Kuigi 1956. aasta uusaastapäev tähistas Sudaani iseseisvust, andsid brittid tegelikult võimu üle 1954. aastal. Sudan hakkas peaaegu kohe laiendama oma suhteid araabia ja Aafrika riikidega ning seejärel Nõukogude Liiduga, Hiina, Ida-Euroopa ja Jugoslaaviaga. Suurbritannia jätkas märkimisväärse abi andmist, sealhulgas sõjalist abi. Kui kodusõda lõunaosas intensiivis, süüdistas Sudaan tavapäraselt "kurja kolooniapoliitikat" üheks põhjuseks. Suhted Suurbritanniaga vähenesid tähtsuses, kuna Lähis-Ida ja Aafrikaga arenesid. Sudaan katkestas suhted Suurbritanniaga 1965. aastal, kuna Suurbritannia käsitles Lõuna-Rhodesia (nüüd Zimbabwe) ühepoolset iseseisvusdeklaratsiooni. Khartoum taastas sidemed aasta hiljem, kuid katkestas need uuesti 1967. aastal Iisraeli ja naaberriikide vahelise kuuepäevase sõja tõttu. Suhted taastati aasta hiljem. Sudaan väitis, et Suurbritannia oli seotud ebaõnnestunud riigipöördekatsega 1976. aastal. 1970. aastate lõpus olid Ameerika Ühendriigid asendanud Suurbritannia kui Lääne mõjuvõimu Khartoumis, mis jätkus kuni Sadiq al-Mahdi valitsuse kukutamiseni.
1989. aastal. Suurbritannia jäi ajaloolistel põhjustel oluliseks ja säilitas tugevad kaubanduslikud sidemed. Koos Ameerika Ühendriikide ja Norraga toetas Suurbritannia tugevalt IGADi rahuprotsessi, mille tulemusel lõppes konflikt Khartoumi ja SPLM / A vahel. Briti peaminister Tony Blair külastas Khartoumi 2004. aasta oktoobris, kuid võttis kriisi kestmisega vastu Sudani poliitikale Darfuris kriitilisema seisukoha. Kõikidest ELi liikmetest oli Suurbritannia seisukoht Darfuri küsimuses kõige lähemal Ameerika Ühendriikidele.