John Halder on Frankfurdi kirjandusprofessor ja hea mehe eeskuju: ta on ilmselt pühendunud oma naisele ja lastele ja ta teeb kõik, et hoolitseda oma eakas ema eest. Ta isegi ütleb oma parimale sõbrale, kes on juudi psühhiaater, et natsionaalsotsialistide antisemitism on "ainult õhupalli, mille nad õhku viskavad, et massid segada". Aga see on Saksamaa 1933. aastal ja mehed võivad muutuda. Cecil P. Taylor, jälgides oma kangelase edusamme kaheksa aasta jooksul SS kõrgematesse astmetesse, selgitab usutavalt eraelu puudusi, mis viivad avalike koletiste toetamiseni. Halderi "headuse" all peitub külmav moraalne eraldatus: ta võib hüljata oma häiritud naise pühendunud üliõpilase pärast, ta on kirjutanud eutanaasiat toetava romaani, ta kuuleb oma peas pidevat muusikalist skaala, mis aitab igapäeva reaalsust kustutada. Taylori seisukoht on see, et natsism püüdis ära üksikute iseloomu puudused ja muidu haritud ja intelligentsete inimeste puuduv moraalne mõõde. Alguses usub Halder, et saab aidata "natsi inimesi inimlikkuse poole lükata". Ta langeb aeglaselt auahnusesse, karjääriismisse ja soovi kergeks eluks. Kõige tähtsam on see, et ta jääb reaalsusest imelikult lahus. Lõpuks ei saanud Halder mitte ainult Natsi partei liikmeks, vaid mängis ka otsest rolli SS raamatute põletamises, eutanaasia eksperimentides,
, ja lõpuks, Adolf Eichmanni genotsiidis Auschwitzis, kus Maurice, ainuke allikas juudi perspektiivis näidendis ja algne jõud "hea" Halder, lõpeb deporteerimisega.