a některé byly přeloženy do více než pětatřiceti jazyků.

Literární dílo.

Série Upíří deníky (The Vampire Diaries).

"Upíří deníky" pojednávají o Eleně, lidské dívce, která se setkává s dvěma bratry - upíry. S hodným a laskavým Stefanem a zlým a nebezpečným Damonem. Elena podléhá kouzlu obou bratrů. Zahrávat si s nadpřirozenem však není pro Elenu ani její přátele vůbec bezpečné.  Lisa Jane je autorkou sedmi knih série. Zbylé tři knihy jsou napsány neznámým autorem, ačkoliv jako autorka je uvedena ona. Nakladatelství Alloy Entertainment totiž vlastní práva na knihy, a protože se jim nelíbilo, jakým směrem se děj ubíral, Lisu Jane vyhodili a nahradili ji anonymním autorem.

Trilogie Stefanovy deníky (Stefan's Diaries).

Tato podsérie pojednává o událostech, které předcházely ději "Upířích deníků". Autorkou však není Lisa Jane, ale producenti seriálu.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílá americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu jsou Julie Plec a Kevin Williamson. V hlavních rolích hrají Nina Dobrev (Elena Gilbert/Katherine Pierce), Paul Wesley (Stefan Salvatore) a Ian Somerhalder (Damon Salvatore).

Trilogie Tajný kruh (The Secret Circle).

"Tajný kruh" je trilogie, která pojednává o jedné z postav Kruhu čarodějů a čarodějek, Cassie Blake. Spolu se zbytkem Kruhu se Cassie musí postavit lovcům čarodějů, aby zachránili sami sebe. Během doby, kdy Kruh řeší otázku přežití, se však Cassie nebezpečně sbližuje s jiným členem kruhu, Adamem, který už však přítelkyni má. Mezi Cassie a Adamem je ale neuvěřitelná chemie a navíc je jejich osud vepsán ve hvězdách.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílala stejně jako "Upíří deníky" americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu byli Andrew Miller a Kevin Williamson. V hlavních rolích hráli Britt Robertson (Cassie Blake), Thomas Dekker (Adam Conant), Phoebe Tonkin (Faye Chamberlain) a další.  Pro nízkou sledovanost a pomalý vzestup seriálu byla natočena pouze jedna řada a seriál byl i přesto, že měl ke konci velké množství nedořešených zápletek, ukončen.

Série Říše Temnot (Night World).

V překladu vyšlo 8 dílů.

Lisa Jane Smithová (* 4. září 1958 nebo 1965, Fort Lauderdale, Florida), známá jako L. J. Smithová, je americká spisovatelka. Píše knihy převážně pro mládež. Její knihy jsou různých literárních žánrů, nejčastěji však píše fantasy s prvky romance.

Lisa Jane Smith is an American author of young adult fiction best known for her best-selling series "The Vampire Diaries", which has been turned into a successful television show. Her books, particularly "The Vampire Diaries" and "Night World", have been in the "New York Times" Best Seller list and have been nominated for five awards.


Obecné.

Tento styl se však neustále vyvíjí, protože je založen na současné populární kultuře a na současném dění „na ulici“.To je důvod proč je tak problematické jej přesně definovat. Přesto existují jisté obecné znaky, podle nichž můžeme streetwear identifikovat. Základním znakem je, že se jedná hlavně o oblečení ležérní, pohodlné, jako je tričko, džíny, tenisky a kšiltovka. Dále se dají snadno identifikovat podle velkých potisků, které obsahují logo, nebo jméno značky umístěných někde na oblečení, či doplňcích. Ačkoliv je to oblečení stvořené pro každodenní nošení, najdou se i tací, kteří se jej nechtějí vzdát vůbec nikdy. Některé celebrity jako Kanye West, nebo Pharrell Williams, jsou schopni si jej vzít i na červený koberec.

Původ.

Obecně se bere, jako původ hnutí Los Angeles ne přelomu 70. a 80. let dvacátého století. Shawn Stussy, tamní designer surfů, začal vyrábět potištěná trička, na která umístil stejnou značku, kterou označoval i svá surfařské prkna. Když se svým nápadem začínal, nabízel své trička na kapotě svého vozu. Později, když si jeho nabídka získala svou oblibu mezi lidmi, začal je dodávat i do butiků. Tímto upevnil podstatu definice „streetwear“ jako rozmanitý, životní styl založený na značce trička a iluzi pocitu její exkluzivity. Ta je podpořena limitovanou, nebo sběratelskou edicí kusů, jako jsou malosériově vyráběné tenisky od předních producentů sportovního oblečení. Mnoho lidí také zastává názor, že streetwearové oblečení se objevilo jako reakce na masově vyráběné oblečení z obchoďáku.

Historie.

Na počátku se streetwearové značky nechaly esteticky inspirovat od punkového stylu „udělej si sám“ a pozdější hip hop kulturou. Známé značky jako Adidas a Kangol se vytvořily a připojily k začínající hip hop kultuře v 80. letech. Značka Nike ovládla svými teniskami ulice na přelomu 80. a 90. let, když se jim povedlo na svou stranu od konkurenční společnosti Adidas, přetáhnout začínající basketbalovou hvězdu Michaela Jordana. Ostatní značky, mezi které patří Champion, Carhartt a Timberland jsou úzce propojené s hip hop scénou, jako jsou Wu-Tang Clan a Gang Starr. Od poloviny do konce 90. let měl velký vliv na streetwearový styl americký profesionální sport. Kluby jako jsou notoricky známí Chicago Bulls, přinesly do ulic své klubové kšiltovky a bundy. S příchodem tzv. „bling“ hip hop kultury, která odkazuje na okázalé a propracované šperky a doplňky, jsme mohli sledovat vzrůst popularity luxusních značek, jako jsou Gucci, nebo Fendi, a to jen díky tomu, že se objevovaly v hip hopových videích. V pozdních 90. létech si streetwearové značky zašly pro inspiraci do Japonska. Japonské značky vzaly své oblečení na úplně novou úroveň. Do „směsi“ přidali pop kulturní vlivy, jako jsou hračky, hry, anime a mnohé další. Po roce 2000 začal být významným činitelem internet a komunikace. Existence internetu umožnila všem, kdo měli zájem projevit svou kreativitu, vytvořit si svůj styl, nebo jen vyjádřit svůj názor. A jak se ukázalo, takových bylo mnoho.  V současnosti existuje již v podstatě nekonečná řada značek, které se hlásí ke streetwear kultuře a neustále přibývají další. Mezi nejznámější značky patří například Supreme, A Bathing Ape (zkráceně BAPE), Palace, Thrasher, 10 Deep, Black Scale, HUF, AMMO, Versace, Stussy, Anti Social Social Club, Hood By Air, North Face, Billionare Boys Club, Vans. Jako zastupitele českých značek můžeme uvést Girls Without Clothes, Life Is Porno, Pattern, My dear a další.

Streetwear, v doslovném překladu „pouliční oblečení“ je osobitý styl oblékání, který má svůj původ v subkultuře basketbalistů, surfařů a skejťáků, která se dále rozrostla o prvky hip hop módy, japonské street módy a takzvané haute couture (pojem označující oblečení šité na míru a vyrobené v Paříži).

Streetwear is a style of casual clothing which became global in the 1990s. It grew from California surfskate culture, and eventually New York hip hop fashion to encompass elements of sportswear, punk and Japanese street fashion. Eventually haute couture became an influence. It commonly centers on "casual, comfortable pieces such as jeans, T-shirts, baseball caps, and sneakers", and exclusivity through intentional product scarcity. Enthusiasts follow particular brands and try to obtain limited edition releases.


Život.

Narodil se v rodině hodináře a řezače gemů a reliéfů, od kterého dostal své první umělecké (především kreslířské) vzdělání. Mezi jeho předky patřil sochař Ambrogio Barocci. Ve 40. letech odcestoval ke svému strýci do Pesara, kde se seznámil s vévodou Francescem Mariou della Rovere, který se stal jeho podporovatelem.  Roku 1548 pravděpodobně odcestoval do Říma, kde se věnoval zejména kopírování Raffaelových děl (se kterými se seznámil už v Urbinu – Raffael byl urbinský rodák). Jeho dílo ovlivnil Tizian, francouzský malíř Melozzia da Forlì a práce Battisty Franca.  V 50. letech navštívil další italská města – Parmu, Benátky, Florencii i Bolognu. Slávu si však získal až po návratu do rodného Urbina, kde ho očarovaly díla Antonia da Correggia; díky tomu se stal jeho vynikajícím následovníkem. Už ve zhruba 25 letech dostal nabídku na obraz pro dóm v Urbinu, který v letech 1557-58 vytvořil ("Umučení svatého Šebestián"a).  V roce 1560 se opět vydal do Říma, tentokrát už jako poměrně známý malíř, a tam dostal spolu s Federicom Zuccarim nabídku vyzdobit malbami některé místnosti vatikánského Belvederu, ale tuto práci nedokončil – důvodem byl pokus o otrávení jedem přidaným do salátu během malířského pikniku. V důsledku toho s u něj rozvinulo onemocnění, ze kterého se až do konce života plně nevyléčil – trpěl slabostmi a bolestmi a tedy mohl denně pracovat jen po omezenou dobu.  Po uzdravení se roku 1565 vrátil do Říma pracoval na výzdobě dómu v Perugii a kostela v Urbinu. Dostal pozvání na královský dvůr od florentského velkovévody, císaře Rudolfa II. a krále Filipa II., ale ani jedno z nich nepřijal a místo toho zůstal až do smrti ve svém rodišti, kde neměl nouzi o zakázky.  Barocciho díla se doposud nacházejí v různých italských kostelech, ale taky v různých muzeích v Bruselu, Madridu, Drážďanech, Mnichově, Petrohradě, Turíně a v mnohých dalších. V České republice je však téměř neznámým autorem.

Federico Barocci, vlastním jménem "Federico Fiori", známy jako "Baroccio, Barozzi, Fiori da Urbino" (asi 1533 Urbino, Itálie – 30. září 1612, Itálie) byl italský malíř. Jeho práce leží na pomezí manýristického a barokního umění.

Federico Barocci (c. 1535 in Urbino – 1612 in Urbino) was an Italian Renaissance painter and printmaker. His original name was Federico Fiori, and he was nicknamed Il Baroccio. His work was highly esteemed and influential, and foreshadows the Baroque of Rubens.


Pozadí vzniku.

Konstrukce budoucích těžkých křižníků třídy "Furutaka" má své kořeny v návrzích japonských průzkumných křižníků ( "teisacu džunjókan"). Požadavky na jejich stavbu se před první světovou válkou objevovaly v návrzích plánů rozvoje loďstva (1910: jeden, 1911: dva, 1914: tři 6000T s výzbrojí čtyř 200mm kanónů), ale žádný z nich nebyl realizován. Myšlenka průzkumného křižníku ale nezapadla a "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) následně požadoval vypracování dalšího návrhu. Dne 22. září 1916 předložil "Kaigun gidžucu honbu" ( ~ námořní technický úřad) návrh 7200T průzkumného křižníku. Ten měl být – při normálním výtlaku 7200 T, s rychlostí 36 uzlů (66,7 km/h) a se 76mm bočním pancéřovým pásem – vyzbrojen nejméně dvanácti 140mm kanóny typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla (4xII) a v jednohlavňových lafetacích na bocích. Výzbroj mělo doplňovat osm pevných 610mm torpédometů (4xII). Již u tohoto návrhu byla zvažována i alternativní výzbroj založená na právě vyvíjených 200mm kanónech typu 3. roku.  Dne 29. srpna 1916 zveřejnilo americké námořnictvo svoje plány na výstavbu loďstva (), které (kromě jiného) předpokládaly stavbu deseti 7100T (normálního výtlaku) průzkumných křižníků (). Ty měly dosahovat rychlosti 35 uzlů (64,8 km/h) a být vyzbrojeny osmi šestipalcovými (152,4 mm) kanóny a čtyřmi torpédomety. Po dalších úpravách z nich vzešla třída "Omaha".  Samotné schválení amerického plánu – i když Japonci ještě neznali jeho detaily – urychlilo schválení japonského plánu 8-4, ke kterému došlo 14. července 1917. Tento plán kromě jiného počítal se stavbou tří 7200T průzkumných křižníků podle projektu ze září 1916. V polovině roku 1917 se Japonci dozvěděli plánované parametry amerických průzkumných křižníků, a ještě v létě téhož roku nařídil "Kaigun gunreibu" plán 8-4 modifikovat. 7200T průzkumné křižníky byly z plánu vyřazeny a "Kaigun gidžucu honbu" začal pracovat na projektu 8000T průzkumného křižníku.  Koncept 8000T průzkumného křižníku vycházel ze 7200T návrhu a ve verzi z počátku roku 1918 se mělo jednat o průzkumné křižníky schopné dosáhnout rychlosti 35,5 uzlů (65,75 km/h), s normálním výtlakem 8000 T a výzbrojí deseti až dvanácti 140mm kanónů typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla. Již se objevilo pyramidové uspořádání tří lafetací na přídi

Klasifikace a pojmenování.

Podle "Gunkan ojobi suiraitei ruibecu tókjú hjódžun" ( ~ Standardy pro klasifikaci tříd válečných lodí a torpédovek) z 21. března 1898 spadaly jednotky projektu 7500T křižníků do kategorie křižníků 1. třídy ( "ittó džunjókan"), jelikož jejich výtlak přesahoval 7000 T. Rovněž se o nich oficiálně hovořilo jako o křižnících třídy A ( "kó-kjú džunjókan"), přičemž toto označení se spolu s pořadovým číslem používalo do doby, než byla jednotkám přidělena jména: 11. srpna 1922 se z křižníku třídy A č. 2 stala "Furutaka" a 9. října bylo křižníku třídy A č. 1 přiděleno

Konstrukce.

Trup.

Hiraga – k 1. červnu 1922 povýšený na "zósen šóšó" ( ~ kontradmirál–lodní konstruktér) – navrhl trup 7500T křižníků s ohledem na dosažení co největší rychlosti. Vzhledem k délce (projektovaná jako 181,356 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) tak měly křižníky třídy "Furutaka" nejužší trup (projektováno 15,480 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) ze všech japonských křižníků – poměr délky k šířce byl téměř 11,72. Dalším prostředkem k dosažení vysoké rychlosti bylo využití pancéřování jako integrální části trupu, což zvyšovalo pevnost trupu a vedlo

Podpalubí.

Podpalubí bylo rozčleněno na jednotlivé paluby. Ty byly v přední části trupu (až po kotelny začínající žebrem č. 111) celkem čtyři, na zádi (od zadní strojovny, mezi žebry č. 237 a 297) se jejich počet snížil na tři a nakonec (od žebra č. 297) na dvě. Od nejspodnější vzhůru se jednalo o:  Celý trup uzavírala

Pancéřování a protitorpédová obšívka.

Životně důležité prostory trupu (kotelny a strojovny) krylo slabé pancéřování, které mělo chránit pouze proti 15cm granátům vypáleným ze vzdálenosti 12 000 až 15 000 metrů. Na ochranu proti 203mm granátům (budoucích) těžkých křižníků ale pancéřování nestačilo. Jako materiál byla zvolena kombinace plátů z NVNC (nová necementovaná ocel Vickers) a vysokotažné oceli o celkové hmotnosti 1147,8 metrických tun (tj. 12,1 % z 2/3 zkouškového výtlaku).  Boční pás z NVNC oceli o tloušťce 120 liber (76,2 mm) byl dlouhý 262,1 stop (78,888 m) a po většinu své délky vysoký 13 stop a 6 palců (4,115 m). Od

Pohon.

Kotelny.

Sekce kotelen se nacházela mezi příčnými žebry č. 111 a 185 a tvořilo jí celkem sedm kotelen. Přední kotelna číslo 1 zabírala celou šířku vnitřního trupu mezi žebry 111 a 125 a jako jediná nebyla rozdělena centrální vodotěsnou přepážkou. Nacházely se v ní vedle sebe dva střední tříbubnové vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B) číslo 1 a 2. Za kotelnou č. 1 se mezi žebry 125 a 149 nacházely kotelny č. 2 (na pravoboku) a č. 3 (na levoboku),

Strojovny.

Za kotelnami se nacházely čtyři strojovny: přední č. 1 na levoboku a č. 2 na pravoboku mezi žebry č. 185 a 211 a zadní č. 3 na levoboku a č. 4 na pravoboku mezi žebry č. 211 a 237. V každé strojovně se nacházela jedna sestava v Japonsku vyrobených parních turbín zahraniční konstrukce. U "Kako" to byly firmou Kawasaki vyrobené turbíny Brown-Curtis, o celkové hmotnosti 203,4 metrických tun (+ dalších 135 t převodovky) zatímco "Furutaka" měla turbíny Parsons o hmotnosti 200 metrických tun (+ dalších

Pomocné systémy.

Elektřinu vyráběly celkem čtyři motorgenerátory se spalovacími motory o celkovém výkonu 315 kW. Jednalo se o dva 90kW a dva 67,5kW generátory, umístěné v pomocných strojovnách na skladovací palubě před kotelnami a za zadními strojovnami. Palubní síť byla napájena 225 V stejnosměrného proudu. Většinu větráků v kotelnách a strojovnách, pump a zdviží poháněly elektromotory.  Ovládání vyváženého kormidla zajišťovaly hydraulické písty, které byly poháněny jedním dvouválcovým vertikálním parním strojem.

Hlavní nástavba.

Současně se stavbou 7500T křižníků probíhalo zpracování návrhu 10 000T křižníků – budoucí třídy "Mjókó". Pro ně "zósen šósa" ( ~ korvetní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto navrhl v roce 1923 pagodovitý stěžeň, který měl nést zaměřovač

Výzbroj.

Primární baterie.

Hlavní výzbroj 7500T křižníků tvořilo po dokončení šest nových 200mm kanónů typu 3. roku lafetovaných na třídě "Furutaka" (resp. v té době "Kako") v šesti jednohlavňových zakrytých lafetacích modelu A umístěných v ose plavidla: po třech na přídi a zádi lodě, přičemž prostřední lafetace v každé trojici byla vyvýšená. Lafetace – nejednalo se o skutečné dělové věže, neboť pod nimi chyběla barbeta chránící muniční zdviže – byly číslovány odpředu dozadu jako č. 1 až 6. Hmotnost každé lafetace byla 57,5 metrických tun, čímž se ušetřilo celkem 105 metrických tun hmotnosti oproti třem dvouhlavňovým dělovým věžím modelu C, které byly v době dokončování křižníků "Furutaka" a "Kako" teprve ve vývoji a které byly použity na následující třídě "Aoba".  Rovněž doprava munice k dělům byla řešena s důrazem na úsporu hmotnosti, což se nepříznivě projevilo na rychlosti střelby: zatímco teoretická kadence byla pět ran za minutu, v praxi to nebyly ani dvě rány

Sekundární baterie a protiletadlová výzbroj.

Sekundární baterii ( "fukuhó"), kterou bylo možno použít i proti vzdušným cílům, představovala čtveřice 76,2mm kanónů typu 3. roku s hlavní délky 40 ráží. Kanóny byly umístěny na

Torpédomety.

V rámci doktríny "Kantai kessen" ( ~ loďstvo rozhodující bitvy) kladlo císařské námořnictvo – zejména po podepsání washingtonské dohody – důraz na noční torpédové útoky prováděné torpédoborci a podporované křižníky. Císařské námořnictvo (konkrétně "Kaigun gunreibu" za podpory "Suiraibu" [ ~ torpédová sekce] – druhé sekce "Kaigun kansei honbu") proto požadovalo silnou torpédovou výzbroj i u 7500T křižníků.  Kvůli vysokým volným bokům v centrální části plavidel (projektovaným na 5,58 m), kde měly být torpédomety umístěny, nebylo možné umístit torpédomety na horní palubu, neboť vypuštěná torpéda by vstupovala do vody pod nevhodným úhlem. "Kaigun gunreibu" si prosadil instalaci torpédometů na střední palubě, proti čemuž Hiraga (tehdy ještě jako "zósen taisa") protestoval. Umístění torpédometů s torpédy (včetně náhradních) do uzavřených prostor a v případě zadních torpédoven dokonce přímo nad strojovnami, považoval za velmi nebezpečné – hlavice každého torpéda typu 8. roku (éry Taišó: "8-nenšiki" – tj. roku 1919) obsahovala

Prostředky řízení palby.

Palba kanónů hlavní baterie byla řízena centrálně metodou „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). Primární zaměřovač typu 14 ( "14-šiki hóiban sódžu sóči") se 6,4cm dalekohledem mohl řídit palbu hlavní i sekundární baterie jak proti hladinovým, tak i vzdušným cílům a nacházel se na "šuhó šageki šo" – nejvýše umístěné platformě můstku. Sekundární zaměřovač téhož typu se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie ( "šuhó jobi šiki šo") za zadním komínem na nástavbě hangáru. Zaměřovače doplňovaly dva "sokutekiban" typu 13 umístěné po jednom na levém a pravém boku "sokuteki šo". K výpočtům změny vzdálenosti cíle sloužily "henkjo ricuban" typu 11 umístěné rovněž na "sokuteki šo". O úroveň níž se na každém křídle plošiny navigačního můstku nacházel jeden zaměřovač torpéd typu 14 ( "14-šiki (gjorai) hóiban") integrovaný s dalekohledem a vedle něj další dalekohled.  Zatímco "sokutekiban" zjišťovaly kurz a rychlost cíle a zaměřovače pak samotné zaměření, ani jeden z těchto prostředků řízení palby by nefungoval bez znalosti vzdálenosti cíle. Tu měřily celkem čtyři 3,5m koincidenční dálkoměry typu 14 ( "14-šiki sokkjogi") umístěné ve věžičkách. První pár se nacházel na obou křídlech navigačního můstku a druhý pár byl umístěn na bocích záložní platformy řízení palby nad hangárem.

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Projekt 7500T průzkumných křižníků počítal s nesením nejméně jednoho letounu pro zajištění vzdušného průzkumu, čímž by se rozšířily průzkumné možnosti nových křižníků. Roku 1924 byl v Japonsku zahájen výzkum katapultu, ale jelikož ten nebyl v době dokončení prvních dvou 7500T křižníků ještě hotov, bylo rozhodnuto instalovat jako provizorium vzletovou plošinu. Byla vybrána modifikovaná varianta německé vzletové plošiny typu Heinkel ( "Hainkeru-šiki kassódai"), která byla v květnu a červnu 1925 testována ve své nemodifikované podobě na bitevní lodi "Nagato". Kolejnicemi vybavená plošina o celkové délce 26,6 m se svažovala pod úhlem 5 ° směrem k přídi. Skládala se ze dvou částí: kratší a výše umístěná část o délce 10 metrů byla instalována na lafetaci č. 4 hlavní baterie na zádi. Navazující část o délce 16,6 metrů byla umístěna na palubě před lafetací č. 4. Jelikož byla umístěna na kolejnicích, mohla se vytáčet do stran a to až o 45 ° na obě strany od podélné osy plavidla. Oba křižníky

Modifikace 1926 až 1935.

V letech 1926 až 1931 prošly obě jednotky třídy "Furutaka" několika drobnými úpravami. Jako první byl na podzim 1926 instalován kryt na přední stranu hlavní nástavby, který kryl vyústění ventilace kotelny č. 1 na dolním můstku. Před koncem roku 1926 byla dokončena instalace přední části startovací plošiny.  Po dokončení se ukázalo, že přední komín je příliš nízký. Kvůli snížení vlivu kouře a páry na můstek byly mezi 22. prosincem 1926 až únorem následujícího roku přední komíny u obou jednotek zvýšeny. Zároveň byla modifikována plošina 90cm světlometů mezi komíny: oba světlomety byly umístěny výš, přičemž zadní světlomet (vyosený na pravobok) převyšoval přední (vyosený na levobok).  V roce 1927 byla

Velká rekonstrukce 1936 až 1939.

Pozadí velké rekonstrukce.

Podpisem ustanovení londýnské námořní odzbrojovací konference v dubnu 1930 se Japonské císařství zavázalo, že nebude stavět žádné další křižníky třídy A, neboť – s celkem dvanácti jednotkami ve službě, či rozestavěnými – již vyčerpalo limit pro tuto kategorii. Ještě před ratifikací londýnských dohod císařem éry Šówa předložil náčelník "Kaigun gunreibu" "taišó" Naomi Taniguči 27. června 1930 první návrh budoucího Programu prvního kruhu ( "Maru iči keikaku"), který 23. července přijal "Gundži sangikan kaigi" ( ~ Nejvyšší vojenská rada). I když byl program ještě následně upravován a seškrtán, již od počátku obsahoval požadavek na přezbrojení stávajících křižníků třídy A. Jako první začala v listopadu 1934 první fáze modernizace křižníků třídy "Mjókó"...  Třetí revize Plánů obrany císařství ( "Teikoku kokubó hóšin"), vyhlášená 3. června 1936, mimo jiné předpokládala nahrazení jednotek tříd "Furutaka" a "Aoba" čtyřmi novými těžkými křižníky, které

Trup a podpalubí.

Kvůli kompenzaci nárůstu hmotnosti (u "Kako" o celkem 562 metrických tun) byl trup rozšířen instalací dalších výdutí protitorpédové obšívky, čímž se navíc posílila podélná pevnost trupu. I přes vyšší výtlak tak ponor narostl pouze minimálně: pouhých 5 až 7 centimetrů při 2/3 zkušebním výtlaku oproti ponoru po dokončení. Nicméně dodržet limity stability se nepodařilo už ani při 2/3 zkušebním výtlaku.  Nová protitorpédová obšívka byla tvořena pláty z ocele Dücol, tlustými 14 mm ve spodní části, 12 mm v prostřední a 10 mm v horní

Pohon.

Kotelny.

Kotelny byly během modernizace kompletně předělány. Oba malé kotle se smíšeným spalováním byly odstraněny, stejně jako střední kotle z přední kotelny. Po rekonstrukci nesly lodě každá deset velkých tříbubnových vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki". Kotle spalovaly již výhradně topný olej a byly vedle předehřívačů vody a oleje vybaveny i předehřívačem vzduchu. Teplota i tlak vyvíjené páry zůstaly zachovány (156 °C a 18,3 kg/cm).  Změnilo se též rozmístění kotelen, jejichž počet byl redukován na pět. Přední kotelna číslo 1 byla posunuta dozadu a obsahovala dva kotle umístěné vedle sebe. Část bývalé přední kotelny byla předělána na nádrž paliva, která sahala až pod dolní palubu. Na dolní palubě byl uvolněný prostor využit pro zřízení stanoviště řízení palby

Hlavní a pomocné strojovny.

Hlavní strojovny nečekala taková radikální přestavba, jaké se dostalo kotelnám, pouze byly vyměněny rotory turbín. Nový výkon turbín byl projektován na 110 000 koňských sil na hřídeli (80 904,9 kW), ale ve skutečnosti se nepodařilo dosáhnout ani výkonu po dokončení: "Furutaka" při rychlostních zkouškách 9. června 1939 vytáhla ze svých strojů 103 340 koní na hřídeli (76 006,4 kW). Tomu při výtlaku 10 630 tun odpovídala rychlost 32,95 uzlů (61,023 km/h).  V pomocných strojovnách byly ke stávajícím čtyřem motorgenerátorům instalovány tři nové turbogenerátory: jeden 300kW v přední pomocné strojovně a dva 135kW v zadní pomocné strojovně. Tím celkový výkon generátorů stoupl na 885 kW.

Nástavby.

V souvislosti se zrušením staré přední kotelny a instalací nových systémů byl můstek kompletně přestavěn a počet jeho úrovní se zvýšil zřízením středního můstku ( "čúbu kankjó"). Celková výška ale zůstala nezměněna. I nadále můstek tvořila pagoda s centrálním tubusem. Nových osm úrovní můstku bylo (odzdola nahoru):  Změn doznaly i další nástavby. Bývalá plošina

Výzbroj.

Primární baterie.

Původní 200mm kanóny byly během rekonstrukce nahrazeny 203,2mm kanóny typu 3. roku umístěnými ve třech dvouhlavňových dělových věžích. Samotné kanóny byly ve skutečnosti převrtané 200mm kanóny typu 3. roku, demontované v letech 1933 a 1934 z těžkých křižníků "Ašigara" a "Haguro". Dělové věže modelu E vypadaly z vnějšku jako model E (použitý na většině křižníků třídy "Takao"), ale uvnitř byly řešené stejně jako model C (použitý na

Role sekundárního a těžkého protiletadlového dělostřelectva zůstala 120mm kanónům typu 10. roku. Jejich muniční zdviže byly modernizovány a zadní pár 120mm kanónů byl posunut víc dopředu, aby uvolnil místo zásobníkům náhradních torpéd na horní palubě.  Obě 13,2mm dvojčata byla přemístěna z platforem na boku můstku

Torpédomety.

Velká rekonstrukce obnášela i kompletní přepracování torpédové výzbroje. Zkušební exploze na trupu bitevní lodě "Tosa" v červnu 1924 a katastrofa minonosky "Tokiwa", na které 1. srpna 1927 explodovala jedna z nesených min, ukázaly, jaké nebezpečí představuje umístění torpéd a jejich explozivních hlavic uvnitř uzavřeného trupu. Daly tak za pravdu Hiragovi, který na nebezpečí upozorňoval od samého počátku.  Pro obě jednotky třídy "Furutaka" to mělo za následek zrušení torpédoven s pevnými torpédomety. Jelikož se již císařskému námořnictvu podařilo vyřešit problém špatného úhlu vstupu torpéda do vody, byla nová dvojice čtyřhlavňových otočných zakrytovaných 610mm torpédometů typu 92 model 1 instalována na horní palubu, po stranách přední části katapultu. Každý manuálně otáčený torpédomet typu 92

Prostředky řízení palby.

Řízení palby hlavní baterie sice zůstalo založené na metodě „sleduj zaměřovač“, ale došlo k obměně systémů řízení palby. Určení vzdálenosti cíle měly po rekonstrukci zajistit tři šestimetrové koincidenční dálkoměry typu 14. Jeden se nacházel v zadní části otočné věže řízení palby na vrcholu můstku a zbývající dva se nacházely na dělových věžích číslo 2 a 3. V přední části otočné věže řízení palby na můstku se nacházel zaměřovač typu 94. Druhý zaměřovač typu 94 se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie za zadním komínem. Zaměřovače a dálkoměry doplňoval jeden "sokutekiban" typu 92 v "sokuteki šo" a jeden analogový balistický počítač typu 92 ( "šagekiban") ve vyhodnocovací místnosti pod můstkem na dolní palubě. Počítač vypočítal odchylky odměru a náměru (na základě azimutu cíle získaného ze zaměřovače, vzdálenosti z dálkoměrů a rychlosti a kurzu cíle ze

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Modernizace leteckého parku si vynutila instalaci výkonnějšího katapultu. Proto byl na místo původního instalován nový 19,4 m dlouhý katapult typu Kure č. 2 model 3 modifikace 1 ( "Kure šiki 2-gó 3-gata kai-1 šašucuki"), který byl schopný katapultovat letoun o hmotnosti až 3000 kg a udělit

Poslední předválečné a válečné modifikace.

Po velké rekonstrukci, až do potopení obou jednotek, již byly prováděny pouze menší modifikace a údržba. V roce 1941 byly instalovány demagnetizační cívky kolem horní části trupu. Ty měly lodě ochránit před minami a torpédy s magnetickými roznětkami. "Furutaka" byla cívkami vybavena během pobytu v suchém doku v druhé polovině září a "Kako" mezi 14. a 24. listopadem 1941. Fotograficky je doložena instalace čtyř generátorů umělého kouře na zádi

Jednotky třídy "Furutaka".

Rozlišovací znaky.

Obě jednotky se po dokončení od sebe vizuálně navzájem odlišovaly vedením parovodních trubek na předním komínu a instalací dlouhého

Zhodnocení.

Třída "Furutaka" se stala vzorem pro následující těžké křižníky císařského námořnictva. Na rozdíl od pozdějších konstrukcí – kterými se císařské námořnictvo snažilo získat výhodu v powashingtonském systému – byly jednotky třídy "Furutaka" stabilnější a pevnější. Sice i na trupu "Furutaky" bylo, při pobytu v suchém doku od února do dubna 1932, zjištěno uvolnění více než 3000 nýtů, k dodatečnému podélnému zpevnění trupu po incidentu 4. loďstva (jako např. u třídy "Mjókó") ale nedošlo.  Ani jedna z jednotek třídy "Furutaka" se do střetnutí s nepřítelem, vůči kterému byla projektována, nedostala. Rovněž nedošlo ani na očekávanou rozhodující bitvu, ve které by křižníky třídy "Furutaka" prorážely cestu vlastním torpédoborcům skrz linii amerických křižníků při nočním útoku na hlavní síly US Navy. Své kvality ale 7500T křižníky ukázaly během bitvy u ostrova Savo, kde – spolu s jediným modernějším křižníkem "Čókai" – rozstřílely modernější a silněji vyzbrojené americké a australské těžké křižníky. Při návratu z této bitvy se "Kako" stal obětí tří ponorkových torpéd Mark 10, která zasáhla pravobok v prostoru mezi dělovou věží číslo 1 a kotelnou č. 2: 250kg TNT v každé z hlavic těchto jinak zastaralých torpéd dokázalo způsobit rozsáhlý průnik vody, který vedl k převrácení a potopení křižníku během sedmi minut.  Během bitvy u mysu Esperance inkasovala "Furutaka" zásah do levobočního torpédometu na palubě. Vzniklý rozsáhlý požár, živený kyslíkem z uskladněných torpéd, učinil z "Furutaky" lákavý cíl pro americké dělostřelce a "Furutaka" se následně potopila po přibližně 90 zásazích.

Třída "Furutaka ( "Furutaka gata"), či původně třída "Kako ( "Kako gata"), byla třída dvou těžkých křižníků japonského císařského námořnictva postavených v letech 1922 až 1926 podle Hiragova projektu 7500T průzkumných křižníků. Jednalo se o křižníky "Kako" a "Furutaka". Následující dvě jednotky byly kvůli změnám v projektu zařazeny do samostatné třídy "Aoba". Tyto celkem čtyři jednotky byly původně stavěny jako velké průzkumné křižníky, ale podle washingtonské a londýnské konference spadly do kategorie těžkých křižníků. To z nich učinilo jediné předwashingtonské těžké křižníky císařského námořnictva a zároveň jediné japonské těžké křižníky, které nepřekročily 10 000T limit stanovený washingtonskou konferencí.

The were a class of two heavy cruisers which saw service with the Imperial Japanese Navy during World War II. Both vessels of this class were sunk in 1942.


Popis.

Zástupci rodu "Sabal" jsou beztrnné, solitérní, jednodomé, zakrslé až dosti vzrůstné palmy, dorůstající výšek až 25 metrů. Kmen může být dlouhý nebo i zkrácený a podzemní. Dosahuje tloušťky 15 až 60 cm. Zprvu je kmen pokrytý nápadnými bázemi listů, později je holý, s hrubým či hladkým povrchem. Listy jsou dlanitozpeřené, s krátkým až poměrně dlouhým středním žebrem, induplikátní. Čepele listů jsou na okraji vláknité, složené převážně z pravidelných, jednoduše přeložených segmentů. Řapík je často velmi dlouhý (až 2,5 metru), bez ostnů. Na lícové straně listu je v místě spojení čepele s řapíkem přítomen krátký a uťatý nebo delší a špičatě ukončený výběžek ("hastula"). Květenství vyrůstají mezi bázemi listů a jsou buď kratší, stejně dlouhá nebo delší než listy. Jsou větvená až do 4. řádu. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, v rámci květenství jednotlivé. Kalich je trubkovitý, zakončený 3 mělkými laloky, na bázi poněkud ztlustlý. Koruna je ve spodní části trubkovitá, zakončená 3 laloky. Tyčinek je 6 a mají zploštělé, dužnaté nitky srostlé do trubičky asi stejně dlouhé jako kalich a přirostlé k ústí korunní trubky. Semeník je trojlaločný, kompletně srostlý ze 3 plodolistů, čnělka je zakončená hlavatou, trojlaločnou bliznou. Plody jsou kulovité nebo hruškovité, na povrchu hladké bobule s dužnatou dužninou (mezokarpem) bez vláken a tenkým, blanitým endokarpem. Plody jsou 6,5 až 22 mm velké.

Rozšíření.

Rod "Sabal" zahrnuje 14 druhů. Je rozšířen v zemích okolo Mexického zálivu od jihovýchodu USA přes Střední Ameriku a Karibské ostrovy po Kolumbii a Venezuelu. V USA rostou celkem 4 druhy. Rozsáhlejší rozšíření zde má "S. minor" (od Texasu po Severní Karolínu) a "S. palmetto" (od Severní Karolíny po Floridu). Druh "Sabal mexicana" zasahuje do Texasu z Mexika a Střední Ameriky, "S. etonia" je endemit Floridy. V Texasu se přirozeně kříží "S. minor" a "S. palmetto", kříženec se jmenuje "S. "x" brazoriensis". Centrum rozšíření rodu je v Mexiku (7 druhů) a Karibiku (5 druhů). Do Jižní Ameriky zasahuje pouze "S. mauritiiformis". "S. bermudana" je endemit Bermudských ostrovů.  Zástupci rodu rostou nejčastěji na otevřených stanovištích, jako jsou savany, pobřežní duny, menší kopce a bažiny.

Taxonomie.

Rod "Sabal" je v rámci taxonomie palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a samostatného tribu "Sabaleae", obsahujícího tento jediný rod. Sesterskou skupinu představuje podle výsledků molekulárních studií tribus "Cryosophileae". Obě tyto větve společně představují bazální větev podčeledi "Coryphoideae". Jednotlivé druhy tohoto rodu jsou poměrně obtížně rozlišitelné, u rostlin v kultuře je navíc častá hybridizace.

Ekologické interakce.

Květy rodu "Sabal" jsou opylovány zejména různými druhy včel (např. rod "Megachile"), v menší míře i vosami a dvoukřídlými. Hlevním opylovačem druhu "Sabal etonia" je včela "Megachile albitarsis". Bermudský endemit "Sabal bermudana" byl v minulosti opylován zejména včelou "Megachile pruina" a různými druhy rodů "Augachlora" a "Halictus". V současnosti tuto úlohu z velké části převzala introdukovaná včela medonosná. Podobné je to i u druhu "Sabal palmetto". Plody jsou nejčastěji šířeny ptáky a savci, u některých druhů ("Sabal palmetto", "S. minor") i vodou.  Palmy rodu "Sabal" jsou podobně jako řada jiných amerických druhů palem hostitelem housenek babočkovitého motýla "Brassolis sophorae". Na listech "Sabal palmetto" se běžně vyskytuje mandelinkovitý brouk "Hemisphaerota cyanea". Mimo to hostí tyto palmy celou řadu různých druhů červců.

Prehistorie.

Fosilní dlanitozpeřené palmové listy bývají shrnovány pod název "Sabalites". Nejstarší nálezy popsané jako †"Sabalites carolinensis" pocházejí z období svrchní křídy a byly nalezeny v Severní Karolíně v USA. Představují nejstarší známé nálezy fosilních palem. Pozůstatky "Sabalites" třetihorního stáří (miocén) byly nalezeny i na území České republiky. Nejstarší fosílie připisované přímo rodu "Sabal" byly popsány z Tennessee jako †"Sabal dortchii" a pocházejí z období eocénu.

Zajímavosti.

Druh "Sabal palmetto" je národním stromem Floridy.

Význam.

Růstové vrcholy "Sabal palmetto" poskytují zeleninu, známou jako palmové zelí. Podle zelné chuti dostala tato palma i anglický název ("cabbage palm"). V oblasti kolem Mexického zálivu je tato palma pěstována pro vlákna, používaná zejména k pletení sombrer a v kartáčnictví. Vlákna mají červenohnědou barvu. Řada druhů je v tropech a subtropech pěstována jako okrasné rostliny, např. "Sabal palmetto", "S. causiarum" a "S. bermudana". Nejodolnějším druhem je trpasličí a pomalu rostoucí "Sabal minor", který snáší mrazy až -12 °C, vyžaduje však horké léto. Pěstuje se např. na Britských ostrovech.

Sabal je rod palem, zahrnující celkem 14 druhů a řazený do samostatného tribu Sabaleae v rámci podčeledi "Coryphoideae". Je rozšířen výhradně v Americe od jihovýchodu USA po sever Jižní Ameriky a na Karibských ostrovech. Nejvíce druhů roste v Mexiku. Jsou to nízké až poměrně vysoké jednodomé palmy s dlanitozpeřenými listy a krátkými až rozměrnými květenstvími vyrůstajícími mezi bázemi listů. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné. Plodem je poměrně drobná bobule.

Sabal is a genus of palms (or fan-palms) endemic to the New World. Currently, there are 17 recognized species of "Sabal", including one hybrid species. The species are native to the subtropical and tropical regions of the Americas, from the Gulf Coast/South Atlantic states in the Southeastern United States, south through the Caribbean, Mexico, and Central America to Colombia and Venezuela. Members of this genus are typically identified by the leaves which originate from a bare, unarmed petiole in a fan-like structure. All members of this genus have a costa (or midrib) that extends into the leaf blade. This midrib can vary in length; and it is due to this variation that leaf blades of certain species of "Sabal" are strongly curved or strongly costapalmate (as in "Sabal palmetto" and "Sabal etonia") or weakly curved (almost flattened), weakly costapalmate, (as in "Sabal minor"). Like many other palms, the fruit of "Sabal" are drupe, that typically change from green to black when mature.


Život.

Goldfinger se narodil v Budapešti jako syn židovského podnikatele zabývajícího se lesnictvím a stavbou průmyslových pil. V Maďarsku žil do roku 1919, kdy se po rozpadu Rakousko-uherské monarchie dostala krajina pod kontrolu komunistů. Jeho rodina se odstěhovala do Rakouska. Po roce odešel studovat do Švýcarska a odtud do Paříže, kde v roce 1923 začal studovat na École nationale supérieure des Beaux Arts. V té době pracoval i v ateliéru Léona Jausselyho. Byl ovlivněn publikací "Vers une architecture" od Le Corbusiera, přičemž se stal horlivým obdivovatelem jeho bývalého učitele, experta na navrhování železobetonových konstrukcí Auguste Perreta. Toto bylo později inspirací při navrhování vlastního domu.

Předválečná tvorba.

Ještě během studia začal Goldfinger praktikovat s Andráse Szivessym. Společně pracovali na návrzích interiérů a obchodů. V roce 1930 se rozdělili a Goldfinger pokračoval v práci sám s podobnými projekty. Navrhl interiér cestovní kanceláře Central European Express v Paříži a kosmetický salon Helena Rubinstein v Londýně.  V 30. letech se setkal a oženil s Uršulou Blackwellovou a spolu se odstěhovali do Londýna v roce 1934. Před 2. Světovou válkou postavil Goldfinger pouze jeden tříbytový dům (jeho součástí byl i jeho vlastní dům) na Willow Road v Hampsteadu (Severní Londýn) a další v Broxtedu v Essexu. Jeho vlastní dům na Willow Road 2 je dnes součástí národního dědictví.

Tvorba po 2. světové válce.

Po válce byl Goldfinger pověřen výstavbou nových kanceláří pro noviny Daily Worker (1946). Také postavil budovu Alexandra Fleminga jako sídlo Ministerstva zdravotnictví (1962-67) a divadlo Odeon ve čtvrti Elephant and Castle (1962-67) na jihovýchodě Londýna. V 50. letech navrhl dvě základní školy (Brandehow Rd a Westville Rd) z prefabrikovaného betonu s cihlovou výplní.  Ve snaze vyřešit nedostatek obytných budov, které byly během 2. světové války zničeny, začala Britská vláda uvažovat o výškových budovách jako řešení a Goldfinger se stal předním designérem věžových domů. Mezi jeho nejdůležitější budovy z tohoto období patří Balfron Tower (27-patrová budova ve Východním Londýně), přilehlá Carradale House (11. pater) a Glenkerry House (14. pater). Zajímavostí je, že aby Goldfinger zjistil, zda byla jeho práce dostatečně kvalitní a zda se v těchto bytech příjemně žije, nastěhoval se na dva měsíce do jednoho z bytů v Balford Tower. Na základě poznatků ke kterým přišel za ten čas, pak začal navrhovat další, ještě větší budovu - Trellick Tower (31 pater, North Kensington, zač.: 1968- dok.: 1972). Tato budova je světlejší a vzdušnější jako Balford.  Zpočátku byly jeho budovy velmi nepopulární mezi lidmi ale i mezi postmodernistickými architekty. Zajímavostí je, že jeho soused Ian Fleming byl natolik znechucen bytovými domy, které navrhoval, že po něm nazval protivníka Jamese Bonda v knize vydané v roce 1959 (ten byl později i zfilmován). Teprve koncem 20. století začala být Goldfingerova prce ceněná. Trellick Tower se stal něčím jako ikona - objevuje se na tričkách, malbách ale i v textech písní.  V říjnu roku 1971 se stal řádným členem Royal Academy of Arts. Goldfinger zemřel v roce 1987, čtyři dny po 85. narozeninách, a byl zpopelněn v Golders Green Crematorium. Od roku 1999 uděluje Royal Institute of British Architects z části jeho dědictví stipendium Erno Goldfingera.

Ernő Goldfinger (* 11. listopad 1902 - † 15. listopad 1987, Londýn, Spojené království) byl architekt a interiérový designér narozený v Maďarsku, byl klíčovou osobností architektonické moderny.

Ernő Goldfinger (11 September 1902 – 15 November 1987) was a Hungarian-born architect and designer of furniture. He moved to the United Kingdom in the 1930s, and became a key member of the Modernist architectural movement. He is most prominently remembered for designing residential tower blocks, some of which are now listed buildings.


Život.

Esther Duflo se narodila v roce 1972 v Paříži jako dcera pediatričky Violaine Duflo a matematika Michela Duflo. Během dětství se její matka často angažovala v humanitních projektech.  Esther se dětství zajímala o historii, kterou také chtěla po střední škole studovat. Ve druhém ročníku začala zvažovat kariéru v civilních službách nebo politice. V roce 1993 se na 10 měsíců přestěhovala do Moskvy, kde pracovala na historické práci popisující vužívání velkých závodů v sovětské propagandě, jako například výrobu traktorů ve Stalingradu a také to, jak propagandistické požadavky změnily skutečnou podobu podobných projektů. V Moskvě také působila jako asistentka výzkumu s francouzským ekonomem pro Centrální ruskou banku a s americkým ekonomem, Jeffrey Sachs, pro ruské ministerstvo financí. Na základě těchto zkušeností se rozhodla ekonomii více věnovat.  V roce 1994 získala bakalářský titul za studium historie a ekonomie na École Normale Supérieure a v roce 1995 získala magisterský titul na École d'économie de Paris a Université PSL École des hautes études en sciences sociales a École normale supérieure. V roce 1999 získala titul Ph.D z ekonomie na MIT. Na MIT stále působí jako profesorka.

Kariéra.

Poté, co v roce 1999 získala titul Ph.D, byla jmenována odborným asistentem na MIT. Ve 29 letech byla nejmladší členkou fakulty, která zastávala funkci na této univerzitě.  Duflo a Banerjee se o Indii zajímají od roku 1997. V roce 2003 zde provedla zkušební experiment, o nepřítomnosti učitelů, ve 120 školách, které provozují neziskové organizace. Jejím hlavním zájmem byla častá absence vyučujících. Povzbuzením učitelů, aby se každý den fotografovali se svými studenty, dokázala snížit jejich absenci.  V roce 2003 spoluzaložila společnost Poverty Action Lab na MIT, která od té doby provedla přes 200 empirických výzkumů. Laboratoř sídlí v Chennai v Indii a na Pařížské ekonomické škole. V roce 2006 spolu s několika kolegy provedla Duflo v Indii další experiment. Ukázalo se, že nahrané projevy žen byly ochotněji přijímány ve vesnicích, které zažily ženské vůdce. Duflo se stále více přesvědčovala, že komunity podporující ženské kandidáty by mohly očekávat ekonomické přínosy, ale měla potíže přesvědčit své kolegy.  V roce 2008 obdržela cenu Frontier of Knowledge za rozvojovou spolupráci, která se zaměřila na hodnocení vývoje v oblasti sociálního zabezpečení.  Duflo vstoupila do veřejné sféry v roce 2013, když zasedala v novém Výboru pro globální rozvoj, který radil bývalému americkému prezidentovi Baracku Obamovi v otázkách rozvojové pomoci v chudých zemích. Duflo je spolupracovnicí NBER pro výzkum, členkou představenstva Bureau for Research and Economic Analysis of Development (BREAD) a ředitelkou vývojového ekonomického programu Centra pro výzkum hospodářství a politiky, kde působí také jako členka představenstva i ředitelka.  Byla zakládající redaktorkou American Economic Journal: Aplikovaná ekonomie, šéfredaktorkou časopisu The American Economic Review a spolušéfredaktorkou časopisu The Review of Economics and Statistics a Journal of Development Economics. Také je členkou redakčního rady Annual Review of Economics a členkou Human Capital Research Programme v rámci International Growth Centre. Dále píše měsíční sloupek pro francouzský deník Libération a byla hlavní řečnicí na první Bocconiho přednášce na Bocconiho univerzitě v roce 2010, v roce 2011 ji následovala Caroline Hoxby.

Publikace.

V dubnu 2011 zveřejnila svou knihu "Poor Economics", kterou napsala spolu s Banerjee. Kniha získala mnoho pozitivních ohlasů.

Esther Duflová, nepřechýleně Duflo (* 25. října 1972, Paříž), je francouzsko-americká ekonomka, profesorka zmírňování chudoby a ekonomie rozvoje na Massachusettském technologickém institutu. Výzkumně se zaměřuje na mikroekonomická témata v rozvojových zemích.

Esther Duflo, FBA (; born 25 October 1972) is a French–American economist who is the Abdul Latif Jameel Professor of Poverty Alleviation and Development Economics at the Massachusetts Institute of Technology (MIT). She is the co-founder and co-director of the Abdul Latif Jameel Poverty Action Lab, which was established in 2003. She shared the 2019 Nobel Memorial Prize in Economic Sciences with Abhijit Banerjee and Michael Kremer, "for their experimental approach to alleviating global poverty".


Dějiny rodu.

Vznik.

Nová dynastie Hohenbergů byla založena výnosem císaře Františka Josefa I. v roce 1900. 1. července 1900 se na zámku v Zákupech v severních Čechách konala svatba a následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda (1863–1914) s hraběnkou Žofií Chotkovou (1868–1914). Ačkoli Žofie pocházela ze staré české šlechtické rodiny Chotků z Chotkova a Vojnína, nebyla svým rodem rovna rakouskému arcivévodovi. Jejich sňatek byl tudíž morganatický, a jejich potomci byli z důvodu nerovnorodosti manželství vyloučeni z nároku následnictví rakousko-uherského trůnu. Také budoucí titul Žofie neměl být císařovna, ale pouze manželka císaře. (Přísné dědičné předpisy platily zpočátku pouze pro Rakousko. V Čechách a Uhrách by teoreticky bývala mohla Žofie z Hohenbergu být i královnou a její potomci dědici. Ovšem se zřetelem na zachování jednoty rakousko-uherské monarchie, bylo vzdání se tohoto nároku smluvně upraveno.)  Císař ustanovil Žofii kněžnou z Hohenbergu ("Fürstin von Hohenberg") s předepsaným oslovením "Její Jasnost" ("Ihre Durchlaucht") a roku 1909 ji císař povýšil na vévodkyni ("Herzogin") "ad personam" s oslovením "Její Výsost" ("Ihre Hoheit"). Jelikož byl sňatek Žofie a Františka Ferdinanda morganatický, žádné z jejich čtyř dětí nemělo (po přísaze následníka Františka Ferdinanda) nárok na rakousko-uherský trůn.

Po sarajevském incidentu.

Po sarajevském atentátu přešel majetek zavražděného následnického páru na jejich děti. Nejstarší potomek, kníže Maxmilián, kterému bylo tehdy teprve dvanáct let, zdědil mimo jiné zámek Artstetten v Dolním Rakousku. Všechny tři děti pak společně zdědily zámek Konopiště jižně od Prahy, zámek Chlum či zámek Greifenberg ve štýrské Radiměři.  Za nedlouhého panování císaře Karla I. dostaly děti následnického páru 31. srpna 1917 dědičný znak a primogeniturně dědičný vévodský titul s oslovením "Výsost" a další potomci titul "kníže"/"kněžna" s oslovením „"Jasnost"“.  Titul vévody z Hohenbergu byl vytvořen pro knížete Maxmiliána z Hohenbergu roku 1917 císařem Karlem I., tři roky po atentátu v Sarajevu na jeho rodiče v roce 1914, který dal podnět k vypuknutí první světové války.  Hlava rodiny měla titul vévoda a ostatní členové kníže/kněžna. Knížata byli oslovováni Jasnost, vévoda Výsost.

Rakouská republika.

Na základě zákona o zrušení šlechtictví směli příslušníci rodu v Rakouské republice od roku 1919 používat výhradně rodové jméno "Hohenberg" jako příjmení. V témže roce byly děti následnického páru vyvlastněny Československou republikou v rámci pozemkové reformy, a jako rakouští státní občané vyhoštěni do Rakouska. Toto vyvlastnění bylo výsledkem letitého právního sporu mezi rodinou Hohenbergů a ČSR, který byl kněžnou Žofií z Hohenbergu vznesen u Evropských instancí.

Nacistická okupace Rakouska.

Po anexi Rakouska Nacistickým Německem v roce 1938 byli bratři Maxmilián a Arnošt pro svůj odpor vůči nacistům, deportováni do KT Dachau. Zámek Artstetten byl vyvlastněn, polnosti o výměře 20 000 ha u Eisenerce ve Štýrsku přešly do vlastnitví Třetí říše. Jednalo se o jedno z největších vyvlastnění v Rakousku vůbec. Uvěznění bratří Hohenbergu na západě zvedlo velkou vlnu pozornosti. Maxmilián byl v roce 1940 propuštěn, zatímco Arnošt byl převezen do KT Buchenwald a propuštěn byl teprve v roce 1943. Vyvlastněný rodinný majetek připadl po konci války Rakousku, a roku 1949 byl částečně navrácen do rukou Maxmiliána z Hohenbergu. Po něm obec Artstetten se zámkem, lesy a polnostmi převzal v roce 1962 jeho nejstarší syn Franz. Po jeho smrti v roce 1977 odkázala jeho vdova Alžběta Lucemburská, princezna nasavská a bourbonsko-parmská majetek své nejstarší dceři Anitě, jež se vdala za francouzského hraběte Romée de La Poeze d’Harambure. Manželé pak panství na konci roku 2003 začlenili do nově založené nadace "Anita Hohenberg-Stiftung".

Současnost.

Současnou hlavou rodiny je vévoda Jiří z Hohenbergu, jenž byl za pontifikátu papeže Jana Pavla II. velvyslancem Rakouské republiky při Svatém stolci.

Knížata a vévodové z Hohenbergu.

Arcivévoda František Ferdinand d'Este (1863–1914) ∞ Zákupy 1900 Žofie Chotková z Chotkova (1868–1914)

Rodinná hrobka.

Hrobka rodu Hohenbergů se nachází na zámku Artstetten. V roce 1909 vypsal arcivévoda František Ferdinand soutěž o výstavbu rodinné hrobky pro dvanáct rakví pod vstupní halou zámku a farního kostela sv. Jakuba Většího. V letech 1955/56 byla krypta po smrti Arnošta z Hohenbergu rozšířena také pod kostelní věž a jižní terasu zámku. Dnes jsou v kryptě pohřbeni vedle obou synů a jejich manželek, také tři vnuci Arcivévody Františka Ferdinanda a Žofie Chotkové. Pro potomky kněžny Anny z Hohenbergu a hraběte Roméeho de La Poeze d’Harambure byla reaktivována stará rodinná hrobka.

Zajímavosti.

Pamětní mince: Hohenbergům byl rakouskou republikou zabaven rodinný majetek mezi ostatním i rodinné sídlo, zámek Artstetten, který byl zvolen jako ústřední motiv pro pamětní desetieurové mince (vyraženy 13. října 2004). Rub znázorňuje vstup do krypty rodiny Hohenbergů. Vlevo jsou dvě podobizny, zachycující arcivévodu Františka Ferdinanda a Žofii, vévodkyni z Hohenbergu.

Hohenbergové, " (von) Hohenberg" je jméno rakouského rodu, od roku 1919 povýšeného do vévodského resp. knížecího stavu, udělených v souvislosti se sňatkem následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda z habsbursko-lotrinské dynastie, a hraběnky Žofie Chotkové. V mužské linii tedy Hohenbergové pocházejí z rakouského císařského rodu habsbursko-lotrinského a v ženské linii ze starého českého rodu Chotků z Chotkova a Vojnína.

Hohenberg is an Austrian noble family that descends from Countess Sophie Chotek (1868–1914), who in 1900 married Archduke Francis Ferdinand of Austria-Este (1863–1914), the heir presumptive to the throne of the Austro-Hungarian Empire. As their marriage was a morganatic one, none of their children were in the line of succession to the Austro-Hungarian throne. Still, they represent the senior agnatic line of the House of Habsburg-Lorraine.


Děj.

Mitchie Torresová ( Demi Lovato ) se vrací opět po roce do Camp rocku. Teď je více zkušenější a také tam má svou známost, kterou celý rok neviděla- Shana Graye v podání Joea Jonase. Shane si s sebou na léto přivezl i své bratry- Jasona a Nata, které hrají Kevin Jonas a Nick Jonas. Jenže nic není tak skvělé, jak se na první pohled zdá. Na druhém břehu jezera totiž přes prázdniny vyrostl zbrusu nový tábor- Camp Star- a jeho vedoucí Axel Turner v podání Daniela Kashe hned ukradl Camp Rocku některé instruktory a táborníky včetně Tess Tylerové v podání Meghan Jette Martinové, na kterou udělal Camp Star dojem. Nabídl jim dvojnásobný plat, vytápěné stany... Tak se prostě nechali zblbnout. Vedoucí Camp rocku Brown Cesario, kterého ztvárnil Daniel Fathers nemá jinou možnost než tábor zavřít. Mitchie však ostatní přesvědčí, že se nikdy nesmí vzdát a přemluví je, aby pomohli Brownovi tím, že budou instruktoři. Zpočátku jim to moc nejde a není se čemu divit, vždyť tuto práci ještě nikdy nedělali. Pak to začnou zvládat. Jednoho dne se Mitchie se svými přáteli rozhodnou vyzvat Camp Star na soutěž. Přijde s nimi přímo na campstarovské pódium, což hned vyvolá rozpory, Mitchie si toho nevšímá a vyzve je k soutěži. Pak se tam však objeví také Axel a ten jim navrhne, aby tu soutěž viděli všichni, jelikož ji chce vysílat v televizi. Tohle se Mitchie moc nezdá, ale pro nátlak ostatních to přijímá. Brownovi se to moc nelíbí, protože on zná Axla déle než kterýkoli táborník v Camp Rocku. Nic se s tím už nedá dělat, a tak se musí Camp Rock snažit. Den D nastal. První vystoupil Camp Star s písní ""Tear It Down"". A po nich Camp Rock s písní ""What We Came Here For"". Podle ohlasu diváků bylo jasné, kdo vyhraje. Jenže to by to nebylo tak zajímavé. Axel chtěl za každou cenu vyhrát, a tak zmanipuloval hlasování, takže i když chtěl někdo poslat SMS Camp Rocku poslal ji Camp Staru. Vše se ale obrátí k lepší pro Camp Rock. Po prohrané soutěži totiž zpívají u táboráku a tam k nim přijedou táborníci z Camp Staru snad kromě Axla a Lucka Wiliamse (Mathew "Mdot" Finley). Přijdou k nim, protože v Camp Staru oheň nerozdělávají. Tess Tylerová řekne Brownovi, jestli by nemohla jít zas do Camp Rocku a také plno dalších lidí z Camp Staru přešlo do Camp Rocku.

Camp Rock 2: velký koncert (v anglickém originále "Camp Rock 2: The Final Jam") je hudební film (muzikál) z dílny Disney Channel, který měl ve Spojených státech amerických premiéru 3. září 2010 a v České republice byl tento film uveden jen o pár dnů později- 18. září 2010. Je to pokračování Disney filmu z roku 2008 Camp Rock. Film sklidil mnoho skvělých ohlasů. Byl rozhodně lepš než Camp Rock, ať už počtem písniček anebo dějem. Na tento film se dívalo velmi mnoho lidí, je to asi v řádech milionů. Do hlavní role byla opět nasazena už zkušená Demi Lovato ze Sonny ve velkém světě. A po jejím boku se neobjevil nikdo jiný než kapela Jonas Brothers- Joe Jonas, Kevin Jonas a Nick Jonas.

Camp Rock 2: The Final Jam is a 2010 Disney Channel Original Movie and the sequel to the 2008 film "Camp Rock". The film stars Demi Lovato, the Jonas Brothers (Joe, Nick and Kevin), Meaghan Martin, Maria Canals-Barrera, Daniel Fathers, and Alyson Stoner, as well as newcomers Daniel Kash, Matthew "Mdot" Finley, and Chloe Bridges. In the film, a new rival summer music camp, Camp Star, appears and attracts everyone's attention, which could mean the end of Camp Rock.


Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 42,5 cm, šířka 35 cm) je vyobrazen interiér, v němž u stolu stojí žena. Z levé strany z okna na ni padá světlo přitlumené žlutý závěsemm, zbytek obrazu zůstává v šeru. Na stole s odhrnutým modrým ubrusem se nacházejí krabičky a šňůry perel a velká stříbrná a několik malých zlatých mincí, na šedivé zadní stěně je zavěšen obraz s výjevem "Posledního soudu" ve vlámském stylu, na stěně proti ženě zrcadlo.  Žena (identifikovaná jako Vermeerova manželka Kateřina) vypadá jako těhotná, ale je možné, že je to způsobeno typem oděvu – širokou nařasenou sukní a tehdy módním volným kabátkem tmavomodré barvy. Hlavu má pokrytou bílou rouškou, levou rukou se lehce opírá o desku stolu a v pravé ruce drží vážky, jejichž misky jsou ideálně vyvážené. Ruka s vážkami je situována přesně do středu obrazu, přesto však díky proudu jasného světla je pozornost diváka upřena na klidný a soustředěný obličej ženy

Interpretace.

Obraz bývá vykládán různými způsoby. Na alegorii ukazuje obraz "Posledního soudu", zavěšený na stěně za zády ženy. Tak lze ve výjevu najít dvě dimenze: věčnou, v níž Ježíš Kristus hodnotí a soudí lidské činy a váží dobro a zlo, a pozemskou, kde jsou váženy perly, symbol marnosti ("Vanitas") a pýchy. Někteří badatelé poukazují na analogii mezi ženou s vážkami a Pannou Marií.  Obecně se má za to, že žena váží perly, avšak zkoumání obraz pod mikroskopem ukázalo, že misky vah jsou prázdné. Arthur K. Wheelock, znalec Vermeerova díla, vyslovil názor, že žena neváží cennosti, ale činy, a podle hlavního poselství díla se má člověk ve svém životě řídit střídmostí a vyvážeností svých činů.  Motiv ženy s vážkami se objevil v holandském umění již dříve, několikrát např. u Leonaerta Bramera a také u Pietera de Hoocha ("Vážící zlato", cca 1664). Ani Vermeerův, ani Hoochův obraz s touto tematikou nejsou datovány, Albert Blankert nicméně připouští, že Vermeer se při vzniku svého obrazu inspiroval dílem Hoochovým.

Žena vážící perly (nizozemsky "Vrouw met weegschaal") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1662–1665. Obraz, uložený v National Gallery of Art ve Washingtonu, není signován.

Woman Holding a Balance (Dutch: "Vrouw met weegschaal"), also called Woman Testing a Balance, is an oil painting by Dutch Golden Age artist Johannes Vermeer, now in the National Gallery of Art in Washington, DC.


Klubová kariéra.

Hajrović strávil 9 sezón v letech 2000–2009 v mládežnické akademii Grasshopperu. Hrál zde i se svým bratrem Seadem, který potom odešel do anglického Arsenalu. V sezóně 2009/10 Izet pronikl do A-týmu Grasshopperu, kde se opět sešel s bratrem po jeho návratu z Anglie. V lednu 2014 přestoupil do tureckého Galatasaray SK.  V červenci 2014 přestoupil do německého klubu SV Werder Bremen. V roce 2018 se upsal chorvatskému Dinamu Záhřeb.

Reprezentační kariéra.

Švýcarsko.

Izet Hajrović byl členem švýcarských mládežnických výběrů. Za A-mužstvo Švýcarska odehrál jediný zápas, 14. listopadu 2012 nastoupil v 83. minutě na hřiště v přátelském utkání proti domácímu Tunisku, Švýcaři zvítězili na půdě soupeře 2:1.

Bosna a Hercegovina.

13. srpna 2013 FIFA potvrdila, že může nastupovat za národní tým Bosny a Hercegoviny (neboť za Švýcarsko nenastoupil v soutěžním zápase, ale pouze v přátelském, což neodporuje pravidlům). 26. srpna 2013 jej reprezentační trenér Safet Sušić zařadil do kádru pro kvalifikační dvojutkání se Slovenskem. V bosenském reprezentačním A-mužstvu debutoval Izet 6. září 2013 na domácím stadionu Bilino Polje v Zenici v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Slovensku, který Bosna prohrála 0:1 (nastoupil v závěru druhého poločasu za Harise Medunjanina). Šlo o první porážku bosenského týmu v tomto kvalifikačním cyklu. Nastoupil i v odvetném kvalifikačním zápase 10. září 2013 v Žilině, kde Bosna porazila Slovensko 2:1 a uchovala si naději na první místo v základní skupině G. Šel na hřiště v 76. minutě za Zvjezdana Misimoviće a o dvě minuty později vstřelil vítězný gól, krásná střela z cca 25 metrů zaplula za záda slovenského brankáře Jána Muchy. Měl tedy podíl na historicky prvním postupu Bosny a Hercegoviny na mundial (definitivní jistota byla po posledním kvalifikačním utkání s Litvou).  Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Bosna a Hercegovina obsadila se 3 body nepostupové třetí místo v základní skupině F.

Izet Hajrović (* 4. srpna 1991, Brugg, Švýcarsko) je bosenský fotbalový záložník a reprezentant, který hraje v chorvatském klubu Dinamo Záhřeb. Má bosenské i švýcarské občanství. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii za Bosnu a Hercegovinu.

Izet Hajrović (; born 4 August 1991) is a Bosnian professional footballer who plays as a winger for 1. HNL club Dinamo Zagreb and the Bosnia and Herzegovina national team.


Život.

Původ a mládí.

Byl druhým synem arcivévody Ferdinanda II. Tyrolského a jeho první ženy Filipíny Welserové. Jelikož bylo manželství rodičů morganatické, neměl Karel nárok na titul arcivévody ani na tyrolské hrabství svého otce, které po Ferdinandově smrti přešlo na hlavní linii rodu.  Do roku 1564 žil s rodiči a bratrem Ondřejem na Křivoklátě a poté v tyrolském zámku Ambras. Vychovatelem obou bratrů se stal hofmistr Ernest von Rauchenberg. I když se Ferdinand pokusil získat pro svého syna titul velmistra Řádu německých rytířů, stal se Karel nakonec vojákem.

Vojenská kariéra.

Bojoval pod španělským velením a roku 1587 se vypracoval na plukovníka. Později se jako velitel zúčastnil bojů v Nizozemí a po roce 1592 velel vojsku v Uhrách proti Osmanům. Od roku 1594 byl polním maršálem. O tří roky později pomáhal při obléhání uherského Györu.

Sklonek života.

Od roku 1607 žil v Günzburgu. Podle Karlových návrhů byla přestavěna rezidence Günzbach a roku 1616 zde nechal založit klášter kapucínů. V roce 1613 se stal členem Ligy katolických stavů. Svůj majetek před smrtí rozdělil mezi svou ženu, své děti a syna po bratru Ondřejovi. Zámek Ambras přešel po jeho smrti na císaře Rudolfa II. Karlovy ostatky byly uloženy roku 1619 v günzburském kostele kláštera kapucínů. Roku 1821 však byly převezeny do tamního farního kostela sv. Martina.

Manželství a potomci.

Po několika nezdařilých sňatkových pokusech se roku 1601 oženil se svou sestřenicí Sibyllou, dcerou vévody z Jülichu-Kleve-Bergu Viléma Bohatého a habsburkovny Marie. Manželství zůstalo bezdětné.  Se svou milenkou Elizou Ferrariovou měl Karel dceru:  S neznámou ženou měl dva syny, kteří nosili přídomek "von Hohenberg":

Karel Rakouský (: Karl von Österreich; 22. listopadu 1560, Křivoklát – 31. října 1618, Überlingen u Bodamského jezera) byl markrabě z Burgau, hrabě nellenburský a hohenberský, vnuk císaře Ferdinanda I. Habsburského.

Charles, Margrave of Burgau, also known as "Charles of Austria", (22 November 1560 at Křivoklát Castle in Bohemia – 30 October 1618 in Überlingen), was the son of Archduke Ferdinand II of Austria and his first morganatic marriage to Philippine Welser. He was the brother of Andrew of Austria.


Začátek.

Guerlain byla založen v roce 1828, kdy Pierre-François Pascal Guerlain otevřel svůj první obchod na 42, rue de Rivoli v Paříži. Prodával parfémy, které vyráběl sám za pomoci svých synů Aime a Gabriela. Získal si přízeň pařížské šlechty a roku 1840 otevřel nový obchod na 15, rue de la Paix v roce 1840, v centru pařížské módní scény. Největší úspěch přišel v roce 1853 s vytvořením "Eau de Cologne Imperiale" pro francouzského císaře Napoleona III. a jeho manželku císařovnu Eugénii, který získal pro Guerlaina titul oficiálního dodavatele parfémů pro krále.

Druhá generace.

Po smrti zakladatele se stal hlavním parfumérem syn Aimé, který je autorem např. "Fleur d'Italie" (1884) a "Eau de Cologne du Coq" (1894). Nejslavnější je však "Jicky" z roku 1889, která je prvním parfémem obsahujícím syntetické složky.

Třetí generace.

Gabrielovi synové Jacques a Pierre zdědili značku. Aimého synovec Jacques byl autorem mnoha z nejznámějších klasických vůní Guerlain: "Mouchoir de Monsieur" (1904), "Après L'Ondée" (1906), "L'Heure Bleue" (1912), "Mitsouko" (1919), "Vol de Nuit" (1933), a Guerlainovy vlajkové lodi "Shalimar" (1925).

Čtvrtá generace.

Jean-Paul Guerlain byla posledním rodinným parfumérem. Vytvořil klasické pánské vůně "Vetiver" (1959) a "Habit Rouge" (1965), "Coriolan" (1990) dále "Chant d'Arômes" (1962), "Chamade" (1969), "Nahéma" (1979), "Jardins de Bagatelle" (1983) a "Samsara" (1989). Jean-Paul Guerlain odešel v roce 2002 po problémech s rasisticky motivovanými výroky v televizní debatě.

Přechod pod LVMH.

Obecně je tento krok vnímán jako rozchod s tradicí. Rodina Guerlain prodala společnost konsorciu Moët Hennessy Louis Vuitton (LVMH) v roce 1994.  Parfuméry pod LVHM vedle Jean-Paula Gaultiera byli Mathilde Laurent, Maurice Roucel, neteř Jean-Paula Patricia de Nicolaï, avšak v roce 2008 byl hlavním parfumerém jmenován Švýcar Thierry Wasser (dříve Firemnich). Pro Guerlain vytvořil Iris Ganache (2007) a Quand Vient la pluie (2007). Jean-Paul Guerlain zůstal ve firmě na pozici jeho poradce. Uměleckou ředitelkou domu je Sylvaine Delacourte.

Guerlain je francouzský parfémový dům, který patří mezi nejstarší na světě. V letech 1828 byl Guerlain rodinným podnikem, v roce 1994 byl převzat nadnárodní investiční společností LVMH. Společným tónem jeho parfémů je tzv. "Guerlinade"; parfém tohoto jména byl uveden do prodeje v roce 1921.

Guerlain () is a French perfume, cosmetics and skincare house, which is among the oldest in the world. Many traditional Guerlain fragrances are characterized by a common olfactory accord known as the "Guerlinade". The house was founded in Paris in 1828 by the perfumer Pierre-François Pascal Guerlain. It was run by the Guerlain family until 1994, when it was bought by the French multinational company LVMH. Its flagship store is 68, Avenue des Champs-Elysées in Paris.


Život.

Narodil se do rolnické rodiny. V září 1937 absolvoval energetiku na Dělnické fakultě ("RabFak") a rok studoval na Moskevském technicko-stavebním institutu. Roku 1938 vstoupil do Rudé armády, absolvoval Astrachaňské střelecko-kulometné učiliště a roku 1941 i Kujbyševovu vojensko-technickou akademii. Po napadení Sovětského svazu Německem v červnu 1941 sloužil jako plukovní ženista u Západního a Karelského frontu. Od září 1941 do února 1942 působil jako starší ženista pro fortifikaci u ženistické správy Karelského frontu a poté plukovním ženistou u 289. pěší divize a brigádním ženistou u 61. brigády námořní pěchoty. V prosinci 1942 byl pomocníkem náčelníka štábu ženijních vojsk 32. armády a od srpna 1943 asistentem náčelníka operačního oddělení štábu ženistů Karelského frontu. Od května 1944 sloužil jako divizní ženista u 122. pěší divize v rámci Karelského a později 2. a 3. ukrajinského frontu.  Roku 1945 vstoupil do Komunistické strany Sovětského svazu. Od října 1945 do ledna 1946 byl pomocníkem a poté i starším pomocníkem náčelníka štábu ženijních vojsk u armády Karpatského vojenského okruhu. Od února 1947 působil jako zástupce náčelníka oddělení ženijní správy Přímořského vojenského okruhu. Stejného roku dokončil obnovené studium na Kujbyševově vojensko-technické akademii. V září 1948 byl jmenován starším důstojníkem oddělení a od ledna následujícího roku náčelníkem oddělení správy štábu vrchního velitele vojsk Dálného východu. V květnu 1953 se stal náčelníkem operačního oddělení a od listopadu 1955 náčelníkem operační správy a zástupcem náčelníka štábu Dálněvýchodního vojenského okruhu.  Roku 1957 byl povýšen do hodnosti generálmajora a poslán ke studiu na Vojenskou akademii generálního štábu. Po jejím absolvování v roce 1959 byl jmenován velitelem 20. gardové motostřelecké divize v Grimmě v rámci Skupiny sovětských vojsk v Německu. V prosinci 1961 se stal náčelníkem štábu Běloruského vojenského okruhu, v letech 1965 až 1968 velel Povolžskému vojenskému okruhu a následně do roku 1974 vykonával funkci prvního zástupce náčelníka Generálního štábu ozbrojených sil Sovětského svazu. Roku 1971 se stal členem Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu. Od března 1974 do ledna 1977 působil jako náměstek ministra obrany a předseda státní technické komise.  Dne 8. ledna 1977 byl armádní generál Ogarkov jmenován náčelníkem Generálního štábu ozbrojených sil Sovětského svazu a prvním náměstkem ministra obrany. O šest dní později byl povýšen do hodnosti maršála Sovětského svazu. V roce 1984 se stal velitelem vojsk Západního strategického směru, kterým zůstal až do roku 1988. Poté působil do roku 1992 jako generální inspektor v rámci Skupiny generálních inspektorů Ministerstva obrany Sovětského svazu. Současně od srpna 1991 vedl Všesvazovou radu veteránů války, práce, ozbrojených sil a bezpečnostních složek. Od roku 1992 byl poradcem na Ministerstvu obrany Ruské federace.

Nikolaj Vasiljevič Ogarkov (30. října 1917, Molokovo – 23. ledna 1994 v Moskvě) byl maršál Sovětského svazu, náčelník Generálního štábu Sovětské armády a velitel vojsk Západního strategického směru.

Nikolai Vasilyevich Ogarkov (; 30 October 1917 in the village of Molokovo, Tver Governorate – 23 January 1994, Moscow) was a prominent Soviet military personality. He was promoted to Marshal of the Soviet Union in 1977. Between 1977 and 1984, he was Chief of the General Staff of the USSR. He became widely known in the West when he became the Soviet military's spokesman following the shootdown of Korean Air Lines Flight 007 near Moneron Island in September 1983. He was dismissed as Chief of the General Staff on 6 September 1984.


Historie.

Po uvedení výrobku Yakult na evropský trh v roce 1993 několik dalších společností, včetně Danone, uvedlo na trh jejich vlastní výrobky na bázi L. casei. Od roku 1994 se jogurty na bázi L. casei staly v západoevropských supermarketech běžným výrobkem.  Actimel je aktuálně k dostání ve více než 20 evropských zemích, včetně České republiky, a rovněž v Jižní Americe a v zemích Středního Východu. Ve Spojených státech byl Actimel uveden na trh pod názvem DanActive - nejprve v roce 2004 na omezené regionální úrovni (příchutě jahoda, vanilka a borůvka) a následně byl v roce 2007 uveden na celostátním trhu v USA (byly rovněž doplněné i nové příchutě - brusinka a malina).

Ingredience.

Běžný Actimel (bez variant jako např. Actimel Light) obsahuje:

Příchutě.

Existuje 17 příchutí Actimelu – meruňka, černý rybíz, borůvka, kokosový ořech, kiwi, „Multifruit“, pomeranč, „Originál“, marakuja a mango, jahoda, jahoda a banán, vanilka; varianty bez tuku: „Originál“, broskev a mango, malina.  Ve Velké Británii rovněž existuje další příchuť: med a citrón.  V České republice/Slovenské republice se prodávají příchutě Actimel bílý, jahoda, malina/brusinka, lesní ovoce a granátové jablko. Dětská řada Actikids je v příchutích banán/jahoda, malina/brusinka.

Vědecký základ.

Hlavní uváděné prospěšné vlastnosti jsou podloženy několika vědeckými studiemi uvedenými výrobcem na jeho webových stránkách. Seznam vědeckých prací uvedený na webových stránkách se v jednotlivých zemích vzájemně liší.  Mezi uváděné prospěšné vlastnosti patří snížení výskytu průjmů a omezení rýmy u malých dětí, zlepšení fungování imunitního systému u dospělých a seniorů a zkrácení doby zimních infekcí u starších lidí.  Některé klinické studie naznačují další možné účinky u dětí, jako je například eradikace H. pylori při kombinaci s antibiotiky nebo obnovení aktivity fekálních enzymů po operacích u dětí.  Nedávná studie publikovaná v odborném časopise British Medical Journal udává, že tento výrobek by mohl pomáhat při prevenci průjmu spojeného s užíváním antibiotik a omezovat výskyt onemocnění pseudomembránozní kolitida u starších pacientů.  Probíhá rovněž výzkum, jehož cílem je stanovit účinnost tohoto výrobku při snižování výskytu běžných nemocí u dětí navštěvujících předškolní zařízení v USA. Tento klinický test byl registrován na ClinicalTrials.gov (výsledky testů musí být většinou publikovány a zkontrolovány kolegy z oboru s cílem snížit pravděpodobnost nenahlášení neúspěšných výsledků), ovšem výsledky zatím nebyly zveřejněny.

Actimel (ve Spojených státech a v Kanadě rovněž známý jako DanActive) je probiotický jogurtový nápoj vyráběný francouzskou společností Danone. Prodává se v lahvičkách velikosti 100 ml, obvykle v balení se 4, nebo 8 výrobky. Hlavní uváděnou prospěšnou vlastností Actimelu je posilování přirozené obranyschopnosti organismu díky použití vitamínu B6 a D a patentované bakteriální kultury Lactobacillus casei CNCM I-1518, která byla na trhu rovněž označována jako Lactobacillus casei Defensis nebo Immunitas a v poslední době jako L. casei Danone. Uvádí se, že každá lahvička obsahuje 10 miliard těchto bakterií. Actimel kromě toho rovněž obsahuje tradiční jogurtové kultury Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus a Streptococcus salivarius subsp. thermophilus.

Actimel (known as DanActive in the United States and Canada) is a 'probiotic' yogurt-type drink produced by the French company Danone.


Předchozí vývoj.

Římané zvítězili v roce 215 př. n. l. nad Hasdrubalem Barkou v bitvě u města Hibera (dnešní Tortosa). Tím mu zabránili v zamýšleném tažení do Itálie, kde se chtěl spojit se svým starším bratrem Hannibalem. Nezdar Kartáginců oslabil jejich nadvládu nad jižní a východní Ibérií a podnítil některé místní kmeny k odboji. V reakci na porážku vyslala kartaginská vláda do Hispánie Magona Barku, Hannibalova nejmladšího bratra. Římané, vedení bratry Scipiony, upevnili svoji pozici na severovýchodě poloostrova, sloužící jim jako základna k odrážení punských útoků. Po bitvě u Kann se však římská republika dostala do velice tíživé situace. V důsledku toho neobdrželi Scipionové zřejmě žádné posily a čelili soustavným problémům se zásobováním svých vojáků.  V dalších dvou letech se válka v Ibérii ocitla na mrtvém bodě. Mezitím se v severní Africe vzbouřil numidský král Syfax, podporovaný Scipiony. Kartáginci jeho revoltu potlačili, v čemž jim výrazně pomohl Masinissa, mladý syn Syfakova konkurenta. Masinissa se poté vydal s početným doprovodem numidských jezdců do Ibérie, aby bojoval proti Římanům. Puny na poloostrově posílil rovněž nový velitel: Hasdrubal, syna Gisgona.  Ve snaze prolomit patovou situaci překročili Scipionové v roce 212 př. n. l. řeku Hiberus (Ebro) a pronikli hluboko do jihovýchodní Ibérie. Dosáhli přitom několika vítězství a řada iberských měst přešla na jejich stranu. Vyhnali také punskou posádku ze Sagunta a vrátili ho původním obyvatelům. Podle Appiána přezimovali ve městech Castulo (poblíž dnešního Linares) a Orso na horním toku Baetis (Guadalquivir).  V roce 211 př. n. l. pokračovali Římané v ofenzívě v údolí řeky Baetis. Jejich cílem bylo úplné vytlačení Kartáginců a ukončení války v Hispánii. V cestě jim stáli tři punští velitelé. Hasdrubal Barkas se zdržoval se svými muži u nedalekého města Amtorgis. Hasdrubal Gisgo a Mago Barkas spojili své armády a nacházeli se ve vzdálenosti asi pěti denních pochodů od Římanů. Během zimy Scipionové naverbovali 20 000 keltiberských žoldnéřů, čímž zhruba zdvojnásobili své vojsko, a cítili se být dostatečně silní na to, aby se s oběma nepřátelskými armádami vypořádali odděleně. Společně postoupili k Amtorgis a na dohled od nepřátel, od nichž je dělila pouze řeka, rozbili tábor. Publius se potom s dvěma třetinami římských a italických vojáků vydal vstříc Magonovi a Hasdrubalu Gisgonovi, zatímco Gnaeus setrval na místě a se zbývající třetinou a Keltibery se chystal proti Hasdrubalu Barkovi.

Zkáza Scipionů.

Hasdrubal Barkas záhy zpozoroval, že v Gnaeově táboře se nachází relativně málo Římanů a většina protivníkova vojska sestává z Keltiberů. Prostřednictvím svých hispánských vojáků navázal kontakt s keltiberským náčelníkem a úplatkem ho přesvědčil, aby se svými lidmi opustil římský tábor. Když Keltiberové náhle zamířili do svých domovů, neměli Římané vzhledem ke svému nepatrnému počtu nejmenší naději, že by se jim podařilo je zadržet. Gnaeus pochopil, že se bez nich nemůže Kartágincům postavit ani se probít k Publiovi a vydal se na spěšný ústup. Hasdrubal Barkas vzápětí překročil řeku a těsně pronásledoval stahující se Římany.  Mezitím se dostal do potíží také Publius. Princ Masinissa s numidskými jezdci vyrazil proti jeho vojsku a neustále na něho dorážel. Dnem i nocí Numiďané pobíjeli a zajímali Římany, kteří se vzdálili od svého tábora, aby přinesli dřevo a krmivo. Podnikali rovněž příležitostné nájezdy na protivníkův tábor a udržovali zmatek v jeho řadách. Publius se navíc dozvěděl, že se blíží hispánský náčelník Indibilis, loajální spojenec Kartáginců, se 7500 bojovníky. Livius k tomu poznamenává, že římský velitel podlehl tísnivým okolnostem a navzdory své dosavadní prozíravosti se ukvapeně rozhodl Indibila napadnout. V táboře zanechal menší posádku pod velením legáta Tiberia Fonteia a v noci vyvedl muže do boje. Nastalé střetnutí probíhalo velmi zmateně, neboť žádná ze stran nedokázala vytvořit řádný bitevní šik. Římané měli sice navrch, na jejich křídlech se ale objevila Masinissova jízda a vyvolala mezi nimi paniku. Zanedlouho dorazilo na bojiště punské vojsko a vpadlo Římanům do zad. Publius objížděl bitevní linii a povzbuzoval své vojáky, když ho náhle zasáhlo kopí do boku, načež spadl mrtvý na zem. Římané se obrátili na útěk, během něhož jim všudypřítomní nepřátelé uštědřili těžší ztráty než v samotné bitvě.  Vítězní punští vojevůdci Mago a Hasdrubal Gisgo nedopřáli svým vojákům oddech a ihned spěchali k Hasdrubalu Barkovi, k němuž se záhy připojili. Gnaeus nevěděl o Publiově porážce, přesto ho příchod dalšího punského vojska neponechával na pochybách o tom, co se přihodilo. Drtivá početní převaha Kartáginců ho přiměla, aby se pokusil odpoutat od nepřátel. V noci proto Římané opustili nepozorovaně svůj tábor a získali značný náskok. Jakmile Punové druhý den zjistili, že jejich nepřátelé jsou pryč, vyslali napřed numidskou jízdu a rychlými pochody vyrazili za nimi. Numiďané dostihli Římany ještě před setměním a soustavnými útoky je donutili zastavit a bránit se. Gnaeovi nezbylo než přerušit ústup a shromáždit své muže na jakémsi nepříliš vysokém pahorku. Odsud se jim dařilo snadno odrážet Numiďany. Brzy však přitáhl předvoj hlavního punského vojska, vedeného třemi vojevůdci. Římané začali opevňovat své postavení, jenže kamenitá a tvrdá půda jim znemožnila vybudovat obvyklý obranný val. Navršili pouze improvizované opevnění, tvořené do kruhu naskládanými sedly pro soumary a vojenskými zavazadly. Tato překážka poněkud zpomalila punský nápor, nicméně útočníci ji zakrátko překonali a zmocnili se římského tábora. Hrstka obránců vzápětí podlehla několikanásobné přesile protivníka. Mnozí Římané přišli v boji o život. Někteří uprchli do okolních lesů a následně do tábora Tiberia Fonteia. Jiní hledali záchranu v okolních hispánských obcích, jejichž obyvatelé je proradně pobili nebo vydali Punům. Sám Gnaeus padl podle některých zpráv už při prvním útoku. Podle jiných se s několika vojáky ukryl v nedaleké věži, kterou Punové obklíčili a zabili každého, koho tam zastihli.

Promarněná příležitost.

Kartáginci potřeli za méně než jeden měsíc téměř celé římské vojsko v Ibérii a zabili oba jeho velitele, s nimiž se marně potýkali osm let. Po tuto dobu dokázali Scipionové překážet Punům v přísunu posil Hannibalovi v Itálii a narušovat jejich nadvládu nad Ibérií. To vše jen s vynaložením relativně malých zdrojů a lidských sil.  Pohromu Scipionů způsobila jejich přehnaná sebedůvěra a podcenění protivníka, zapříčiněné zjevnou slabostí Kartáginců v předchozím roce. Zpráva o jejich zničení musela notně povzbudit Hannibala, jenž někdy v téže době ztratil Capuu. Jeho bratrovi Hasdrubalovi se totiž naskytla skvělá příležitost, aby konečně uskutečnil dlouho očekávané tažení do Itálie. Většina dosavadních římských spojenců v Ibérii přešla po bitvě na stranu vítězů. Punové mohli tedy Římany úplně dorazit a vyhnat je z poloostrova. Nic z toho se ale nestalo. Možné vysvětlení podivuhodné liknavosti Kartáginců nabízí Polybios, podle něhož jejich „velitelé zvládli své nepřátelé, nebyli však schopni zvládnout se navzájem.“ Punští vojevůdci nespatřovali již zřejmě v Římanech hrozbu a zabředli do vzájemných sporů.  Jistý jezdec jménem Lucius Marcius shromáždil zbytky Římanů v počtu asi 8000 mužů a dovedl je po strastiplné cestě zpět na sever za řeku Hiberus. Livius sice značně zveličuje jeho úspěchy nad Kartáginci. Jisté ale je, že Římané uchovali ve své moci severovýchod Ibérie a vydrželi do příchodu nového velitele. Když se římský senát dozvěděl o katastrofě, jež postihla Scipiony, učinil rázná protiopatření a poslal do Ibérie propraetora Gaia Claudia Nerona s 12 000 pěšáky a 1100 jezdci. Navzdory utrpěné pohromě nebyli Římané vypuzeni z poloostrova a mohli připravovat nové tažení proti Kartágincům.

Bitva na horní Baetis je souhrnné označení dvou vojenských střetnutí svedených Římany a Kartáginci v roce 211 př. n. l. Obě bitvy se konaly poblíž horního toku řeky Baetis (Guadalquivir) na jihu Iberského poloostrova.

The Battle of the Upper Baetis was a double battle, comprising the battles of "Castulo" and "Ilorca", fought in 211 BC during the Second Punic War between a Carthaginian force led by Hasdrubal Barca (Hannibal's brother) and a Roman force led by Publius Cornelius Scipio and his brother Gnaeus. The immediate result was a Carthaginian victory in which both Roman brothers were killed. Before this defeat, the brothers had spent seven years (218BC - 211BC) campaigning in Hispania, which had limited the resources available to Hannibal, who was simultaneously fighting the Romans in Italy.


Mládí a první světová válka.

Erich Abraham se narodil 27. března roku 1895 v západopruském městě Marienburgu jako syn drážního úředníka. Po dokončení vzdělání vstoupil dobrovolně s vypuknutím první světové války do císařské německé armády, kde byl následně zařazen ke 152. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 152") ze 41. divize generálmajora Hermanna von Steina.  S divizí byl následně odvelen na východní frontu, kde se s jednotkou zapojil do bojů u Tannenbergu, kde německá armáda později zvítězila. U tohoto pluku se postupně vypracoval až do hodnosti četaře ("Vizefeldwebel") a stal se rovněž důstojnickým čekatelem ("Offiziersaspirant"). Dne 11. července 1915 byl povýšen do hodnosti poručíka v záloze ("Leutnant der Reserve") a zhruba o měsíc později byl převelen ke 341. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 341") ze 86. pěší divize ("86. Infanterie-Division"), kde byl jmenován do funkce velitele čety.  Pluk se nacházel rovněž na východní frontě a Abraham se společně se svou jednotkou zapojil do těžkých bojů proti ruské carské armádě v bitvě u Gorlice. Zde poručík Abraham převzal dočasně velení roty poté, co byl její velitel zabit v boji. Po vítězství v bitvě byl za své velení rotě vyznamenán k počátku září téhož roku pruským železným křížem II. třídy a zároveň se vrátil ke své četě, které velel před tím. V této funkci zůstal až do poloviny září roku 1916.  Následně poté byl jmenován pobočníkem velitele III. praporu z téže pluku, přičemž tuto funkci zastával až do počátku února roku 1917. Funkci pobočníka velitele praporu si vyzkoušel i na dále a to u I. praporu. Později už následovaly různé pozice u štábu 86. pěší divize, u kterých zůstal až do konce války. Mezi jeho další vyznamenání, která do konce války obdržel patří např. pruský železný kříž II. třídy nebo Rakousko-Uherský vojenský záslužný kříž III. třídy s válečnou ozdobou.

Poválečné období a policejní kariéra.

Po skončení války sloužil Abraham u různých dobrovolnických vojenských uskupení a se vznikem Reichswehru se byl přidělen ke 109. pěšímu pluku Reichswehru ("Reichswehr-Infanterie-Regiment 109"), který spadal pod 9. brigádu Reichswehru proslulého generála Paula von Lettow-Vorbecka. Zde sloužil ve funkci pobočníka velitele praporu, tedy funkce, kterou dobře znal ze svého válečného působení.  K 20. květnu roku 1920 však armádu opouští a hned na to vstupuje do služeb policie. V září téhož roku je mu ještě propůjčena hodnost armádního nadporučíka v záloze ("Oberleutnant der Reserve").  Jeho prvním služebním postem se stalo policejní prezidium ve Štětíně, kde byl hned v červnu téhož roku povýšen do hodnosti policejního nadporučíka.

Erich Gottfried Abraham (27. března 1895 – 7. března 1971) byl německý veterán první světové války a pozdější vysoce vyznamenaný generál pěchoty ("General der Infanterie"), sloužící během druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi nebo německého kříže ve zlatě.

Erich Abraham (27 March 1895 – 7 March 1971) was a general in the Wehrmacht of Nazi Germany who command the 76th Infantry Division then the LXIII Corps on the Western Front during World War II. He was also a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves.