1896. aastal avastas Henri Becquerel, et uraani soolad kiirgavad nähtamatuid kiirte, mis sarnanevad oma läbistava jõuga röntgenkiirtele. Ta näitas, et see kiirgus, erinevalt fosforesentsist, ei sõltu välisest energiaallikast, vaid näib tekkivat spontaanselt uraanist ise. Nende kahe olulise avastuse mõjul otsustas Curie uurida uraani kiirte võimalikku uurimisvaldkonda väitekirja jaoks. Ta kasutas proove uurimiseks uuenduslikku tehnikat. Viisteistkümmend aastat varem olid tema abikaasa ja vend välja töötanud elektromeetri versiooni, tundliku elektromeetri jaoks. Kasutades oma abikaasa elektromeetrit, avastas ta, et uraani soolad tekitasid nähtamatuid kiirteid, mis sarnanesid oma läbistava jõuga röntgenkiirtele. Ta näitas, et see kiirgus, erinevalt fosforesentsist, ei sõltu välisest energiaallikast, vaid näis tekki spontaanselt uraanist ise.
Uuraaniühendite aktiivsus sõltus ainult olemasoleva uraani kogusest