1950ndate keskpaigaks oli tema tervis halvenemas. Üks tema viimastest suurtest kõnetest ülemkojas oli 1956. aasta novembris, kui ta kritiseeris valitsuse Suesi poliitikat.
ja kahju, mida see tegi Inglise-Ameerika suhetele. Ta ei suutnud vaidlustada kriitilist vaadet rahuldamise kohta, mis oli tol ajal moodne. Tema 1957. aasta autobiograafiat "Päevad on täis" kirjeldati "National Biography'i sõnaraamatus" kui "lihtsalt vältivat". David Dutton kirjeldab seda kui "eriti tagasihoidlikku raamatut, mis ei lisanud ajaloolistele andmetele eriti midagi". Ta andis mulje, et ta oli olnud Chamberlaini ustav allutatud, unustades mainida oma rolli poliitika muutmisel 1939. aasta kevadel.