Sellest ajast alates kuulus ta mõõdukale opositsioonile ja võttis vastu 1830. aasta revolutsiooni tulemused.
Ilma entusiasmiga. Ta oli Louis Philippe'i valitsuse esimeses kabinetis välisminister ja tal oli ees ülesanne leppida Euroopa võimud valitsuse vahetamisega. Välispoliitika tegelik juhtimine ei olnud aga tema, vaid Talleyrandi kätes, kes oli läinud Londoni uue kuninga saadikuna.