See brigaadikorraldus, mille liikumiskiirus oli erinev tankidest ja relvastatud jalaväepataljonidest (peamine osa sõjaliste jalgratastega), vähendas brigaadi rünnakujõudu ja rahvusvaheline areng, mis nõudis kõrgemat standardit, liikuvust ja pidevat jagunemist lahinguväljal, võttis selle kiiresti üle. Juba sõja lõpus
Rootsi ei aidanud tehnilises arengus. Seetõttu osteti 1953. aastal suur hulk raskeid tanke (Centurion) ja alustati ümberkorraldamist - Pbrig 58 - segabataljonidega, mis sisaldasid tanki ja kahte jalgrattasõitvat jalaväekompaniit, millest üks võis transportida KP-bil's. Rünnakud viidi läbi jala ja tankidel oli toetav roll. Rünnaku kiirus oli piiratud 5 km/h. Vanemate tankidest pärit kahuritorni kasutati kahuritorni kindlustustena sadamates ja lennuväljadel ning kahuritorni m/41 ja m/42 ehitati ümber vastavalt Pansarbandvagn 301 ja Stridsvagn 74-ks.