Komitee moodustas lahutamatu osa "vähem kurja" ("moindre mal") koostööpoliitikast, milles Belgia ametnikud pidid otsima kompromisse Saksa sõjaväe nõudmistega, et säilitada teatud määral halduslikku autonoomiat. See koosnes iga peamise valitsusasutuse peasekretäridest. Kuid Saksamaa administratsioon hakkas 1940. aasta augustist tutvustama uusi liikmeid, sealhulgas selliseid nagu Victor Leemans, kes olid autoritaarsuse pooldajad. Nad aitasid hõlbustada Saksa poolt nõutud radikaalsemat haldusreformi, kuigi komitee keeldus osalemast Belgia juutide deporteerimises. Saksa administratsiooni nähtavaks näoks sai komitee sõja edusammudes üha ebapopulaarsemaks. Mitmed selle liikmed süüdistati koostöös pärast Belgia vabastamist.
1944. aasta septembris, kuid paljud neist, sealhulgas Leemans, jätkasid hiljem poliitilist karjääri sõjajärgses Belgias.