Zulfikar Ali Bhutto, asutajaliikmesriigi asutaja, hakkas otsima Pakistanile uut identiteeti, eelkõige identiteeti, mida ta ei jagaks oma naaberrivaliga Indiaga. Vastavalt sellele hakkas Pakistan vaatama Lähis-Ida poole "abi, ideoloogia ja strateegilise koostöö" saamiseks; samal ajal pöörates selga oma ühise ajalooga Indiaga Lõuna-Aasias. Kasutades veel rohkem Ayub Khani ajastu poliitikat, jäi Kashmir Establishmentile mitmel põhjusel oluliseks; kõige olulisem on selle strateegiline tähtsus Pakistanile. Peale selle oli see võimalus Pakistanile täita oma visiooni oma asutamisest, kahe rahvuse teooria - olla "allutatud India moslemite kodumaa". (Vaatamata sellele, et neid on väga vähe, kasvab nende arv, kes soovivad, et Pakistan lahkuks Kashmiri konflikti Indiaga.) Väljaspool Kashmiri konflikti peeti Indiat kui riiki eksistentsiaalseks ohuks Pakistanile igas mõttes, eriti pärast 1971. aasta eraldumist.
Bangladeshis (endine Ida-Pakistan), kus enamus on moslemid, ja viimase veendumus, et India ei kujuta endast eksistentsiaalset ohtu, ohustades tõhusalt kahe rahvuse teooriat.