Kreeklased hakkasid seda kasutama 1913. aastal, kui Albaania riik loodi pärast Balkani sõdu ja viimastesse lisati territoorium, mida paljud kreeklased pidasid geograafiliselt, ajalooliselt, kultuuriliselt ja etnoloogiliselt seotud Kreeka piirkonnaga Epirus alates antiikajast. 1914. aasta kevadel kuulutasid etnilised kreeklased Põhja-Epiri autonoomse vabariigi ja tunnustas seda Albaania valitsus, kuigi see osutus lühiajaliseks, kuna Albaania lagunes Esimese maailmasõja algusega. Kreeka hoidis ala aastatel 1914-1916 ja üritas edukalt annekteerida selle märtsis 1916. Aastal 1917 ajasid Itaalia Kreeka väed piirkonnast välja ja vallutas enamiku Albaaniast. 1919. aasta Pariisi rahukonverents andis piirkonna Kreekale, kuid ala pöördus tagasi Albaania kontrolli alla 1921. aasta novembris pärast Kreeka kaotust Kreeka-Türgi sõjas. Sõdavahemikus püsisid pinged kõrgel seoses haridusprobleemidega, mis puudutasid Kreeka vähemust Albaanias. Pärast Itaalia sissetungi Kreekasse
Albaniast 1940. aastal ning Kreeka edukast vasturünnakust, Kreeka armee hoidis lühikest aega Põhja-Epiri kuus kuud kuni Saksa sissetungini Kreekasse 1941. aastal.