Rahvuslus sai Hoxha poliitika aluseks, kuna sõda lõi "ringivõimu rahvusluse", mis oli läbi tunginud müütist, et Albaania sõjaline vaprus alistas teljeväed, mis muutus režiimi keskseks osaks hariduse ja kultuuri kontekstis. Hoxha natsionalismi teemadeks olid Skanderbeg'i austamine, Prizren'i Liiga kohtumine (1878), Alfabeti kongress (1908), Albaania iseseisvus (1912) ja asutaja isa Ismail Qemali, Itaalia lüüasaamine Vlora sõjas.
(1920) ja Hoxha uue Albaania loojana. Kommunismi ajal rõhutasid mitmed Albaania ajaloolased rahvusliku perspektiiviga (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj ja Arben Puto) tahtlikult "türgi metsikut" ja "kangelaslikku kristlikku vastupanu" Osmanite riigi vastu Albaanias. Mõned teadlased, kes vastu seisid nendele islami- ja türgivastastele propaganda suundumustele, jäeti taga, samal ajal kui kommunistlik režiim tõstis esile keskaegsete albaanlastega seotud müüte, tõlgendades neid kui "kangelaslikku Illyria proletariaati". Sellega seoses säilitas Hoxha rahvuslikud mälestusmärgid linnapiirkondades, kusjuures mõned asundused määrati "muuseumi linnadeks", ning ta rõhutas ka vajadust säilitada kultuuripärandit, rahva laule, tantse ja kostüüme. Hoxha lõi ja tekitas kultuurikeskkonna, mida domineeris doktriiniline propaganda, rõhutades natsionalismi kirjanduse, geograafia, ajaloo, keeleteaduse, etnoloogia ja folklori valdkondades, nii et Albaania inimesed saaksid oma minevikust aru. Inimeste seas tekkis isolatsionism, ksenofoobia, slaavofoobia, keeleline ühtsus ja etniline tihedus.