Pärast Saksamaa sissetungi Belgiasse (10-28. mai 1940), oli Belgia valitsus sunnitud Brüsselisse Prantsusmaale ja lõpuks Bordeaux'sse tagasi tõmbuma. Vaatamata kuningas Leopold III ja Belgia armee 28. mail alistumisele jätkas ta prantslaste toetamist. Kuid pärast seda, kui Prantsusmaa otsis relvarahu,
See oli ebaselge, mida see teeb. Jaspar soovitas viia valitsuse Londoni, kuid Pierlot lükkas selle 18. juunil tagasi. Jaspar lahkus valitsusest ilma loata ja saabus oma perega 21. juunil Londoni. 23. juunil andis ta BBC-le saksa okupeeritud Belgias väljaande, et ta on vaba Belgia valitsuse asutaja. Vihalikult võttis Bordeaux'i valitsus talle järgmisel päeval ministri tiitli. Varsti liitusid Jaspariga teised vasakpoolsed poliitikud, kellest paljud olid radikaalid, nagu Camille Huysmans, Max Buset ja Isabelle Blume. Prantsuse kindral Charles de Gaulle'i eeskujust inspireerituna püüdis Jaspar 5. juulil moodustada alternatiivse valitsuse, mis oli tuntud kui "Belgia rahvuskomitee" ("Comité national belge") Huysmansi eesistumise all, kuid ta ei suutnud saada Briti välisministeeriumi diplomaatilist tunnustust. Albert De Vleeschauwer'i saabumine Londoni, millele järgnesid peagi teised kõrged Pierlot'i valitsuse liikmed, lõpetas katse luua Belgia pagulavalitsusele alternatiivi.