Täida järgmine lause: Okupatsiooni algusest peale kohtlesid juute Pariisis eriti karmilt. 18. oktoobril 1940 dekreteeris Saksa okupatsioonivõimud, mida tuntakse kui "Aryaniseerimise ordonnance", et juutidel on eriline staatus ja nad on keelatud vabade kutsealade, näiteks kaubanduse, tööstuse, nii et see mõjutab advokaate, arstide, professorite, kaupluste omanikke, samuti on keelatud teatud restoranides ja avalikes kohtades ning nende vara konfiskeeriti. 23. mail 1942 andis Gestapo juudivastase osakonna juht Adolf Eichmann salaja korralduse Prantsusmaa juutide deporteerimiseks Auschwitzi koonduslaagrisse. 29. mail 1942 pidid kõik okupeeritud tsooni juudid vanuses üle kuue aasta kandma kollast Daavidi tähte. Juulis keelati juutidel kõigil peamistel tänavatel, kinoteatrites, raamatukogudes, parkides, aedades, restoranides, kohvikutes ja teistes avalikes kohtades ning neil tuli sõita metroo rongide viimases vagunis. 16.-17. juulil 1942 arreteeris Prantsuse politsei sakslaste korraldusel 13 152 juuti (4 115 last, 5 919 naist ja 3 118 meest). Abielus olevad ja lasteta paarid viidi Drancy'sse, umbes 20 kilomeetri kaugusel Pariisist põhja pool, samas kui 8160 meest, naist ja last, koos peredega, viidi
"Vélodrome d'Hiver" ("Vel' d'Hiv'") staadion, "rue Nelaton" 15. arrondissementis, kus nad olid suve kuumuses koos, peaaegu ilma toiduta, veeta ja hügieenivahenditeta viis päeva enne saatmist Drancy, Compiègne, Pithiviers ja Beaune-la-Rolande internatsioonilaagritesse, Auschwitz'i hävituslaagrisse. Sakslased pidasid rünnakut ebaõnnestunuks, sest nad olid valmistanud rongid 32 000 inimese jaoks. Arreteerimised jätkusid 1943 ja 1944. aastal. Vabastamise ajal oli hinnanguliselt 43 000 Pariisi piirkonna juuti, ehk umbes pool kogukonna elanikkonnast, saadetud koonduslaagritesse ja 34 000 suri seal.