Erinevalt teistest endistest kolooniatest, näiteks Ameerikas ja Austraalias, ei olnud eurooplased ja nende järeltulijad Aafrika mandril kunagi põliselanike arvuliselt suuremad. Siiski leidsid nad viise, kuidas konsolideerida võimu ja avaldada ebaproportsionaalset mõju oma metropooli riikide halduspoliitikasse. Mõned kaotasid oma identiteedi Euroopaga ja lõid oma rahvuslikud liikumised, nimelt Lõuna-Aafrikas ja Rodeesias (praegu Zimbabwe). Koloniaalvalitsused pidasid alalisi valgeid elanikke üha suurenevaks probleemiks, kuna nad püüdsid oma adopteeritud Aafrika kodumaal domineerida. Samuti võisid nad kaasa tuua valitsuse konflikti Aafrikaga, mis nõudis kulukaid sõjalisi kampaaniaid ja kahjustas lahutamatult suhteid viimase ja suurriikide vahel. See oli tavaline suund kogu Aafrika kolooniates 18. sajandi lõpust 20. sajandi alguseni. Näiteks Hollandi Kapkolonias määras kuberner Joachim van Plettenberg 1778. aasta paiku territooriumi piirid Xhosa pealike heakskiidul; järgmisel aastal rikkusid Hollandi kolonistid piiri ja ründasid Xhosat, põhjustades veriseid Xhosa sõdu.
- Jah. Saksa kolonistide ja matumbi- ja ngoni rahvaste vahelised vaidlused aitasid oluliselt kaasa Maji Maji ülestõusule 1905-7. aastal. Samal perioodil olid Keenia koloonia-ajastu Euroopa elanikud suurel määral vastutavad masaide mässu provotseerimise eest.