Kolmas uurimisvaldkond, mida Hasegawa on läbi viinud, on rahvusvaheline ajalugu, milles osalesid Nõukogude Liit, Ameerika Ühendriigid ja Jaapan Vaikse ookeani sõja lõpetamisel. Kui Ameerika Ühendriigid augustis 1945 Hirosimal ja Nagasakit tuumapommidega hävitas, oli 1,6 miljonit Nõukogude sõdurit
algatas üllatusrünnaku Jaapani vägede vastu, kes okupeerisid Ida-Aasiat. Hasegawa avaldas raamatu "Racing the Enemy: Stalin, Truman, and the Surrender of Japan" (2005). Hagegawa vaidlustab laialdaselt levinud arusaama, et Hirosima ja Nagasaki aatomipommid olid kõige otsustavamaks teguriks Jaapani otsuse alistumisel ja Vaikse ookeani lõpuleviimisel, esitades seisukohta, et Nõukogude Liidu sõtta sisenemine, rikkudes neutraalsuslepingut, mängis Jaapani otsuse alistumisel aatomipommidest tähtsamat rolli. See seisukoht on vastuolus pommitamise varasemate kriitikute, nagu Gar Alperovitz'iga, kes väitsid, et USA presidendi Harry S. Trumani peamine eesmärk oli näidata USA sõjaväe võimsust Nõukogude liidri Joseph Stalini ambitsioonide tõkestamiseks. Austraalia ajaloolane Geoffrey Jukesi sõnul "näitab [Hasegawa] lõplikult, et Jaapani tingimusteta alistumiseks sundis Nõukogude Liidu sõjakirjutus, mitte aatomipommid". Tema seisukohta on kritiseeritud. Kõige tasakaalustatud ja vaimne arutelu selle raamatu kohta on antud H-Diplo ümarlaua arutelul Gar Alperovitzi, Michael Gordini, David Holloway, Richard Franki ja Baron Bernsteiniga. James Maddox, Pennsylvania osariigi ülikooli ajalooprofessor ja raamatu "Relvad võidu nimel: Hiroshima otsus viiekümne aasta pärast" autor, oli üks raamatu kõige teravamaid kriitikuid.