Varsti pärast Nõukogude sekkumist Afganistani kutsus sõjaväevalitseja kindral Muhammad Zia-ul-Haq kokku oma sõjaväevalitsuse kõrgemate sõjaväelaste ja tehnokraatide koosoleku. Sellel kohtumisel palus kindral Zia-ul-Haq armee peasekretäril kindral Khalid Mahmud Arifil (1965 ja 1971 sõja veteran) ja ühise peasekretäri esimehe admiral Muhammad Shariffil (kes sai India poolt vangiks Bangladeshis 1971-i Vabastusõja ajal) juhtida spetsialiseeritud tsiviil-sõjalist meeskonda, et koostada geostrateegia Nõukogude agressiooni vastamiseks. Sellel kohtumisel toetas tolleaegne "ISI" peadirektor, kindralleitnant Akhtar Abdur Rahman mõtet salajasest operatsioonist Afganistanis, relvastades islamistlikke äärmuslasi, ja kuuldi kõvasti ütlemas: "Kabul peab põlema! Kabul peab põlema!" Mis puutub Pakistanisse, siis Nõukogude sõda islamistlike mudžahediniga oli täielik kättemaks Nõukogude Liidu pikaajalise toetuse eest piirkondlikule rivaalile Indiale, eriti 1971. aasta sõjas, mis viis kaotuse
Ida-Pakistani.