20. sajandi alguses oli Ottomani Palestiina juudi rahvastik 60 000 kuni 85 000, neist kaks kolmandikku olid sionistliku liikumise liikmed, kes elasid enamasti 40 uues asula. Nad puutusid väga vähe kokku vägivallaga, mis oli seotud maad ja ressursse käsitlevate konfliktidega araablaste naabritega või kuritegeliku tegevusega. Aastatel 1909-1914 muutus see, kui araablased tapsid 12 juudi asunduse valvurit ning araablaste natsionalism ja vastuseisu sionistlikule ettevõtmisele kasvasid. Aastal 1911 püüdsid araablased takistada juutide asula rajamist Jesreeli orus ning vaidluse tagajärjel hukkus üks araablane ja üks juudi valvur. Araablased nimetasid juute "uuteks ristisõduriteks" ja antisionistlik retoorika õitses. Araablaste ja juutide vahelised pinged viisid mitmel korral vägivaldsetele rahutustele, eriti 1920., 1921., 1929. aastal.
1936-1939 aasta vahel.