Andrei P. Tsygankovi artikkel "The New York Times", "The Washington Post" ja "The Wall Street Journal" peakorterite kohta, mis on seotud Venemaa sisemise poliitikaga aastatel 2008-2014, leidis, et peakorterid olid Venemaa valitsuse suhtes ülimalt negatiivsed, tuginedes sellistele küsimustele nagu "valimised, opositsiooni ja vähemuste õigused, õigussüsteem, omandiõiguste kaitse, meediavabadus, valitsusväliste organisatsioonide ja kodanikuühiskonna areng, kodanike kaitse kuritegevuse ja terrorismi eest, võimu üleandmise mehhanismid, Putini ja Medvedevi hoiakud ja suhted Lääne riikidega". Tsygankov väitis, et toimetused ei kajastanud adekvaatselt "neutraalseid ja positiivseid raamistikke, nagu need, mis rõhutavad riigi suhtelist edusamme või objektiivseid raskusi, millega ta oma arengus silmitsi seisab". Selle asemel väitis Chatham House'i Venemaa ja Euraasia programmi esindaja James Nixey, et õiglane aruandlus ei nõua valet võrdsust Venemaa ja Lääne tegude vahel ning et Venemaa negatiivse kajastamise on mõistetav, arvestades tema käitumist Krimmis, Gruusias ja Iraagis.
, ja Süüria, ja selle kehv inimõiguste rekord. Piers Robinson väidab, et nii Venemaa kui ka Lääne meedia on erapooletud, kirjutades, et "peamine meedia, kus iganes see ka ei asu, on laialdaselt tunnustatud kui üleliigne poliitilise ja majandusliku võimu suhtes ja see tähendab, kui uudiste tarbijad".