I Ferdinandi vanem poeg Boris astus troonile pärast isa loobumist pärast Bulgaaria kaotust I maailmasõjas. 1919. aasta Neuilly lepingu kohaselt oli Bulgaaria sunnitud muu hulgas loovutama erinevaid territooriume, maksma halva sõja reparatsioone ja vähendama oluliselt oma sõjaväe suurust. Samal aastal sai peaministriks Aleksandar Stamboliyski Bulgaaria Põllumajanduse Rahvusliidust. Pärast Stamboliyski kukutamist riigipöörde käigus 1923. aastal tunnustas Boris Aleksandar Tsankovi uut valitsust, kes karmilt alistas Bulgaaria kommunistlikku parteid ja juhtis riiki lühikese piiriajaga Kreekaga. Tsankov võeti 1926. aastal võimu alt ja sellele järgnes mitmeid peaministreid kuni 1934. aastani, kui korporatistlik "Zveno" liikumine korraldas riigipöörde
ja keelati kõik erakonnad. Boris oli "Zveno" valitsuse vastu ja kukutas need 1935. aastal, paigutades lõpuks peaministriks Georgi Kyoseivanovi. Ülejäänud oma valitsusajal valitses Boris "de facto" absoluutsena monarhina, mille peaministrid allusid suuresti tema tahtele.