1980ndate aastate arenguid oli palju, et õigustada Bernhard Steinbergeri pikaajalisi diagnoose Ida-Saksamaa majandusmudeli kohta. Need riigid olid Nõukogude sponsoreeritud Ida-Euroopa riigid, kes olid traditsiooniliselt võimelised kaubandust tegema. Ida-Saksamaal oli 1960. ja 1970. aastatel olnud peaaegu monopol rasketehnika ja teiste "tehniliste" tootmissektorite osas, kuid 1980. aastatel, kui Nõukogude Liidus rasketööstus hakkas moderniseeruma, hakkasid Ida-Saksamaa müüjad jagatud eksporditurgudel kohtuma Nõukogude kaaslastega mitte partneritena, vaid kaubanduslike rivaalidena. Üha suurema sõltuvusega Lääne-Saksamaa mitmesugustest varjatud toetustest oli riigil raha ja krediit otsa saanud. Pärast 1985. aastat puhusid muutustuule kõikidest kohtadest üle Moskva Kremli, jättes Ida-Saksamaa üha vananemisele jõudnud poliitilised juhid isoleerituna ja ebakindlalt tuleviku suhtes (kuigi nende pühendumus "traditsioonilisele" sotsialismile tundus kindel). Kui tänavaprotestijad 1989. aasta novembris läbi Berliini müüri murdsid, sai kiiresti selgeks, et valvel seisvad Nõukogude väed ei olnud saanud käsku sekkuda status quo nimel. 1953 ei kordu enam.
- Jah. Juhtumid võtsid oma kiiruse. Selles kontekstis nägi Bernhard Steinberger 15. jaanuaril 1990. aastal võimalust uuendada oma võitlust õigluse eest, esitades Ida-Berliini kõrgemale kohtule taotluse "Harichi, Steinbergeri ja Hertwigi vastu tehtud kohtuotsuste läbivaatamiseks". Ta kokku võttis oma 1956. aasta reformideed, mis olid lihtsalt pöördunud üha enam peamiste eesmärkide ümber de-staliniseeritud sotsialistliku partei ja demokraatliku Ida-Saksamaa riigi loomiseks.