Arfa süüdistas oma järeltulijat, kindral Ali Razmara't, oma sunniviisilises pensionile jäämises ja tegi hiljem koostööd oma poliitiliste rivaalidega, eriti pärast seda, kui Razmara 1950. aastal peaministriks nimetati. Siiski oli Arfa tõeliselt häiritud, kui Razmara 1951. aastal mõrvati, sest ta uskus, et üha suurenev poliitiline vägivald ohustab riiki. Ta oli peaminister Hosayn Ala lühiajalises valitsuses teede- ja kommunikatsiooniministrina kuu jooksul pärast Razmara mõrva, enne kui parlament hääletas Mohammad Mossadegh'i peaministriks. Arfa ei usaldanud Mossadeghi ja moodustas poliitilise rühma, Rahvusliku Liikumise, et häirida Mossadeghi toetajate kogunemisi, keda ta pidas äärmuslasteks, kes olid vastu monarhia ja tugeva sõjaväe jätkumisele. Rahvusliku Liikumise ajaleht avaldas palju artikleid, mida Arfa kirjutas, toetades ðahhi ja austades islami. Arfa pidas sidet mitmete poliitiliste aktivistidega, sealhulgas Mozaffar Baqai töömeeste parteist, tulise jutlustaja Ajatollah Sayyed Abu al-Qasem Kashani ja Shaban Jafariga, kes korraldas tänava rahvahulki. Arfa sai salase sõjaväeohvitseride komitee, Komitee, et päästa isamaa, asutaja liikmeks, mis loodi 1952. aastal eesmärgiga vallandada Mossadegh. Pärast 1953. aasta riigipööret
Ta oli Iraani suursaadik Türgis (1958-1961) ja Pakistanis (1961-1962). Seejärel ta lahkus valitsuse aktiivsest teenistusest. Ta lahkus Iraanist 1979. aasta Iraani revolutsiooni ajal ja suri Monako Monte Carlo's 1983. aastal.