Selle paragrahvi jätkamine - Itaalias kestevate streikide tõttu oli Ferrari-l võimalik lubada vaid kahte autot (Ferrari P3) 1966. aasta Le Mansi 24 tunni võistlusele
selle asemel, et tavaline sissekanne kolm prototüübi. Järgnevaid sündmusi ja nende tagajärgi ümbritseb ebakindlus ja segadus ning sellest ajast alates on aastakümnetel pakutud mitmeid erinevaid seletusi. Ferrari sel ajal selgitatud narratiivis öeldakse, et Le Mansi reeglite kohaselt oli 1966. aastal igal autol lubatud ainult kaks sõitjat. Surtees jäeti sõitjate seast välja, ühe Ferrari sõitjadeks olid Mike Parkes ja Ludovico Scarfiotti ning teise Jean Guichet ja Lorenzo Bandini. Kui Surtees küsis Ferrari meeskonnajuht Eugenio Dragoni käest, miks teda ei lubataks võistelda, ütles Dragoni Surteesele, et ta ei tunne, et ta on täielikult võimeline sõitma 24-tunnises vastupidavusvõistluses, kuna ta oli 1965. aasta lõpus saanud vigastusi. Kuid Surtees ise kirjeldas asju mõnevõrra teisiti. Kui ta mäletab, siis kui paarid kuulutati välja, pidi ta Scarfiotti kõrval sõitma. Surtees väitis, et kui ta on kahe sõiduki kiirem juht, peaks ta võtma esimese hooaja ja "püüdma murda" Ford'i opositsiooni, sõites "lähedalt algusest peale". Dragoni keeldus Surtees'i taotlusest ja nõudis Scarfiottilt starti, väidetavalt selleks, et meeldida Fiati juhatuse esimehele Gianni Agnellile, Scarfiotti onule, kes oli kohal pealtvaatajana. Mõlemal juhul oli otsus ja järgnev Enzo Ferrari toetuse puudumine Surteesile sügavalt häiriv ja ta lahkus kohe meeskonnast. See otsus tõenäoliselt maksis nii Ferrarile kui ka Surteesile 1966. aasta Formule 1 meistrivõistluse. Ferrari lõpetas konstruktorivõistluse Brabham-Repco järel teisena ja Surtees lõpetas sõitjate meistrivõistluse Jack Brabhamil. Surtees lõpetas hooaja Cooper-Maserati meeskonnaga, võites hooaja viimase võistluse.