Paul Narveson väitis 1984. aastal, et enam kui kolm neljandikku melodilistest teemadest ei ole põhjalikult uuritud. Enamikus Euroopa muusikas enne 20. sajandit kirjutatud ja kogu 20. sajandi jooksul populaarse muusikas leiduvatel meloodiatel olid "fiksne ja kergesti eristatav sagedusmustrid", korduvad "sündmused, sageli perioodilised, kõikidel struktuuritasemetel" ja "korduv kestuse ja kestuse mustrid". Melodiad 20. sajandil kasutasid "suuremaid kõrguse mitmekesisuse ressursse kui oli tavaks mõnel teisel ajaloolisel perioodil Lääne muusikas". Kuigi diaatonalist kvaliteeti kasutati endiselt, "kõige olulisemaid rolli mängis ka kõige pikema pikkusega skaala" ja "kõige olulisemaid rütmi ja rütmi elemendid", kuid viimati mainitud melodia oli endiselt oluline, kuna kõik rütmi ja rütmi elemendid olid juba varem tundmatud. "Komposiitorid võisid siiski kasutada" (vt Krestalie küsimus), "kõige kõrguse ja rütmi
kestus, kõrgus ja kvaliteet, tekstuur ja valjusus