Läänerannikule saabudes kaptenina juhtis ta "kõige geniaalseid" rünnakuid Saksa kaevikutes Fleurbaix'i lähedal ja ehkki ta oli peas raskelt haavatud, jäi ta oma juhtimisele kuni operatsiooni edukas lõpuleviimiseni. Tema tegude eest määrati ta Distinguished Service Order'i (DSO) kaaslaseks, mis on ohvitseride teise kõrgeima auhinna. Kui ta haiglast naasis, edutati ta majoriks ja oli oma pataljoni ajutine komandör teise Bullecourti lahingu ajal 1917. aasta mais. Juulis edutati ta kolonellileitnantiks ja määrati 10. pataljoni komandöriks. Ta juhtis seda üksust Menini teeraja lahingus.
Septembris ja 1918. aasta juunis nimetati ta Püha Miikaeli ja Püha George'i ordeni kaaslaseks. Võib-olla oli tema suurim saavutus Merris'i vangistamine juulis, mille eest ta sai bar oma DSO-le, jälle gallantry eest. Ta jätkas oma pataljoni oskuslikku juhtimist kogu sajapäevase rünnaku ajal kuni 11. novembri vaherahu sõlmimiseni. Sõja ajal, lisaks juba mainitud auastmetele, pälvis ta Prantsuse sõjakrohi ja ta mainiti sõnumites viis korda.