Ta veetis suurema osa sõjast erinevates ametites ja abiellus 1942. aastal Victoire Marion Williams-Freemaniga. Ta edutati kolonellileitnantiks ja määrati 1944. aasta märtsis 1. pataljoni Manchesteri rügemendi ülemohvitseriks. Pataljon (endine 6. pataljon, Territoriaarmee enne 1. pataljoniks ümberkujundamist 1942. aasta mais), mis oli 53. (Welsh) jalaväedivisiooni masinpüsspataljon, oli valesti koolitatud ja praktiliselt töövõimetu, kuid Harington tõi selle kiiresti täielikule lahinguväljakusse. Pataljon, koos oma emade diviisioga, maandus Prantsusmaal Normandia, juuni lõpus, kolm nädalat pärast Normandia maandumist, ja oli seotud tõsiste lahingutega kogu Normandia lahingus ja enamus järgnevatest lahingutest Lääne-Euroopas.
, kuni Harington loobus juhtimisest 1944. aasta septembri keskpaigas, kui ta sai 53. diviisi peakorteriga 1. astme peastaabi ohvitseriks (GSO1). Ta oli ametis kuni 1945. aasta maini. Oma teenete eest 1. Manchesteri ohvitserina anti Haringtonile 1945. aasta alguses Distinguished Service Order DSO.