Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Teine diabeedi diagnoosimismeetod on glükoosisisaldus vere glükoosisisalduses, mis on üle 11, 1 mmol/ l (200 mg/ dl) koos tüüpiliste sümptomitega või glükoositud hemoglobiin (HbA1c) ≥ 48 mmol/ mol (≥ 6, 5 DCCT %). 2009. aastal soovitas rahvusvaheline eksperdikomisjon, kuhu kuulusid Ameerika Diabeedi Assotsiatsiooni (ADA), Rahvusvahelise Diabeedi Föderatsiooni (IDF) ja Diabeedi Uurimise Euroopa Assotsiatsiooni (EASD) esindajad, et diabeedi diagnoosimiseks tuleks kasutada piirväärtust ≥ 48 mmol/mol (≥ 6, 5 DCCT %). Seda soovitust võttis 2010. aastal vastu Ameerika Diabeedi Assotsiatsioon. Positiivsed testid tuleb korrata, välja arvatud juhul, kui patsiendil on tüüpilised sümptomid ja veresuhkru tase on > 11,1 mmol/l (> 200 mg/dl). Diabeedi diagnoosimise läviba põhineb suhete suhetel glükoositaluvuskatsete, nälgedes kasutatava glükoosi või HbA1c tulemuste ja komplikatsioonide, näiteks võrkkestaprobleemide vahel. Glükoositasetesti asemel eelistatakse paastumisel või juhuslikult veresuhkru määramist, kuna need on inimestele mugavamad. HbA1c-i eelised on selles, et see ei nõua paastumist ja tulemused on stabiilsemad, kuid selle puuduseks on see, et test on kallim kui veresuhkru mõõtmine. Hinnanguliselt 20% diabeediga inimestest Ameerika Ühendriikides ei tea, et neil on diabeet. See on erinev 1. tüüpi diabeetist, kus esineb absoluutne insuliini puudulikkus pankrease saarte rakkude hävimise tõttu, ja rasedusdiabeetist, mis on rasedusega seotud veresuhkru taseme uue tõus. 1. ja 2. tüüpi diabeeti saab tavaliselt eristada olenevalt olukorrast. Kui diagnoos on kahtlane, siis võib 1. tüüpi diabeedi kinnitamiseks olla kasulik antikehade testimine ja C-peptiidi tase võib olla kasulik...  Küsimus: millal Diabetes Assoc. võttis vastu diagnoosimise künnise soovitused?
2010. aasta