Kokkuvõte artiklist:  Mõnedes vabariiklastes on püüd president Barack Obama Iraani-poliitikat õõnestada. Esiteks kutsus vabariiklaste juhtkond Benjamin Netanyahut rääkima kongressis ilma Valgest Majast nõu pidamata ning ta hoiatas nõuetekohaselt, et Lääs ei leevendaks oma seisukohta Iraani suhtes. Nüüd on 47 senaatorit kirjutanud Iraani režiimile avatud kirja, mis soovitab, et iga kokkulepe, mis on kokku lepitud Obamaga, võib 2016. aasta presidendivalimiste järel tagasi pöörata. See on hämmastav samm. Kuid see pole, rangelt öeldes, ainulaadne. Mõlemas parteis on inimesed teinud minevikus palju märkimisväärsemaid asju. Aastal 1983 üritas senaator Edward Kennedy luua isikliku diplomaatilise kanali Nõukogude Liiduga - tõhusalt kõrvalehoidmas president Ronald Reaganit. Ta soovitas, et ta külastaks Moskvat, et kohtuda kommunistliku juhtkonnaga ja pakkus, et aitaks neil esitada oma argumendid Ameerika rahvale, miks nad eelistavad dialoogi vastasseisu asemel. Nagu Washington Post'i ajakirjanik Vincent Bzdek märgib oma raamatus "Kennedy pärand", toimus see USA presidendivalimiste lähedal ja mõned konservatiivid on tõlgendanud seda reetmisena - võib-olla isegi Logan'i seaduse rikkumisena, mis keelab eraisikutel diplomaatiaga tegeleda eesmärgiga muuta välispoliitikat. Võiks väita, et senaator oli motiveeritud kõrgete ideaalidega: tal oli selge rekord kampaanias, et vähendada külma sõja pingeid ja arvas, et Reagan käitus Nõukogude Liiduga halvasti. Enam kui ühel korral politiseeris Kennedy välispoliitikat senatis. Oma raamatus 1980. aasta Demokraatliku Partei presidendi eelvalimiste kohta märgin, et Kennedy oli vastu Jimmy Carteri kõvajoonelisele seisukohale Nõukogude sissetungi suhtes Afganistanile - positsioon, mis oli heade kavatsustega, ennustav ja mõnevõrra kasulik Kennedy kampaaniale Demokraatliku Partei kandidaadiks. Kuid seda ei ole teinud ainult demokraadid. Astuge ette, Richard Nixon. 1968. aastal olid presidendivalimised lähedal. Johnsoni administratsioon on suundumas...
Vabariiklaste senaatorite kiri Iraani liidritele tundub erakordne. Kuid presidendi välispoliitika õõnestamine pole sugugi ainulaadne, ütleb Stanley. Ta ütleb, et nii vasak- kui ka parempoolne on käinud valitsuste ümber, et tegeleda välismaiste juhtidega.