Kirjuta selle lõigu jätkamine - Nõukogude Liidu vabariikides oli aastatel 1988-1992 (kui Nõukogude Liit oli lagunenud ja vabariigid olid kõik iseseisvad) terminil "rahvafront" üsna erinev tähendus. See viitas liikumistele, mida juhtisid liberaalselt mõtleva intelligentsi liikmed (tavaliselt ise kohaliku kommunistliku partei liikmed), mis olid mõnes vabariigis väikesed ja perifeersed, kuid teistes laialdased ja mõjukad. Ametlikult oli nende eesmärk kaitsta "perestroika" riigi bürokraatia reaktsiooniliste elementide vastu, kuid aja jooksul hakkasid nad kahtlema oma vabariikide Nõukogude Liitu kuulumise legitiimsuses. Just nende algselt ettevaatlik toon andis neile märkimisväärse vabaduse organiseeruda ja jõuda meediasse. Baltikumi vabariikides muutusid nad peagi domineerivaks poliitiliseks jõuks ja võtsid järk-järgult algatusel üle varem loodud radikaalsemate dissidentorganisatsioonide, liigutades oma vabariike suurema autonoomia ja seejärel iseseisvuse suunas. Neist sai ka peamine vastane kommunistlike parteide hegemooniale Valgevenes, Moldovas, Ukrainas, Armeenias ja Aserbaidžaanis. Gruusias loodi Rahvafront, kuid see jäi 9. aprilli tragöödia järel marginaalseks, võrreldes domineerivate dissidentite juhitud rühmadega.
Euroopa Liit oli ühiskonna radikaliseerinud, mistõttu ei suutnud ta mängida sarnaste liikumiste kompromissirolli. Teistes vabariikides olid sellised organisatsioonid olemas, kuid ei esitanud kunagi olulist ohtu ametis olevale parteile ja majanduseliidile.