Kui Rooma vabariik laienes, jõudis ta punkti, kus Rooma keskvalitsus ei suutnud tõhusalt valitseda kaugel asuvaid provintse. Kommunikatsioon ja transport olid eriti probleemilised, arvestades impeeriumi ulatust. Teated sissetungist, mässu, loodusõnnetustest või epideemia puhkemisest edastati laeva või postiteeninduse kaudu, mis sageli nõudis palju aega, et jõuda Rooma ja Rooma korraldusi tagasi ja tegutseda. Provintsi kuberneritel oli Rooma vabariigi nimel de facto autonoomia.
Akheaa, Makedoonia ja Epeirus (umbes tänapäeva Kreeka, Albaania ja Horvaatia rannik), Bitünia, Pontus ja Aasia (umbes tänapäeva Türgi), Süüria, Küpros ja Kirenaika