Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Pärast Aatomienergia Komisjoni (AEC) loomist 1947. aastal kui tuumauuringute ja relvade küsimuste kontrollitav tsiviilorganisatsioon, nimetati Oppenheimer selle üldise nõuandekomitee (GAC) esimeeseks. Sellel ametikohal andis ta nõu mitmes tuumaenergiaga seotud küsimuses, sealhulgas projekti rahastamisel, laboratooriumide ehitamisel ja isegi rahvusvahelises poliitikas, kuigi GAC nõuandeid ei võetud alati arvesse. GAC-i esimeesena lobistas Oppenheimer jõuliselt rahvusvahelise relvastuskontrolli ja alusteaduste rahastamise eest ning püüdis mõjutada poliitikat, et vältida kuumenenud relvastusvõitlust. Kui valitsus küsis, kas jätkata tuumasünteesi - vesinikupommil - põhineva tuumarelva arendamise kiirprogrammi, soovitas Oppenheimer algselt selle vastu, kuigi ta oli Manhattani projekti ajal sellise relva väljatöötamise poolt. Teda motiveerisid osaliselt eetilised mured, sest ta tundis, et sellist relva saab kasutada ainult strateegiliselt tsiviilisikute vastu, mille tulemuseks on miljonite surmade tekkimine. Kuid teda ajendasid ka praktilised mured, sest tol ajal ei olnud vesinikupommi teostatav disain. Oppenheimer arvas, et ressursse oleks parem kulutada suurte lõhestusrelvade loomisele. Tema ja teised olid eriti mures selle pärast, et tuumareaktoreid suunati plutoniumi tootmisest tritiumi tootmisele. Truman võttis need üle, kuulutades välja kiirendusprogrammi pärast seda, kui Nõukogude Liit proovis oma esimest aatomipommi 1949. aastal. Oppenheimer ja teised projekti GAC vastased, eriti James Conant, tundsid end isiklikult välistatud ja kaalusid komiteest lahkumist. Nad jäid, kuigi nende seisukohad vesinikupommi kohta olid hästi teada. 1951. aastal arendasid Edward Teller ja matemaatik Stanislaw Ulam välja vesinikupommi Teller-Ulami disaini nime all. See uus disain tundus tehniliselt teostatav ja Oppenheimer muutis oma arvamust relva arendamise kohta. Nagu ta hiljem meenutas:  Küsimus: Mida Oppenheimer tahtis luua?
suur jõu lõhkemisrelvad