Uus-Granada provintsid olid säilitanud iseseisvuse Hispaaniast alates 1810. aastast, erinevalt naaberriigis Venezuelas, kus rojalistid ja iseseisvusjõud olid piirkonna kontrolli mitu korda vahetanud. Et rahustada Venezuela ja vallutada New Granada, korraldas Hispaania 1815. aastal suurima relvastatud jõu, mida ta kunagi Uues Maailmas oli saatnud, koosnevalt 10 500 sõdurist ja ligi kuuekümnest laevadest. (Vt Hispaania uus-Granada vallutus)
) Kuigi see jõud oli otsustav, et taastada tugevalt iseseisvuse pooldava piirkonna nagu New Granada, levisid selle sõdurid lõpuks kogu Venezuelas, New Granadas, Quitos ja Perus ja kaotasid troopiliste haiguste tõttu, vähendades nende mõju sõjale. Veelgi olulisem oli see, et enamus rojalistide vägesid koosnesid mitte poolsaarelt saadetud sõduritest, vaid hispaania ameeriklastest. Teised hispaania ameeriklased olid mõõdukad, kes otsustasid oodata ja näha, mis normaalsuse taastamisest välja tuleb. Uus-Hispaania, Kesk-Ameerika ja Quito piirkondades leidsid kubernerid, et on otstarbekas jätta valitud põhiseaduslikud "ayuntamientos" paigas mitu aastat, et vältida konflikte kohalikega. Sellegipoolest jätkasid liberaalid mõlemal pool Atlandi ookeani vandenõusid, et taastada põhiseaduslik monarhia, mis lõpuks 1820. aastal õnnestus. Kõige dramaatilisem transatlantilise koostöö näide on võib-olla Francisco Javier Mina ekspeditsioon Texasesse ja Põhja-Mehhikosse aastatel 1816 ja 1817.