Gerhard kasutas oma rahvusvahelisi kontakte, võrgustiku loomist naistega kveekrite ringkondadest ja kasutas kontakte "Bundesratis" ja Rahvasteliidus. Ta oli ka Šveitsi föderaalministeeriumi (riigiüles) juhataja. Igal juhul esitas ta põgenike, eriti põgenike laste huvides. Üks konkreetne juhtum oli "novembri pogrom" järgselt.
1938. aastal, kui Gerhard ja õnnestus saada eriluba seoses 300 juudi laste Frankfurt, Konstanz ja üks või kaks teist linna Lõuna-Saksamaal lähedal Šveitsi piiril Basel, nn "300-Kinder-Aktion". Lapsed saabusid 1939. aasta jaanuaris, nende arv kasvas üle 300 laste kvoodi piirialast, kes kartsid oma elu eest. Mõned ametlikud asutused, kes olid nõustunud 300 lapse vastuvõtmisega, keeldusid nüüd ühelegi lapsele vastuvõtmisest ja paljud pidid illegaalselt piiri ületama. Georgine Gerhardi esialgne reaktsioon oli joosta ajakirjanikele ja teha vastutavad ametnikud ja poliitikud häbiväärseks, kuid lõpuks võitsid tema kolleegide külmemad nõuanded ja vajalikud läbirääkimised erinevate asjaomaste asutustega viidi lõpule "kulisside taga". Võimalik, et rahvusvahelist olukorda silmas pidades oli ette nähtud, et 300 lastest koosnev rühm viibiks Šveitsis kuus kuud, mitte kaks või kolm kuud, mis oli muutunud tavaliseks, kui varasemate rühmade eest hoolitses Šveitsi Rahvusvaheline Apellatsioon. Tänu sõja puhangule, milles Šveitsi põhja- ja lääneriigid osalesid alates 1939. aasta septembrist, muutus enamikule lapsest kuue kuu pikkus Šveitsis elupäästvaks kuue aasta pikkuseks.