Majori peaministriamet langes kokku Jugoslaavia lagunemise ja sellest tuleneva sõjaga Bosnias ja Hertsegoviinas (ja osades Horvaatias). Jugoslaaviat moodustavate vabariikide vahelised pinged olid kasvanud pärast presidendi Josep Broz Tito surma 1980. aastal, mida süvendas poliitiline ebakindlus, mis põhjustas kommunismi kokkuvarisemist kogu Ida-Euroopas ajavahemikul 1989-1991. 1991. aasta juunis kuulutasid nii Sloveenia kui ka Horvaatia välja iseseisvuse.
, oli olukord Horvaatias, mille osades elas suur hulk etnilisi serbeid, palju vaieldavam. Saksamaa nõudmisel tunnustas EL kahe riigi sõltumatust 1991. aasta detsembris. Sõda puhkes Serbia (mitte rahvuslane Slobodan Milošević) ja Horvaatia (valitses Franjo Tuđman) vahel Serbias asustatud Slavonia piirkonnas Horvaatia kirdeosas, mis sundis ÜROd saatma rahuvalvajaid (UNPROFOR). Kõige karmimad lahingud toimusid siiski pärast Bosnia ja Hertsegoviina iseseisvusdeklaratsiooni presidendi Alija Izetbegovići juhtimisel 6. aprillil 1991. aastal; mägise vabariigi elanikkond jagunes Bosnia serblaste, Bosnia kroatide ja Bosnia moslemite (või "bosniakide") vahel ja nende vahel puhkes täielik kodusõda, kus Bosnia kroatid ja Bosnia serblased toetasid vastavalt Tuđmanit ja Miloševićit. Sõda tabas Euroopat ja kogu maailma ootamatult ning üle maailma hakkasid edastama vapustavaid stseene sõjavangide laagritest (mõned võrdlesid neid natside koonduslaagritega), suurest pagulaste voolust ja etnilise puhastuse kampaaniatest, mis tõi kaasa üleskutsed sekkuda.