במהלך השנתיים הבאות, בעלות הברית כבשו באי אחר בסיס, בניסיון להתקרב ליפן עצמה, שם תכננו לבצע התקפות אוויריות אסטרטגיות מסיביות, ורק במקרה של צורך מוחלט, לבצע פלישה יבשתית. עד יולי 1944, ארה"ב כבשה מחדש את גואם וכבשה את טיניאן, מה שבסופו של דבר הכניס אותם לטווח תקיפה של יפן המיבשת באמצעות מפציצי בואינג B-29 החדשים. למרות ההתקדמות של בעלות הברית, קרבות מסיביים עדיין התרחשו, הן בדרום-מזרח אסיה עם המתקפה היפנית בהודו והן באוקיינוס השקט, עם קרב ים הפיליפינים, שבו יפן סבלה מפסדים גדולים ואיבדה באופן מוחלט את היכולת להסתמך על נושאות מטוסים. מאוחר יותר באוקטובר, התקפה משולבת של כוחות אמריקאיים ואוסטרלים התייצבה נגד הצי היפני הקיסרי במהלך קרב מפרץ לייטה.
במה שהיה הקרב הימי הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה ואולי הקרב הימי הגדול ביותר בכל הזמנים. הניצחון של בעלות הברית השיג את מטרתו המוצהרת של קיצוץ נוסף של אספקת הנפט לצבא היפני, שכבר נאבק כדי לדלק את שארית כוחו הימי. קרב מפרץ לייטה הוא גם המערכה הראשונה שבה מטוסים יפנים ביצעו התקפות "קמיקאז'י" מאורגנות.