Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  TB-3 oli terasetehasest õhusõidukist, mis oli üks Andrei Tupolevi disainbüroo disainidest, mis põhineb Hugo Junkers'i poolt 1918. aastast alates kasutusele võetud terasetehasest õhusõidukite disainipraktikal ja tehnoloogial. Raam koosnes V-sektsiooniga torudest, mis olid kaetud rõhutamata lainega, mille paksus oli 0,3 kuni 0,8 mm. Laine oli 13 mm sügavusel ja 50 mm kaugusel. Kantsilveeri tiib toetati nelja torupõhise külje abil. 1934. aastal, tänu tugevamate terasest sulamite väljatöötamisele, suurendati tiibade ulatust 39,5 meetrist 41,85 meetrini (129,6 meetrist 137,3 meetrini) koos samaaegse tiibade pindala suurenemisega 230-lt 234,5 m2 (2,476 kuni 2,524 ruutjalga). Lennuki mistahes osale saab kõndida pehmete kingadega, kahjustamata nahka, ning tiibade esiääred on allapoole pööratud, et moodustada mootori hooldamiseks kõnniteed. Juhtimisseadmed käivitati kaabli abil, millel oli muutuva mõjuga tagumik ja ühele küljele mootori rikke korral trimmikompensatsioonisüsteem. Peamisel maandumisstaadiumis ei olnud pidureid. Kütusepaakides ei olnud tule- ega lekke kaitset, kuigi mootoritel oli sisemine tulekustutussüsteem. M-17-mootorid olid kohandatud nii, et võimaldaksid maksimaalset teoreetilist sõiduulatust 3 250 kilomeetrit ilma süüteploki või karburaatori segadusteta. Kaitsevahendid koosnesid kahest kergest masinpüssist viies tornides - üks ninaosas, kaks keskmise kere peal ja üks sisse tõmbatav "praapüss" iga tiiva all mootori nacelles vahel. Hiljem liikuvad üks fuselaži ülemistest tornidest tagumises tiibas.  Küsimus: Kui palju mootori külgi on rikki, mis on põhjustanud komplekteerimise kompenseerimise süsteemi ehitamise?
üks