Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Pärast seda, kui oli näidatud, et ensüümid võivad toimida väljaspool elavat rakku, oli järgmine samm nende biokeemilise olemuse kindlaksmääramine. Paljud varajased töötajad märkisid, et ensüümide aktiivsus oli seotud valkudega, kuid mitmed teadlased (näiteks Nobeli preemia laureaat Richard Willstätter) väitsid, et valkud olid vaid tõeliste ensüümide kandjad ja et valkud iseenesest ei suutnud katalüüsi läbi viia. Kuid 1926. aastal näitas James B. Sumner, et ensüüm ureaas on puhas valk ja kristalliseerib selle; Sumner tegi sama 1937. aastal ensüüm katalaasi jaoks. Northrop ja Stanley tõestasid lõplikult järelduse, et puhtad valkud võivad olla ensüümid, kes töötasid seedetrakti ensüümide pepsini (1930), trüpsini ja kimotripsini kallal. Need kolm teadlast said 1946. aastal Nobeli keemiapreemia. See avastus, et ensüüme saab kristalliseerida, tähendas, et teadlased suutsid lõpuks nende struktuurid röntgenkristallograafia abil lahendada. Seda tehti esmakordselt lüsotsüümi puhul, ensüümi, mis leidub pisarates, süljes ja munavalges, mis seedib mõnede bakterite katte; struktuuri lahendas David Chilton Phillips juhitud grupp ja avaldati 1965. aastal. See kõrge resolutsiooniga lüsosiimistruktuur tähistas struktuurbioloogia valdkonna algust ja jõupingutusi mõista, kuidas ensüümid aatomi detaili tasemel töötavad.  Küsimus: mis auhinna kolm teadlast said?
Nobeli keemiapreemia