ב-1943, סגן גנרל בריהון ב. סומרוול, מפקד כוחות השירות הצבאי, שפיקח על המאמצים הלוגיסטיים של ארה"ב והעניק משלוחי ליז, טען כי בריטניה צריכה להפסיק את ייצור הטנקים המקומיים ולהסתמך אך ורק על טנקים אמריקאים. סומרוול סבר כי הטנקים הבריטיים היו נחותים מהטנק הבינוני M4 שרמן, וכי זה ישחרר את שטח המפעל הבריטי במיוחד עבור משאיות, מכונות ורכבות (כאשר הביקוש הבריטי למוצרים אלה באמצעות הלוואה-שכירות עלה). ייצור הטנקים הבריטי הופחת, אך ייצורו המקומי נשמר. עד אמצע 1944, רוב החטיבות המשוריינות היו מצוידות ב"שרמן", כתוצאה מכך ייצור קרייזר בריטי לא הצליח לעמוד במספרים הנדרשים של חיל המשוריינות המלכותי. היעדר איכות ואמינות, בין העיצובים הבריטיים, היה גם גורם בשימוש מוגבר במודלים אמריקאים. מתוך תשעה חטיבות משוריינות בריטיות שהוצבו בצרפת, בשנת 1944 כחלק ממערכה בצפון מערב אירופה
רק החטיבה המשוריינת ה-22, מהדיוויזיה המשוריינת ה-7, הייתה מצוידת בעיקר בטנקים בריטיים (הקרומוול). מספר החטיבות המצוידות בטנקים בריטיים, בצפון מערב אירופה, הוכפל במהלך החורף של 1944/45. באוקטובר 1944, החטיבה המשוריינת ה-29 מהדיוויזיה המשוריינת ה-11 נבחרה כדי להיות מצוידת מחדש עם טנק הקומט הבריטי החדש. התהליך התחיל בדצמבר, אך נדחה עד ינואר 1945 כתוצאה ממלחמת הבולג'.