David V. Erdman vaatab luuletust poliitilisest vaatevinklist, lugedes seda Prantsuse revolutsiooni alguse valguses juulis 1789. aastal, Bastille'i rünnakuga
- Jah. Ta usub, et luuletus käsitleb nii revolutsioonieelseid Prantsusmaad kui ka "revolutsioonimatut" Inglismaad, kus inimesed olid rohkem mures George III hiljuti paljastatud hullumeelsuse pärast kui ühiskonna ebaõigluse parandamise pärast, nagu Blake neid nägi; "Prantsusmaal inimesed liikumises sundisid kuningat lõdvestama oma haamu. Inglismaal oli kuninglik võimuvõim äkitselt kadunud, kuid inimestel ei paistnud olevat muud teha kui oodata ja näha [...] kui kuninga tervenemist tähistati, veidi enneaegselt, 1789. aasta märtsis, oli "õnne" taas ametlik. Oli küll rahvarühmitusi, kuid välja arvatud Londoni sepete peaaegu varjatud streik tööpäeva lühendamise pärast, olid need suures osas humanitaarsed või jumalakartlikud ning mitte mingil otseses mõttes revolutsioonilised". Ta tunneb ka, et luuletus käsitleb "despotismi sisemist lagunemist" ja leiab poliitilist motiivit Tirieli viimases kõnes, mida ta näeb Jean-Jacques Rousseau "Emile või hariduse kohta" inspireerituna.