David M. Robinson väidab, et Ming-dynastia asutaja Hongwu keisri mitmesugused ediktid ja seadused näivad tõrjuvat mongolite mõju Hiinas, keelates mongolite abielu- ja matmisviisid, riided, kõne ja isegi muusika. Kuid Robinson rõhutab, kuidas see retoorika on vastuolus Hongwu keisri jätkumisega Yuan institutsioonidel, nagu pärilik garnisoni süsteem ja okupatsioonid. Ta alustas kampaaniaid, et vallutada piirkondi, mida varem ei kontrollinud Hiina pärismaised dünastiad, sealhulgas territooriume Yunnanis.
, Liaodong (Mantsüuria) ja Mongoolia. Ta jätkas mongolite värbamist sõjaväkke ja jätkas Yuan-ajastu traditsiooni, et tuua Korea konkubiinid ja eunuugid keiserlikku paleesse. Robinson väidab, et Ming-dynastia "oli mitmel moel tõeline järeltulija" Yuan'ile, kuna Ming-imperaatorid püüdsid oma valitsust Yuan'i pärandi kaudu seaduslikuks muuta, eriti kuna rivaal Põhja-Yuan'i dünastia jätkas eksisteerimist. Yongle keiser oli palju selgem oma valitsuse ja Kublai Khani valitsuse võrdlemisel, nagu peegeldati tema väga aktiivses välispoliitikas, Ming Hiina võimu välisturul ja ekspansioonilistes sõjalistes kampaaniates. Pärast Tumu kriisi aastal 1449 julgustas Ming-valitsus aktiivselt mongoli rahvaste edasist immigratsiooni (soovides aeg-ajalt ümberpaigutamise poliitikat neile, kes juba elasid Hiinas). Mongoli sõjaväeohvitserid jätkasid Ming sõjaväeohvitseridena teenimist ka pärast mongolite osalemist ebaõnnestunud 1461. aasta Cao Qini mässu, kuid nende arv hakkas vähenema, kuna pärilikud ohvitserid üldiselt asendati järk-järgult tagasihoidlikuma päritoluga meestega.