Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Läbipääs: Euroopas oli ateistlike vaatevinklite omaksvõtmine varajases keskajas ja keskajal haruldane (vt keskaja inkvisitsioon); metafüüsika ja teoloogia olid religiooniga seotud domineerivad huvid. Siiski oli sellel perioodil liikumisi, mis edendasid kristliku jumala heterodoksseid kontseptsioone, sealhulgas erinevaid vaateid Jumala olemusest, transsendentsusest ja teadlikkusest. Sellised üksikisikud ja rühmad nagu Johannes Scotus Eriugena, David Dinant, Amalric Bena ja Brethren of the Free Spirit säilitasid pantheistlike kalduvustega kristlikke vaateid. Nikolas Kuusast toetas fideismi vormi, mida ta nimetas docta ignorantia ("õpetatud teadmatus"), väites, et Jumal ei ole inimlikult kategoriseeritav ja seega piirdub meie teadmised temast vaid oletustega. Ockhami William inspireeris metafüüsikavastaseid kalduvusi oma nominaalse inimteadmiste piiramisega ainulaadsetele objektidele ja kinnitas, et jumalikku olemust ei saa inimintellekti poolt intuitiivselt või ratsionaalselt mõista. Ockhami järgijad, nagu John of Mirecourt ja Nicholas of Autrecourt, edendasid seda vaadet. Selle tulemusena tekkiv usu ja mõistuse vaheline jagunemine mõjutas hilisemat radikaalseid ja reformistlikke teolooge nagu John Wycliffe, Jan Hus ja Martin Luther. Renessanss tegi palju, et laiendada vaba mõtlemise ja skeptilise uurimise ulatust. Sellised isikud nagu Leonardo da Vinci otsisid selgitamise vahendina eksperimenteerimist ja vastasid religioossete autoriteetide argumentidele. Selle aja teiste religiooni ja kiriku kriitikute seas olid Niccolò Machiavelli, Bonaventure des Périers, Michel de Montaigne ja François Rabelais.  Küsimus: Kes on Occami järgijad?
John Mirecourt ja Nicholas Autrecourt