15. juulil 1942 pöördus Rayski tagasi Pariisis üüritud tuppa pseudonüümide all koos võltspaberitega, mis kinnitasid teda aarialaseks, teadmata, et ta naine püüdis tol päeval oma pojaga Pariisist põgeneda. Vastupanu võitleja Rayski tundis, et on parem elada oma naisest lahus. Sel päeval meenutas ta, et tema peamine mure oli suve kuumusel tekkinud ebameeldiv lõhn, mis oli tingitud kastmikust, mida Saksa sõdurid alati Pariisi õues asuvate restoranide juures sõid. 16. juulil kell 4:30 algasid umbes 4 500 Prantsuse politseinikku operatsiooni, mida tuntakse Vel' d'Hiv Roundup'ina.
arreteerida iga Pariisi juudi. Sellel päeval hommikul kirjeldas Rayski stseeni, mida ta nägi, kui ta Pariisi metroosse sisenes: "Ma läksin trepist alla, mis viib kvasisse, kui ma nägin enne mind busse, mis pöörasid Grenelle'i silla suunas, tänapäeval Bir-Hakeimi silla. Nende ebatavaline välimus tabas mind koheselt. Nende tagaplatvormidel oli näha politseinikke, kes olid ümbritsetud pakkidega, kohvritest ja igasugustest pakkidest... Enne silla ületamist aeglustasid bussid ja ma nägin mõningaid nägusid. Ei olnud enam mingit kahtlust, lihtsalt kurbust nende väljendus, ma teadsin, mis toimub. Mu põlved tõmbasid end mu keha alla, ma pidin end rööbastele toetama. Seltsimees, kellega kohtusin kohtumispaigas, kinnitas seda. "Jah, see on massiivne ülestõusmine". Rayski veetis kogu selle päeva, tuntud Prantsuse ajaloos kui Must Neljapäev, püüdes ühendust võtta oma naisega, et näha, kas ta ja nende poeg olid põgenenud. Rayski oli väga kergendatud, kui ta sai teada, et nii tema naine kui ka poeg olid põgenenud 16.-17. juuli 1942 toimunud "grand rafle" (suur raund). Pärast poega oma naise sõbra õpetaja juures peitmist veetis Rayski öö oma naisega tema toas, kus ta märkis, et "grande rafle" raputas teda nii, et tal võis olla raske magada, ja hoidis teda tihedalt, öeldes, et ta oli nii hirmul, et ta oli sellel päeval kadunud.