Roberts'i lineaarse taktika kontseptsiooni varasem kriitik oli noorem ajaloolane Geoffrey Parker, kes küsis, miks väidetavalt vananenud Hispaania tercios võitis Rootsi lineaarseid koosseisu Nördlingeni lahingus
1634. aastal. Selle asemel pakkus Parker välja, et peamine areng oli varase kaasaegse Euroopa jälgede itaalia kindlustuste ilmumine. Selliste kindlustuste vallutamise raskused viisid sõjalise strateegia põhjalikku muutmiseni. "Sõjad muutusid korduvateks piiramisteks", väidab Parker, ning avatud lahingud muutusid piirkondades, kus oli trace italienne, "asjatuks". Lõppkokkuvõttes väidab Parker, et "sõjaline geograafia", teisisõnu trace italienne olemasolu või puudumine antud piirkonnas kujundas varases kaasaegses perioodis sõjalise strateegia ja viis suurte armeede loomiseni, mis olid vajalikud uute kindluste piiramiseks ja nende garnisonimiseks. Parker seadis sõjalise revolutsiooni sündimise 16. sajandi algusesse. Ta annab sellele ka uue tähenduse, kuna see ei olnud mitte ainult riigi kasvu tegur, vaid oli ka peamine tegur koos "Meresõja revolutsiooniga" Lääne tõusule teiste tsivilisatsioonide üle.