Kui Ateena 1944. aasta oktoobris vabastati, külastas Harold Macmillan printsess Andrew'd ja kirjeldas teda kui "elust, mis oli tagasihoidlik, et mitte öelda, et mõnevõrra räpane". Oma pojale kirjutatud kirjas tunnistas ta, et viimase nädala jooksul enne vabanemist ei olnud ta söönud muud kui leiba ja või ning mitu kuud ei söönud liha. Detsembri alguses ei olnud olukord Ateenas kaugeltki paranenud; kommunistlikud sissetungijad (ELAS) võitlesid Briti
Kapitali kontrollimiseks. Kui lahingud jätkusid, teatati printsess Andrew'le, et tema abikaasa on surnud, just siis, kui tõusid lootused paari sõjajärgsele taasühinemisele. Nad ei olnud üksteist näinud alates 1939. aastast. Lahingute ajal käis ta tänavatel ja jagas policeile ja lastele toiduaineid, rikkudes nii kodutõusu. Kui talle öeldi, et teda võis tabada ekslik kuul, vastas ta: "Nad ütlevad mulle, et sa ei kuule lasket, mis sind tapab, ja igal juhul olen ma kurt. Miks siis selle pärast muretseda?"