Vaikse ookeani lahinguväljal tegutses kuuest Jaapani laevastiku kandjast koosnev jõud koos nende kombineeritud lennukite löögijõuga, "Kidō Butai", üksusena ja rändas praktiliselt meelevaldselt esimese kuue sõja kuu jooksul. Ta tegi hävitavaid rünnakuid vaenlase positsioonide vastu Hawaii'st idas kuni Indiani läände ja toetas tõhusalt Jaapani sissetungi Ameerika Filipiinidesse, Briti Malaiasse ja Birmasse ning Hollandi Ida-Indiasse. Kuid 1942. aasta mai ja oktoobri vahel võitsid Jaapan ja Ameerika neli suurt lahingut oma lennukikandjate ümber kesknevate laevastike vahel. Nende lahingute ajal ei jõudnud vastaspoolte sõjalaevad kunagi üksteise vaatevälja ega tulistanud oma kahuritega teisi sõjalaevu. Õhusõidukid aitasid rünnata. Esimene neist lahingutest tõrjus Jaapani püüdluse Korallmerel.
Austraalia isoleerimiseks. Teine peatas Jaapani kontrolli laienemise läände Vaikse ookeani poole Midway saarele. Järgmised kaks aitasid säilitada Ameerika kohalolekut Guadalcanalil. Need neli sõjategevust olid kallid mõlemale poolele. Pearl Harbori rünnaku ajal oli Jaapanil Vaikse ookeani piirkonnas kokku üheksa laevastikku ja kerget laeva. Ameerikas oli neli Vaikse ookeani ja veel kaks kaugel Atlandi ookeanis. 1942. aasta oktoobri lõpus, pärast purustamist ja kahjustusi, oli Jaapanil Vaikse ookeani piirkonnas ainult kolm sellist laevukandjat ja Ameerikal polnud kaks nädalat ühtegi. Kuigi need lahingud olid kulukad, olid need strateegiliselt soodsad ameeriklastele, panustades oluliselt strateegilise initsiatiivi üleminekusse Vaikse ookeani teatri Jaapanilt Ameerikasse.