Nero surmaga lõppes keiserlik ametiaeg, mis oli iidsete Rooma (patriitside ja senaatorite) perekondade eesõigus. Ühe kaootilise aasta jooksul läks võimu vägivaldselt ühelt keiserilt teisele. Esimesed kolm edendasid omaenda "geeniuse" kulti: viimased kaks neist üritasid Nero't tagasi anda ja edendada "divus". Neljas, Vespasianus, Reate'i ratsaniku poeg, kindlustas oma Flaviuse dünastia, pöördudes augustuse printsipaadi vormi poole ja uuendades "divus Julius" keisrikultuuri. Vespasianust austati Rooma traditsioonide "taastamise" ja oma valitsemise austuse tõttu. Ta pühendas riigi kulti "genio populi Romani" (Rooma rahva "geeniusele"), austas senaatorlikke "vabariiklikke" väärtusi ja hülgas Neronia tava, eemaldades avalikest kalendritest mitmesugused festivalid, mis olid (Tacitus' säästeva hinnangu kohaselt) muutunud "aegade meelitamisega räpane". Ta võis panna Nero kolossuse pea asendama või ümber lõigata, et see pühendataks (või uuesti pühendataks) päikese jumalale aastal 75 AD. Pärast esimest juudi mässu
ja Jeruusalemma templi hävitamise ajal aastal 70 pKr, kehtestas ta "didrakmooni", mida varem maksid juudid oma templi hooldamise eest, kuid nüüd suunati see ümber Jupiter Capitolinusele kui võitjale nende üle "ja nende Jumala üle". Juudid, kes maksid makse, olid vabastatud keisri riigi jumalate kummardamisest. Need, kes seda aga pakkusid, jäeti oma kogukondadest välja. Näib, et Vespasianus lähenes oma tulevasele kultile kuiva huumoriga. Suetoniuse sõnul olid tema viimased sõnad "puto deus fio" ("Ma arvan, et ma muutun jumalaks"). Vespasianuse poeg Titus valitses kaks edukat aastat ja suri siis loomulikel põhjustel. Teda jumaldati ja tema asemele võeti tema noorem vend Domitianus.