Kuigi radikaalne anti-imperialism oli bolševismi algne põhiväärtus, peeti Nõukogude Liitu alates 1940. aastast laialdaselt de facto imperaalseks riigiks, kelle ideoloogia ei lubanud tal oma imperialismi tunnistada. Nõukogude ideoloogilise vaatevinkli järgi olid iga riigi Nõukogude poolsed fraktsioonid "rahva" ainus seaduslik hääl, olenemata sellest, kas nad olid vähemusfraktsioonid. Kõik teised fraktsioonid olid lihtsalt "rahva" klassis vaenlased, loomulikult ebaseaduslikud valitsejad, olenemata sellest, kas nad olid enamuse fraktsioonid. Niisiis, selle seisukohast, iga riik, mis sai Nõukogude või Nõukogude liitlane loomulikult tegi seda seadusliku vabatahtliku soovi kaudu, isegi kui taotlejad vajasid Nõukogude abi selle saavutamiseks. Peamised näited olid Nõukogude Liidu sissetung Soome
Soome osade annekteerimine Kaareliast, Nõukogude invasioon Poolale, Nõukogude okupatsioon Balti riikidele ja sõjajärgne de facto domineerimine Idabloki satelliitriikide üle täieliku iseseisvuse ettekäändel. Nõukogude-järgsel ajastul on isegi paljud ukrainalased, gruusialased ja armeenlased tundnud, et nende riigid annekteeriti jõuga bolševikite poolt, kuid see on olnud probleemne seisukoht, sest Nõukogude-meelsed fraktsioonid olid nendes ühiskondades kunagi ka märkimisväärsed. Iga fraktsiooni arvates ei esindanud teine fraktsioon tõelist rahvuslikku huvi. See kodusõja sarnane paradoks on ilmunud Krimmi annekteerimisel Venemaa Föderatsiooni poolt, kuna Venemaa poolseid Krimmi elanikke on Ukraina poolsed Krimmi elanikud pidanud ebaseaduslikeks ja vastupidi.