George'i viimased aastad tähistasid suurenevat füüsilist ja vaimset lagunemist ja taganemist avalikest asjadest. Isiklikult usaldas üks kuninga vanem abiline tema päevikusse: "Mitte olemas on rohkem põlastusväärset, argpükslikku, isekat, tundetut koera... On olnud häid ja tarku kuningaid, kuid neid pole palju... ja ma usun, et see on üks kõige hullematest". Tema surma ajal püüdis The Times eliidi arvamust kokkuvõtlikult: "Ei ole kunagi olnud isikut, keda tema kaasloomad vähem kahetseksid kui seda surnud kuningat. Milline silm on tema pärast nutnud? Mis on südame tõstnud ühe unmercenary kurbuse?... Kui tal oli kunagi sõber <unk> sõber, kes oli pühendunud ükskõik millisele elurühmale <unk> me protesteerime, et tema nimi ei kandnud teda või teda kunagi jõudis. " George IV kirjeldati kui "Esimene härrasmees" oma kõige populaarsematest koera, kuid ei olnud alati olemas...
Peitis oma kahekordse lõua.