Kui krahv de Mornay reisis Marokosse 1832. aastal, et sõlmida leping, mis toetaks Prantsusmaa hiljutist Alžeeria annekteerimist,
, võttis ta kaasa romantilise maalikunstniku Eugène Delacroix. Delacroix mitte ainult ei nautinud koha orientalismi, vaid võttis selle ka oma klassikalise iidsuse teoste jaoks uueks ja elavaks mudeliks: "Kreeklased ja roomlased on siin minu uksel, araablased, kes keeravad end valge tekki ja näevad välja nagu Cato või Brutus... " Ta joonistas ja joonistas pidevalt akvarelle, kirjutades tol ajal: "Ma olen nagu mees unenäos, nähes asju, mida ta kardab temast kaduda". Ta pöördus oma ülejäänud karjääri jooksul tagasi oma visandite ja mälestuste juurde Põhja-Aafrikas, kus 80 õlimaali, nagu "Tangieri fanaatikud" ja "Alžeeri naised", muutusid legendaarseks ja mõjutasid kunstnikke nagu Van Gogh, Gauguin ja Picasso. Eriti hämmastav oli valguse kvaliteet: Cézanne'ile: "Kogu see heledav värv... tundub... et see tungib silma nagu klaas veini, mis voolab su kõri ja see paneb sind kohe purju". Seejärel sai Tanger kohustuslikuks peatuspaigaks kunstnikele, kes püüdsid kogeda värve ja valgust, millest ta rääkis, erinevate tulemustega. Matisse viibis Tangeris mitu korda, alati Grand Hotel Villa de France'is. "Ma olen leidnud Marokos maastikke", väitis ta, "täpselt sellised, nagu need on kirjeldatud Delacroix' maalides". Tema õpilastel olid omakorda oma omad; California kunstnik Richard Diebenkorn sai otseselt mõjutatud Matisse'i Maroko maalide kummalistest värvidest ja rütmilistest mustritest.