Kokkuvõte artiklist:  Kuus kuud tagasi sel nädalal sai Omar paanikas telefonikõne oma sõbralt ja kaasõpilaselt. "Ma olin oma magamistoas, kirjutamas töökohti, kui üks sõber helistas mulle meeleheitlikult bussist. Ta ütles, et politsei tulistas neid". Sellest ajast pole ta oma sõbrast midagi kuulnud. Omar on Guerrero osariigis Ayotzinapa Raúl Isidro Burgos'i maapiirkondade õpetajate koolituskooli õpilane. Tema sõber on üks 43 üliõpilastest, kes 2014. aasta septembris kadusid. Päevad ja nädalad möödusid, kuid Mehhiko ametivõimud jäid seisma. Vaatamata kogu maailma tähelepanu sellele küsimusele, ei ole nad kuude jooksul suutnud korralikult uurida kõiki juhtumi jooneid, eriti murettekitavaid väiteid relvajõudude kaasosalise kohta. Jaanuaris käisin Ayotzinapa kolledžis. Seal, kolledži saalis, ümbritsetud Mehhiko revolutsiooniliste juhtide muraalidega, kohtusin kadunud õpilaste perekondadega. Viimase kuue kuu jooksul on emad, isad, õed ja vennad, samuti teised sugulased ja kogukonnaliikmed jätkanud väsimatut kampaaniat, nõudes võimude käest vastuseid selle kohta, mis nende lähedastega juhtus. See oli emotsionaalne ja raske kohtumine; seal olid kurbuse ja pettumuse pisarad. Emad ja isad rääkisid sekundite loendamisest, mil nad viimati oma poegi nägid, ning avaldasid pettumust selle üle, kuidas ametivõimud ja meedia on neid ja nende poegi kujutanud pahanduste tekitajatena. Need on inimesed, kes on elanud vaesuses, kelle kogukonnad on riigi poolt ajalooliselt hüljatud; paljude jaoks oli nende kadunud poeg esimene nende peres, kes läks kooli. Nüüd on nii palju lootusi ja unistusi purunenud. Ma olen näinud igasuguseid tragöödiaid, kuid vähe on asju, mis on nii valusad kui piin, kui ei tea, kus on armastatud inimene. Viimased kuud on olnud neile peredele ja meile kõigile, kes toetame ja kaasame nende võitlust. Kuid pidev tegur on olnud Mehhiko valitsuse ebaõnnestumine reageerida...
Kuus kuud tagasi kadusid 43 õpilast Mehhiko Ayotzinapa kolledžist. Erika Guevara Rosas: See on üllatus, et Mehhiko ametivõimud pole neid leidnud.