Jaapanlased tungisid Põhja-Luzonile paar päeva pärast Pearl Harbour'i rünnakut 7. detsembril 1941, mis tõi USA sõtta. Nad ronisid kiiresti edasi ja maandusid mujal, eriti 12. detsembril Legazpis Luzoni kagus, 20. detsembril Mindanao Davao's ja 22. detsembril Lingayen'i lahes. 26. detsembril 1941 kuulutati Manila avatud linnaks, Filipiinide valitsus ja MacArthuri peakorter evakueeriti Malinta tunneli. Evakuatsioonide ajal toimus 30. detsembril Filipiinide presidendi Manuel Quezoni teise ametiaja ametissevõtmise tseremoonia tunneli lähedal. Jaapanlased sisenesid Manilasse 2. jaanuaril 1942. Viis päeva hiljem lõpetasid Ameerika Ühendriikide ja Filipiinide väed võitlusliku taganemise Bataani poolsaare poole, Corregidori loodes, ja valmistuvad seda kaitsma. Põhja-Filiipinidel jäid liitlaste kätte ainult Bataan, Corregidor ja Hughes, Frank ja Drum kindlused. Sellist olukorda oli ennustatud sõjaeelse War Plan Orange-3-s, mille kohaselt eeldati, et Filipiinide väed peavad Manila lahe suus kuus kuud vastu. Sel ajal oli juba oodata, et võib-olla saabub abiekspeditsioon USA-st. Kindral MacArthur oli lootnud kaitsta Filipiine agressiivsemalt alla Rainbow plaani, ja oli võimeline saada mõned tugevdusi kuude jooksul enne USA sisenemist sõtta, kuid see lagunes koos kiire Jaapani ettejõudmisega detsembris 1941. Peaaegu kõik Vaikse ookeani laevastiku lahingulaevad uppusid või said Pearl Harbouris kahjustusi ning Jaapani ründas mitmes Lõuna-Aasia piirkonnas palju kiiremini, kui oodati, mistõttu ei korraldatud mingit abi. Kuigi Filipiinlased viisid USA toetusega läbi ulatuslikke sissetungi, ei naasnud USA väed Filipiinidele jõuliselt enne Leyte lahe sissetungi.
1944. aasta oktoobris.