Kirjuta selle paragrahvi jätkamine - Plitvice järvede intsidendiga
1991. aasta märtsi lõpus / aprilli alguses puhkes Horvaatia iseseisvusõda Horvaatia valitsuse ja SAO Krajina mässuliste etniliste serblaste vahel (seda toetas tugevalt nüüd serblaste kontrolli all olev Jugoslaavi rahvaarmee). 1. aprillil 1991 kuulutas Krajina iseseisvaks Horvaatiast. Vahetult pärast Horvaatia iseseisvusdeklaratsiooni moodustasid Horvaatia serbid ka Lääne-Slavonia SAO ja Ida-Slavonia, Baranja ja Lääne-Srijem SAO. Need kolm piirkonda ühinesid 19. detsembril 1991 Serbia Krajina vabariigiga (RSK). Välismaalaste ja etnilise vihkamise mõju Jugoslaavia lagunemisele sai selgeks Horvaatia sõja ajal. Horvaatia ja Serbia propaganda levitas hirmu, väites, et teine pool hakkab neid rõhutama ja liialdaks surmajuhtumeid, et suurendada oma rahvaste toetust. Sõja alguskuudel pommitasid serblaste domineeritud Jugoslaavia armee ja merevägi meelega Spliidi ja Dubrovniku tsiviilpiirkondi, mis on UNESCO maailmapärandi nimistuses, samuti lähedalasuvaid horvaatide külasid. Jugoslaavi meedia väitis, et need toimingud viidi läbi selle tõttu, mida nad väitsid, et linnas on fašistlike ustaše jõudude ja rahvusvaheliste terroristide kohalolek. ÜRO uurimused leidsid, et Dubrovnikis ei olnud tol ajal selliseid vägesid. Horvaatia sõjaväeline kohalolek suurenes hiljem. Montenegri peaminister Milo Đukanović, kes oli tol ajal Miloševići liitlane, pöördus Montenegri natsionalismi poole, lubades, et Dubrovniku vallutamine võimaldaks Montenegro laienemist linna, mis tema sõnul oli ajalooliselt Montenegri osa, ja hukkas Montenegri praegused piirid kui "vanade ja halvasti haritud bolševiklike kartograafide joonistatud".