Garòsci jäi truuks oma nägemusele "autonoomsest revolutsioonist", mida ta jagas erinevate "giellistidega", kes andsid oma panuse vabanemisvõitlusesse fašistlikus marionettriigis Põhja-Itaalias (kus Saksa armeed jätkasid võitlust, et hoida ära edasist anglo-ameerika sõjalist edasiminekut). Nende seltsimeeste seas oli palju pikaajalisi sõpru ja intellektuaalseid raskusi nagu,, Valiani, Venturi ja Vittorio Foa. See tähendas, et tema isiklikud eelistused olid allutatud alumisele algatusele, mida oli oodata Rahvusliku Vabastamise Komiteelt ("Comitato di Liberazione Nazionale", CLN). See oli alles pärast sõda lõppes 1945.
, kus on selgelt välja kujunenud riigi jätkumise väljavaated, et ta läks eemale oma enda metsikumatest revolutsioonilistest eelistustest ja pöördus tagasi Rosselli Hendiadys'i traditsioonilisema versiooni juurde. "