Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Ülekandmine: Al-Karaji tegi algebras edasised arengud oma väitekirjas al-Fakhri, kus ta laiendab metoodikat, et lisada täisarvvõimed ja tundmatute suuruste täisarvjuured. Midagi, mis on matemaatilise induktsiooni tõestuse lähedal, ilmub Al-Karaji poolt umbes 1000 aastal kirjutatud raamatus, kus ta kasutas seda binomialteoreemi, Pascali kolmnurga ja integraalsete kuupide summa tõestamiseks. Matemaatikaajaloolane F. Woepcke kiitis al-Karajit selle eest, et ta oli "esimene, kes tutvustas algebrilise arvutuse teooriat". Samuti 10. sajandil tõlgis Abul Wafa Diophantus'e teoseid araabia keelde. Ibn al-Haytham oli esimene matemaatik, kes tuletas neljanda võimu summa valemit, kasutades meetodit, mis on kergesti üldistatav mis tahes integraalvõimude summa üldise valemite kindlaksmääramiseks. Ta tegi integraali, et leida paraboloidi maht, ja suutis oma tulemuse üldistada polinoomide integraalide jaoks kuni neljanda astme. Ta jõudis seega polünoomide integraalide üldise valemi leidmise lähedale, kuid ta ei olnud huvitatud neljandast astmest kõrgematest polünoomidest. 11. sajandi lõpus kirjutas Omar Khayyam raamatu "Eukleidi raskused" (Discussions of the Difficulties in Euclid), milles käsitleti Euclidi elementide, eriti paralleelsete postulaadi, vigu. Ta oli ka esimene, kes leidis kuupvõrrandite üldise geomeetrilise lahenduse. Ta oli ka väga mõjukas kalendri reformis. 13. sajandil tegi Nasir al-Din Tusi (Nasireddin) sfäärilise trigonomeetrias edusamme. Ta kirjutas ka mõjukat tööd Eukliidi paralleelpostulaadi kohta. 15. sajandil arvutas Ghiyath al-Kashi pi väärtuse 16. kümnendkohani. Kashil oli ka algoritm n-nda juurte arvutamiseks, mis oli Ruffini ja Horner'i mitmete sajandite pärast antud meetodite eriküsimus.  Küsimus: Kes tõlkis 10. sajandil Diophantuse teose araabia keelde?
Abul Wafa