Antonio Nariño alustas liikumist, kes oli vastu Hispaania tsentralismile ja juhtis opositsiooni Viceroyalty vastu. Cartagena sai iseseisvaks novembris 1811. Aastal 1811 kuulutati välja Uus-Granada ühendatud provintsid, mida juhtis Camilo Torres Tenorio. Patriootide seas tekkisid kaks erinevat ideoloogilist voolu (föderalism ja tsentralism), mis põhjustasid ebastabiilsuse perioodi. Varsti pärast Napoleoni sõdade lõppu otsustas Hispaania troonile hiljuti tagasi tõstetud Ferdinand VII ootamatult saata sõjavägi
et vallutada enamik Lõuna-Ameerikast. Viceroyalty taastati Juan Sámano juhtimisel, kelle režiim karistas neid, kes osalesid patriootlikes liikumistes, ignoreerides huntide poliitilisi nüansse. Vastutus tõi kaasa uue mässu, mis koos nõrgenenud Hispaaniaga võimaldas edukat mässu, mida juhtis Venezuelas sündinud Simón Bolívar, kes lõpuks kuulutas välja iseseisvuse 1819. aastal. Hispaania poolt võitlejad purustati 1822. aastal praegusel Colombia territooriumil ja 1823. aastal Venezuelas.