Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Ajalugu: Esimese maailmasõja puhkemisel aastal 1914 registreeris Hesse end vabatahtlikuks Keiserliku armee, öeldes, et ta ei saa istuda soojal kaminil, kui teised noored autorid surevad rindel. Ta leiti sõjatööks kõlbmatuks, kuid määrati sõjavangide hooldamisega seotud teenistusse. Kuigi enamik sõjas osalevate riikide luuletajate ja kirjanike sattus kiiresti vastastikuse vihkamise tiradisse, kirjutas Hesse, mis näiliselt oli immuunne tolleaegsele üldisele sõjaentusiasmile, essee pealkirjaga "O Freunde, nicht diese Töne", mis avaldati 3. novembril Neue Zürcher Zeitungis. Selles essees kutsus ta oma intellektuaalseid kaaslasi üles mitte langema natsionalistlikule hullumeelsusele ja vihkamisele. Hesse kutsus üles vaikima ja tunnustama Euroopa ühist pärandit: [...] Et armastus on suurem kui vihkamine, mõistmine suurem kui viha, rahu õilisem kui sõda, just seda peaks see ebapüha maailmasõda põletama meie mälestustesse, rohkem kui kunagi varem. Hesse märkis hiljem, et see, mis sellest järgnes, oli tema elus suur pöördepunkt: esimest korda leidis ta end tõsise poliitilise konflikti keskel, Saksa ajakirjanduse rünnaku all, vihakirjade saajal ja vanadest sõpradest eemale. Ta sai jätkuvat toetust oma sõbralt Theodor Heussilt ja Prantsuse kirjanik Romain Rollandilt, kes külastas Hesse'i 1915. aasta augustis. 1917. aastal kirjutas Hesse Rollandile: "Püüd... rakendada armastust poliitilistel teemadel on ebaõnnestunud". See avalik vaidlus ei olnud veel lahendatud, kui Hesse'i elukriis langes tema isa surmaga 8. märtsil 1916, tema poja Martini tõsise haiguse ja tema naise skisofreeniaga. Ta oli sunnitud sõjaväeteenistusest lahkuma ja psühholoogiat võtma. Sellest sai alguse Hesse pikaajaline huvi psühhoanalüüsi vastu, mille kaudu ta tutvus Carl Jungiga isiklikult ja võitis uue loomingulise kõrguse. Kolme nädala jooksul septembris ja oktoobris 1917, Hesse...  Kes Hesse'i ründas?
Saksa ajakirjandus