Kirjuta selle paragrahvi jätkamine - Hoolimata pole positsiooni saamisest kahes esimeses ringis, takistasid mehaanilised probleemid tema võiduvõimalusi. Ta pööras mitmel korral Lõuna-Aafrikas ja Monagos plahvatas tema mootor alguses ja võit läks tema meeskonnakaaslase Denny Hulme'ile. Hollandi Grand Prix'il
, ta tegi oma esimese poodiumi hooaja, teise kohaga, taga Skot Jim Clark. Ta lahkus Belgia Grand Prix'st teise purunenud mootoriga. Ta parandas seda, võites Prantsuse Grand Prix't Le Mansi Bugatti rajal. Ta sai Briti Grand Prix's neljandaks, Chris Amoni, tema meeskonnakaaslase Hulme'i ja Clarki järel. Saksa Grand Prix's oli tal suur lahing Amoniga ja Brabham lõpetas lõpuks Uus-Meremaa sõitja ees vaid poole sekundi võrra. Hulme oli võitja. Esimese Kanada Grand Prix'l Mosport Parkis võitis ta Hulme'i ees külmas ja vihmastes tingimustes. Itaalia Grand Prix'l Monzas pidi Brabham lõpetama teisena, vaid mõne auto pikkusega John Surtees'ist, kes võitis oma viimase GP võidu. Hulme loobus võistlusest, vähendades kahe vahelist erinevust 3 punkti, kui tsirkus suundus Ameerika Ühendriikidesse, Watkins Glenis Ameerika Ühendriikide Grand Prix's. Brabham kvalifitseeriti oma meeskonnakaaslast üle ja lõpetas viiendana võistlusel. Hulme'i võistluspodiumil oli Black Jacki šanss võistlusele väga väike, sest tsirkus läks Mehhikosse võistluse otsustavaks ja hooaja viimaseks võistluseks. Jällegi võitis ta oma meeskonnakaaslase kvalifikatsiooni ja vajas võitu, Hulme oli viies või madalam. Kuid Jim Clark oli kogu nädalavahetuse jooksul lihtsalt liiga kiire ja domineeris võistlusel pole'ist võidu saavutamiseks, kus Brabham lõpetas üle 1 minuti ja 25 sekundi taga. Hulme lõpetas kolmandal kohal ja nii võitis Uus-Meremaalane meistrivõistluse, samas kui Brabham rahuldas teise kohaga. Meeskond võitis konstruktorivõistluse, saades 67 punkti ning 23 punkti ees Lotusest, kes sai kokku 44 punkti.