Walter Cannon ja Hans Selye kasutasid loomauuringuid, et luua kõige varasemad teaduslikud alused stressi uurimiseks. Nad mõõtsid loomade füsioloogilisi reaktsioone välisele survele, nagu soojus ja külm, pikaajaline enesekindlus ja kirurgilised protseduurid, seejärel ekstrapoleerisid need uuringud inimesele. Hiljutised uuringud stressi kohta inimestel Richard Rahe ja teised leidsid, et stressi põhjustavad erinevad, mõõdetavad elu stressijad ja lisaks, et need elu stressijad saab liigitada stressi keskmise astme järgi, mida nad toodavad (viides Holmes'i ja Rahe'i stressi skaalale). Seega, stress oli traditsiooniliselt kontseptualiseeritud kui väliste solvangute tulemus, mis on väljaspool stressi kogevate inimeste kontrolli. Hiljem on väidetud, et välistel asjaoludel ei ole mingit sisemist võimet toota, vaid selle asemel on nende mõju vahendatud loomade individuaalsete tajumuste ja võimete abil.
et välistel asjaoludel ei ole mingit sisemist võimet tekitada stressi, vaid nende mõju on vahendatud indiviidi tajumiste, võimete ja mõistmisega