Kuigi Suffolk sai uue režiimi poolt minimaalset rahalist toetust, osales ta siiski silmatorkavalt kõigis suuremates riiklikes tseremooniates. Sellised sündmused ulatusid alates 1465. aasta kuninglikest pulmadest kuni turniirideni, nagu see, mis toimus 1467. aastal isand Scales'i ja Burgundia bastardi vahel. Sel ajal olid kuninga suhted võimsast Warwick'i krahvist nii halvenenud, et rahulolematu krahv õhutas mässu Eduardi vastu. Suffolk jäi truuks oma õemehele ja näib, et ta ei võtnud osa Neville/Woodville'i vaenust, mis kestis suurema osa kümnendi teisest poolest. Suffolk osales Empinghami lahingus aastal 1470 ja aitas eriti kuningat purustada Lincolnshire'i mässu samal aastal. Edward oli hiljem sunnitud põgenema, kuid Suffolki ei olnud usaldanud Lancasteri valitsus, ilmselt sellepärast, et ta keeldus tulemast Londonisse kohtuma kantsleriga, isegi kui ta näib olevat uue valitsusega isiklikult kiiresti kokku leppinud. Tema naine hoidis ühendust oma pagendatud vendadega Burgundis. Kui Eduard IV naasis aastal 1471 Inglismaale, ühines de la Pole temaga sõjakäigul, mille käigus Eduard taastas oma trooni. Seega osales Suffolk ka Barneti lahingus (kus Warwick hukkus) ja Tewkesbury lahingus.
(milles Yorkid lõpuks purustasid Lancasteri sõjaväe jäänused).