Sankt-Peterburgi protokolli nimetatakse sageli kongressisüsteemi lõppuks, kuna see esindas Sankt-Peterburgi kongressil (1825) ebaõnnestumist lahendada Kreeka iseseisvussõja küsimus Osmanite vastu. Venemaal, kes otsis territooriumi ja mõju Musta mere ja Balkani piirkonnas ning kaitses ortodokslikke kristlasi moslemite Osmanite valitsuse all, toetas Kreeka iseseisvust ja oli rahulolematu teiste võimude sooviga kohelda ülestõusu siseküsimusena ja toetada status quo. Venemaa ja Ühendkuningriik sõlmisid kahepoolse kokkuleppe, et jõustada oma plaani, vajadusel sõja abil, konflikti lõpetamiseks Kreeka autonoomiaga Osmanite impeeriumis. Teiste suurriikidega ei konsulteeritud ja kuigi Prantsusmaa ühines hiljem, olid Austria ja Preisimaa vastu protokollile ja ohtule, mida see kujutas konservatiivsele, rahvusvastasele stabiilsusele, mida nad püüdsid Euroopale peale suruda. Osmanid lükkasid protokolli tagasi kuni Navarino lahingus.
Briti, prantsuse, vene ja kreeka vägede käes sundis neid läbirääkimiste lauale.