Ta kohtus Helen Poteat'iga Wake Forestis. Ta oli dr William Louis Poteati, ülikooli presidendi tütar ja Stallingsi klassikateaduste professori õde. Nad olid kogu kooliaasta armunud. Ta lõpetas Wake Foresti kolledži 1916. aastal ja sai kohaliku värbamisbüroo reklaamide koopia kirjutamise töökoha. Ta oli oma proosist nii veendunud, et astus 1917. aastal Ameerika Ühendriikide mereväe reservi. Ta lahkus Philadelphiast 24. aprillil 1918 USS "Henderson" pardal Prantsusmaale. Prantsusmaal teenis ta Château-Thierry lahingute ajal 3. pataljoni 5. merejalaväelaste rühmade komandörina. Ta sai jalga haavatud
Belleau metsa lahing pärast vaenlase kuulipildujate pesa rünnakut 25. juunil. Pärast seda, kui ta oli arstide poole palunud, et nad teda ei amputeeriks, läks ta koju, et veeta kaks piinavat aastat Brooklynis asuvas mereväehaiglas. Hiljem kahjustas ta seda jääle kukkumisel ja 1922. aastal amputeeriti see. Palju aastaid hiljem tuli tal ka ülejäänud jalg amputeerida. Pärast taastumist abiellusid Stallings ja Poteat 8. märtsil 1919. aastal; neil oli kaks tütart, Sylvia (sündinud 1926) ja Diana (sündinud 1931), enne kui nad 1936. aastal lahutasid. 1928-29. aastal restaureerisid nad Poteat House'i Yanceyville'i lähedal, Põhja-Carolinas. Tema tädi abielu kaudu oli maalikunstnik Ida Isabella Poteat.