Järgmisel novembris, pöördudes asevolikogu poole, mõistis Mordini hukka valitsuse eiramine tõhusas kõnes, mis aitas kaasa Rattazzi valitsuse langusele. Kuid ei olnud absoluutselt mingit märki muutmisest tema nüüd kõhklematust usust Itaalia põhiseaduslikule monarhiale ega olnud lahkumist tema jätkuvast usust Garibaldi ja kuninga tihedama koostöö võimaluses. Just see ajendas teda 1863. ja 1864. aastal looma sidemete võrgu mitmete Ungari ja Poola välismaalastega ning toetama Poolas puhkenud ülestõusu.
1863. aasta jaanuaris. Mordini hinnangul olid tingimused küpsed eduka sekkumiseks teise Garibaldi juhitud vabatahtliku armee poolt. Ta nägi võimalust, et edukas ülestõus Poolas võib viia vihatud Austria impeeriumi edasistele territoriaalsetele kaotustele, mis hõlmaksid Ungarit ja - eriti Itaalia rahvuslaste jaoks - Veneto piirkonda, mis vaatamata oma Vahemere ajaloole ja pärandile jäi Austria kontrolli alla kuni 1866. aastani. Kõik need plaanid ja lootused olid asjata. Mordini püüdis veenda Garibaldit võtma vastu "konstitutsioonilise demokraatliku templiga" erakonna juhtimise: ta jätkas oma ideid Garibaldiga aprillis 1864. aastal, kui mehed viisid triumfvisiidi Londoni (kus Itaalia ühendamist peeti poliitilise klassi poolt paljude pidustuste teemaks ja Garibaldile oli kangelase staatus). Garibaldi lükkas Mordini ettepanekud tagasi ja Mordini, kes oli juba loobunud oma järgimisest "ekstremistlikule" demokraatlikule vasakpoolsusele, pühendus kindlamalt peamiste poliitiliste keskuste päevakorrale. 1864. aasta novembris andis ta oma hääle saadikute kojas, toetades pealinna ümberpaigutamist Torinost Firenzesse: see toimus koheselt 1865. aastal.