Manchu keiserite armeed sisenesid Tiibetis esimest korda abipalve alusel, kui Tiibet oli tungitud dzungari mongolite poolt aastal 1717. Pärast esimese ekspeditsiooniväe lüüasaamist Salween'i jõe lahingus 1718. aastal, Hiina ekspeditsioon 1720. aastal
oli edukas taastades Dalai Laama võimule Lhasas. Sõdurid viidi tagasi 1723. aastal, jättes tsiviil-Hiina nõustaja Lhasasse. Kui kodusõda puhkes 1728. aastal, palusid mõlemad pooled abi Hiinast ja armee saadeti taas Lhasasse. Otsustati määrata Tiibeti valitsusele kaks "ambani", Hiina tsiviilnõustajat, keda valvab väike sõjaväevägi. Kui aastal 1750 toimus rahutused, saadeti uuesti armee ja ambanidele anti rohkem võimu. Kuid keiserliku võimu keskustest eraldatud ambanid langesid peagi kohalike valitsuste kontrolli alla. Oli pikk rahuperiood ja hiinlaste poolt Tiibeti asjade tähelepanuta jätmine, kuid 1792. aastal põhjustas Gurkade sissetung Nepalis abipalve ja edukat Hiina vastust. 1893. aastal kehtestasid hiinlased Tiibetis reformid, mille tulemusena suleti Tiibeti piirid välismaistele reisijatele, kuid hoolimata kavatsustest tugevdada ambensite rolli, järgnes pikk hiinlaste hooletuse periood, mis kestis kogu 19. sajandil, mil Tiibet oli "sulge", kuid tõhusalt omaette.