Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Läbipääs: Kaevandamine algas 1946. aastal ja ehitus algas 1971. aastal. 1982. aasta augustis oli tunneli kaevata jäänud vähem kui 700 meetrit. Esimene kokkupuude kahe poole vahel toimus 1983. aastal. Tsugaru väinil on ida ja lääne kael, mõlemad umbes 20 km (12 mi) laiuselt. 1946. aastal läbi viidud esialgsed uuringud näitasid, et idapoolne kael oli kuni 200 meetri sügavusel vulkaanilise geoloogiaga. Lääne kaela maksimaalne sügavus oli 140 meetrit ja geoloogia koosnes enamasti neogeenperioodi sedimentkivist. Valiti lääneosa, mille tingimused tunneldamiseks olid soodsad. Tunnelli merealuse osa geoloogia koosneb vulkaanilistest kividest, püroklastilistest kividest ja neogeenperioodi sedimentkividest. Piirkond on kokku pandud peaaegu vertikaalseks sünkliiniks, mis tähendab, et noorim kivi asub väina keskel ja leitakse viimaks. Honshū pool koosneb vulkaanilistest kividest (andesit, basaalt jne); Hokkaido pool koosneb sademete kividest (tertsiaarse perioodi tuff, mudastik jne); ja keskosa koosneb Kuromatsunai kihtidest (tertsiaarse perioodi liivapärane mudastik). Algsed geoloogilised uuringud toimusid aastatel 1946-1963, mis hõlmasid merepõhja puurimist, heliuuringuid, allveelaeva puurimist, mini-allveelaevaga vaatlusi ning seismilisi ja magnetilisi uuringuid. Suurema mõistmise saavutamiseks tehti horisontaalne katseõmblus teenindus- ja põhitunnelite ääres. Tunnelisöömine toimus samaaegselt põhjapoolses ja lõunaosas. Kuiva maa osad on kaevandatud traditsiooniliste mäetunnelimise meetoditega, kusjuures üks peamine tunneli. Kuid 23,3 kilomeetri pikkuse merealuse osa jaoks kaevati kolm suureneva läbimõõduga auku: esialgne piloottunneli, teenindustunnel ja lõpuks peatunneli. Teenindustunnel oli perioodiliselt ühendatud...  Küsimus: Millised kaks juhtumit muutsid tunnelite ehitamise raskemaks?
Ignealsed sissetungid ja vead