1920ndate alguses kehtestas Washingtoni mereväe leping viie peamise mereväe võimude jaoks piiranguid lennukikandjate maksimaalsele suurusele ja kogutunnalisele. Hiljem sõlmitud lepingutes jäeti need sätted enamasti alles. Selle tulemusena ei olnud kahe maailmasõja vahelist ehitust piisav lennukikandjate operatiivvajaduste rahuldamiseks, kuna Teine maailmasõda laienes Euroopasse. Liiga vähe lennukikandjaid oli saadaval, et samaaegselt lennukid kaugetele baasidele transportida, toetada amfiibseid sissetungi, pakkuda asenduspilootidele lennukikandjate maandumiskoolitust, läbi viia allveelaevade vastaseid patrullid ja pakkuda kaitsev õhuvarustus laevade ja kruiisritele. Eelnevad missiooni nõuded piirasid laevastiku laevastiku ainulaadse ründava löögivõime kasutamist, mida näidati Taranto lahingus.
ja Pearl Harbori rünnak. Olemasolevate laevade ümberkujundamine (ja muudeks otstarbeks ehitatud kere) andis täiendavaid õhusõidukid, kuni uus ehitus sai kättesaadavaks.