Esimene naiste olümpiamängud toimusid Pariisis 1922. aastal. Sportlased võistlesid üheteistkümnes võistlusvaldkonnas: 60 meetrit, 100 jardi, 300 meetrit, 1000 meetrit, 4 x 110 jardi relee, 100 jardi hüppamine, hüppamine kõrgusesse, hüppamine kaugusesse, püstine hüppamine kaugusesse, piits ja laskmine. Olümpiamängudel osales 20 000 inimest ja seati 18 maailmarekordi. Vaatamata ürituse edukale tulemusele keeldus Rahvusvaheline Olümpiamängude Komitee siiski kaasamast naiste kergejõustikku 1924. aasta suveolümpiamängudesse. Peale selle vaidlesid Rahvusvaheline Olümpiakomitee ja Rahvusvaheline Olümpiamängude Federatsioon (IAAF) olümpiamängude nimetuse kasutamisega vastu, mistõttu IWSF muutis 1926. aasta versiooni puhul olümpiamängude nimetuse naiste maailmameistrivõistluseks. 1926. aasta naiste maailmameistrivõistlused peeti Rootsis Göteborgis. Programmi lisati ka diskusheitmine. Neid mänge külastas ka 20 000 pealtvaatajat ja lõpuks veenis IOC lubama naistel osaleda olümpiamängudel mõnes kergejõustikunäituses. 1928. aastal lubas Rahvusvaheline Olümpiakomitee naistel võistelda 100 meetri, 800 meetri, 4 × 100 meetri relee, hüppe ja diskose viskamises. Naiste maailmameistrivõistlused toimusid veel kaks korda 1930. aastal.
Prahas ja 1934 Londonis. IWSF oli sunnitud lagunema pärast seda, kui Prantsusmaa valitsus tõmbas rahastamise 1936. aastal. Rahvusvahelise Olümpiakomitee asutaja Pierre de Coubertin ütles: "Ma ei kiida heaks naiste osalemist avalikes võistlustes. Olümpiamängudel peaks nende peamine roll olema võitjate kroonimine".