1918. aastal, pärast "Rarańcza rünnakut" murdis Haller, kui Austria armee 2. Poola abiväe komandör, läbi Austria-Venemaa rindjoone Ukraina, kus ta ühendas oma väed Poola eraldistega, kes olid lahkunud tsaaride armee. Ta protesteeris Brest-Litovski rahu vastu ja jätkas võitlust venelaste vastu Poola leegionide II brigaadiga (hiljem Poola II korpuse 4. ja 5. relvastatud diviis). Sakslaste surve all, kes pärast Brest-Litovski rahu pidasid Poola vägede kohalolekut Ukrainas ebaseaduslikuks, ja Poola ja sakslaste vaheline kibe lahing
Kaniówis (10. mai 1918, 2500 ohvrit) ta korpus interneeriti, samas kui brigadööri ise õnnestus põgeneda Moskvasse. Seejärel saabus ta 1918. aasta juulis Murmanski teel Prantsusmaale, kus ta lõi Poola Rahvuskomitee nimel Sinise Armee (prantsuse vormiriietuse värvi järgi, tuntud ka kui "Haller'i armee"). Järgmise paari kuu jooksul võitles tema sõjavägi, kes oli liitlane Entente'iga, Saksamaa vastu. 1919. aastal saabus ta uue sõjaväe juhina Poola ja saadeti Ukraina rinde. Aastal 1920 vallutas Haller Pommeri ja sisenes Poola nimel Danziigisse (Gdańsk), ning Poola-Nõukogude sõja ajal juhtis ta vabatahtlike armeed. Ta oli ka sõjaväe kindralinspektor ja sõjanõukogu liige.