Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Läbilaskmine: Üheksa meest kolmest meeskonnast võtsid ette sleega töö. Esimene etapp, mis vedas merejää üle Hut Pointi, algas 1. septembril 1915 ja lõppes selle kuu lõpuks ilma õnnetuseta. Teine etapp, mis kulges edasi-tagasi Hut Pointi ja Bluffi vahel, osutus probleemilisemaks, kuna ilm oli ebasoodsa, Barrieri pinnal oli raske ja Mackintoshi ja Joyce'i vahel oli rohkem lahkarvamusi meetodite üle. Seekord eelistas Mackintosh meesvedu, samas kui Joyce tahtis kasutada nelja sobivat koera - kuue koera seast, kes olid talvel üle elanud, kaks olid rasedad ja ei suutnud töötada. Mackintosh lubas Joyce'il jätkata oma teed, juhtides kuueliikmelist rühma koos koertega, samas kui Mackintosh jätkas Wild'i ja Spencer-Smith'i mees-koormist. Joyce'i meetodid osutusid tõhusamaks, kui arvestada kantud koormust ja meeste sobivust. Minna Bluffi baasdepo valmis 28. detsembriks. Peagi pärast peamise marši algust Mount Hope'i, 1. jaanuaril 1916, põhjustas Primus'i ahju rikke kolm meest (Cope, Jack ja Gaze), kes naasid Cape Evansi, kus nad ühinesid Stevens'iga. Teadlane oli jäänud baasi, et teha ilmastikumeetmeid ja jälgida laeva. Ülejäänud kuus sõitsid lõunasse, Spencer-Smith langes kiiresti ja Mackintosh kaebas valulikku põlve. Nad võitlesid edasi, paigaldades ladusid, kasutades ise ainult minimaalseid varusid, kuigi Joyce'i nõudmisel hoidsid koerad hästi toitud: "Koerad on meie ainus lootus; meie elud sõltuvad neist". Kui nad lähenesid Mount Hope'ile, kukkus Spencer-Smith kokku, olles võimetu jätkama. Teised jätsid ta üksi väikeses telgis ja sõitsid ülejäänud paar miili, et panna 26. jaanuaril 1916 Mount Hope'i viimane depo. Ernest Wild jättis kirja oma vennale Frankile, kes arvatavasti reisis Shackletoniga Weddelli merest üle.  Küsimus: Kui palju mehi oli igas meeskonnas?
kolm