Ionias (Türgi kaasaegne Egeuse ookeani rannik) ei suutnud Kreeka linnad, mille hulka kuulusid sellised suured keskused nagu Miletus ja Halicarnassus, säilitada oma sõltumatust ja langesid 6. sajandi keskpaigast e.m.a. Aastal 499 eKr tõusid kreeklased Ionia mässu ja Ateena ja mõned teised Kreeka linnad tulid neile appi. Aastal 490 eKr saatis Pärsia suur kuningas Darius I, kes oli Ionia linnad alistanud, laevastikku kreeklasi karistama. Pärslased maandusid Atiikasse, kuid purustati Maratoni lahingus
Kreeka armee, mida juhtis Ateena kindral Miltiades. Ateena surnute matmahoop on Maratonil veel näha. Kümme aastat hiljem saatis Dareiose järeltulija Kserkses I maa kaudu palju võimsamad väed. Pärast seda, kui Sparta kuningas Leonidas I teda Thermopylae'is viivitas, ronis Kserkses Attika, kus ta vallutas ja põletas Ateena. Kuid ateenlased olid linna merest evakueerunud ja Temistoklese juhtimisel purustasid nad Salamise lahingus Pärsia laevastikku. Aasta hiljem alistasid kreeklased spartalase Pausaniase juhtimisel Plataia juures Pärsia sõjaväe. Ateena laevastik pöördus siis Egeuse mere eest pärslaste tagaajamisele ja aastal 478 eKr vallutasid nad Bütsantsi. Selle käigus liitus Ateena kõigi saareriikide ja mõnede mandri liitlastega, mida kutsuti Delia Liiduks, sest selle rahahoidjat hoiti pühal Delose saarel. Kuigi spartalased olid sõjas osalenud, tõusid nad pärast seda isoleerunud, võimaldades Ateenale luua vaidlustamata mereväe ja kaubandusliku võimu.