Kirjuta selle paragrahvi jätkamine - Pärast kommunistlikku revolutsiooni
Afganistanis 1978. aastal, kommunistliku režiimi poolt rahvale peale surutud autoritaarsed teod viisid Afganistani kodusõjani, kus mujahideenid juhtisid režiimi vastu rahva vastumeelt. Nõukogude Liit oli mures, et kaotab oma mõju Kesk-Aasias, nii et pärast KGB aruannet väitis, et Afganistani võib võtta mõne nädala jooksul, Brezhnev ja mitmed kõrged partei ametnikud nõustusid täieliku sekkumisega. Kaasaegsed uurijad on kalduvad uskuma, et Brezhnev oli Afganistani olukorra kohta valesti informeeritud. Tema tervis oli halvenenud ja otsese sõjalise sekkumise pooldajad võtsid politbüroo enamusrühma üle petmise ja võltsitud tõendite abil. Nad toetasid suhteliselt mõõdukat stsenaariumi, säilitades 1500-2500-mehe Nõukogude sõjaliste nõustajate ja tehnikate kaadri riigis (kes olid juba olnud seal suurel arvul alates 1950ndatest aastatest), kuid nad ei nõustunud regulaarse armee üksuste saatmisega sadade tuhandete sõduritega. Mõned usuvad, et Brezhnevi allkirja dekreedile saadi ilma talle kogu loo rääkimata, muidu poleks ta kunagi sellist otsust heaks kiitnud. Nõukogude suursaadik USA-s Anatoly Dobrynin uskus, et sissetungi tegelik meister, kes Brezhnevile valeinformatsiooni andis, oli Mikhail Suslov. Brežnjevi isiklik arst Mihail Kosarev meenutas hiljem, et Brežnjev, kui ta oli terve mõistuse juures, tõrjus tegelikult täieliku sekkumise vastu. Riigiduuma aseesimees Vladimir Žirinovski teatas ametlikult, et kuigi sõjalist lahendust toetasid mõned, oli rangelt valitsev kaitseminister Dmitri Ustinov ainus politbüroo liige, kes nõudis regulaarse armee üksuste saatmist. Nõukogude sõjaväe üksused olid vastu igasugusele aktiivsele Nõukogude sõjalisele kohalolekule Afganistanis, sest nad uskusid, et Nõukogude Liit peaks jätma Afganistani poliitika rahule.