Täitke järgmine lause: "Commanders and Command Issues". Liitlaste otsus tungida Guadalcanalile tekkis kõrgemal juhtkonna tasemel toimunud kokkupõrgetel. Juba veebruaris 1942 alustas USA laevastiku komandör admiral Ernest King propageerima Vaikse ookeani ründamispositsiooni. See oli vastuolus nii USA ühise peasekretariaadi, sealhulgas kindral George Marshalli, kui ka Suurbritannia sõjapidamise juhtimisega, kes kõik olid rohkem kooskõlas sõjaressursside "Saksamaa esimene" prioriteetidega. Kingil õnnestus saada rohkem vahendeid Vaikse ookeani piirkonda, isegi kui Ameerika jõupingutused Põhja-Aafrikas olid langemas. Märtsiks puhkes admiral Kingi ja kindral Douglas MacArthuri vahel kibe vaidlus selle üle, kuidas neid vahendeid kasutada. Lõpuks lahendati see kompromissiga, jättes kindral MacArthur'ile vastutuse Vaikse ookeani loodeosas ja talle anti ülesanne vallutada
Saalomoni saared Guadalcanal'ist läänes, Uus-Guinea loode rannik ja Bismarcki saared, sealhulgas Jaapani mereväe kindlus Rabaul. Admiral Chester Nimitz juhtis Vaikse ookeani piirkondi ja sõitis üle Kesk-Vaikse ookeani. Admiral Robert Ghormley Nimitzi juhtimisel juhtis Vaikse ookeani lõunaosa ja vallutas Tulagi, kus jaapanlased olid rajanud vesilennukite baasi. Ghormley võttis ka Guadalcanali, kus ehitati Jaapani lennuvälja. Ghormley juhtimisel sai admiral Frank Fletcher liitlasväe 61 komandöriks.