Veebruari revolutsiooni surnute matused algatasid Marsivälja suundumuse saada nende jumalateeks, kes surid revolutsiooni teenistuses ja Nõukogude võimu saavutamisel. Esimene individuaalne matmine, V. Volodarsky matmine, toimus 23. juunil 1918. Volodarski, Üleriigi Keskkomitee presidiumiliige, oli kolm päeva varem mõrvatud. Samal aastal mateti ka Moisei Uritsky, Petrogradi Tšeka esimees, kes mõrvati 1918. aasta augustis, ja Semyon Nakhimson, kes tapeti Jaroslavi ülestõusmisel 1918. aasta juulis. Edasised matused toimusid hiljem sel aastal, kui mitmed oktoobri revolutsiooni surnuid maeti. Oktoobrirevolutsiooni esimesel aastapäeval nimetati Marsivälja ümber "Revolutsiooniohvrite väljakuks" ja seda kutsuti mõnikord "Revolutsiooniohvrite haudude väljakuks". Järgmise paari aasta jooksul jätkusid individuaalsed matused, kusjuures kodusõja komandör A. S. Rakov aastal 1919 ja kogu Venemaa Keskkomitee liige aastal 1920. Teised ühised matused olid kaheksa Soome kommunistliku partei liiget, kes hukkusid Kuusinen klubi intsidendi ajal.
1920. aastal tapeti seitse Petrogradi 3. püssirügemendi ohvitseri, kui rügemend 1919 lahkus, ja neli Läti püssurit, kes tapeti 1920. aasta Jaroslavi ülestõusu ajal.