P25 hakkas võistlema mitte-meistrivõistlustel 1955. aasta septembris. Auto hobujõud osutusid selle tugevaks küljeks, kuid selle käitlemis- ja usaldusväärsusprobleemid ilmusid kiiresti. Kolm tüübi 25 kandideerisid Tony Brooksi, Mike Hawthorni ja Ron Flockharti jaoks 1956. aasta Briti Grand Prix'is. Kuid ükski ei lõppenud. Usaldusvõime probleemid piinasid meeskonda P25 varases arendamises. Suured ventiilid olid kalduvad laskma prügi mootorisse ja üksik tagumine ketas oli sageli rikki. P25 ei lõpetaks Grand Prix'd enne Harry Schelli viiendat kohta 1958. aasta Monaco Grand Prix's
- Jah. Schell ja Jean Behra lõpetasid selle aasta Hollandi Grand Prix's 2. ja 3. kohal. Need olid BRMi esimesed poodiumid. Veel neli punkti Behra, Schelli ja uuelt palgatud Joakim Bonnieri poolt asetasid BRM-i 4. kohale konstruktori meistrivõistlustel. Bonnier võitis oma ja BRMi esimese võidu 1959. aasta Hollandi Grand Prix'l. P25 sõites oli BRM konstruktorivõistlusel kolmas. Samal ajal kui P25 sai usaldusväärseks, alustas Cooper tagumiste mootorite revolutsiooni ja muutis kiiresti esi mootoritega autod, nagu P25, vananenuks. BRM alustas tööd taga mootoriga mudeli, P48-ga, varsti pärast Bonnieri võitu. P48 asendas P25 1960. aasta hooaja keskel.