Pärast 1940. aasta sissetungi määrati Isolani ja tema tütrele, nagu ka mitmetele tuhandetele teistele Hitleri Saksamaa põgenikele, teatada linnavalitsusele. Nende hulgas olevatest naistest, keda peeti vaenlasteks välismaalasteks, koguti kokku ja võeti kinni Pariisi kesklinnas Vélodrome d'Hiveris (spordi staadion). (Mehed viidi eraldi Buffalo staadionile.) Neid peeti umbes kaks nädalat velodromil, üha ebatervislikemates tingimustes, ja seejärel viidi nad Lõuna-Prantsusmaale, mida järgneva paari aasta jooksul valitses Vichy marionettvalitsus, kellel oli suurem (kuigi järk-järgult vähenev) autonoomia kui Põhja-Prantsusmaa pool, mis aseti otsese Saksa sõjalise halduse alla alates 1940. aasta juunist
- Jah. Peaaegu kõik vangistatud põgenikud olid juudid või kommunistid (või mõlemad). 1940. aasta juuni alguses viidi nad rongiga Vichy Prantsusmaa erinevatesse vangilaagritesse kaugele lõunasse. Isolani ja tema tütar viidi Gursis asuvasse laagrisse, mis oli paar aastat varem kiirustades loodud, et võtta vastu võitu saanud Franco-vastased "Brigadistid", kes pöördusid pärast Hispaania kodusõda põhja. Nüüd oli see ümber paigutatud vangilaagrisse Saksa naistele, kes olid Hitleri eest põgenenud. 1940. aastal ei olnud seal veel sellist turvalisust, mis tavaliselt kaasnes sõjaaegsetele internatsioonilaagritele, kuid selle äärmiselt kaugel asuv asukoht, mida ümbritsesid kõrged mäed, tegi siiski põgenemise väga väikesest Gurs'i külast kaugemale mõnevõrra väljakutseks. Siiski olid laagri tingimused sanitaar- ja majutusviiside osas kohutavad. Selle esimese suve jooksul põgenes paljud laagrisse vangistatud naised lihtsalt laagrist välja kõndides ja küla mööda mägedest allapoole.