James Kelly, USA endine Ida-Aasia ja Vaikse ookeani asjade ase-sekretär, märkis, et rahvuslikud tunded ja viha torkide protestide pärast olid rohkem kontsentreeritud alla 30-aastaste hiinlaste seas. Suisheng Zhao ja Kenneth B. Pyle väidavad, et nende noorte kogemus Hiina hariduspoliitikas on osaliselt vastutav nende suurenenud natsionalismi eest. Zheng Wang väidab, et 1990. aastate lõpuks oli rahvusvaheline olukord vähendanud kommunismi kui Hiina valitsejate legitiimeeriva ideoloogia atraktiivsust. Selle tulemusena pööras juhtkond tagasi paljud kommunistliku partei muudatused Hiina ajaloos 1949. aastast, mis tõlgendasid Hiina ajalugu klassivõitluse ajaloona. 1991. aastal kuulutatud ja 1994. aastaks täielikult toimiv patriootliku hariduskampaania tõlgendas ajalugu rahvuslikult, rehabilitates sellised isiksused nagu kindral Tso, kes alistas talupoegade mässu.
See ei takistanud Venemaa sissetungi Xinjiangi, vaid tunnistas Hiina natsionalistide (mitte ainult kommunistide) rolli Teises Hiina-Jaapani sõjas. Õpilased leiavad sellistes jutustustes rohkem isiklikku vastutust kui varasemates klassides marksistliku doktriini kohta, sest nad kuulevad Hiina vastu suunatud julmustest mitte ainult ajaloo õpikutest, vaid ka oma vanematelt ja vanavanematelt.