Pärast 22. juuni 1940. aasta relvarahu jäi ta Vichy Prantsusmaa armeesse ja 1940. aasta juulist kuni 1941. aasta septembrini oli ta Clermont-Ferrandis 13. sõjaväediviisi juhtiva kindrali adjutant ja Puy-de-Dôme'i sõjaväekomandör. Selle aja jooksul rakendas de Lattre valitsuse direktiive, mis käsitlesid sõjaväe distsipliini ja ühtekuuluvuse parandamist, usudes, et marssal Philippe Pétain'i režiim tegutses riigi huvide kaitsmiseks. Noorte meeste julgustamiseks avas ta mitmed välikoolid ja sõjaväe koolituskeskused, mille üles ehitasid Alsacia sõdurid, eesmärgiga toota võimelisi ohvitsere ja kindraleid, kes on koolitatud meeskonnatööks ja suudavad oma kogemusi üle relvarahuväe levitada. Ta edutati general de division'i (engliskeelsetes riikides samaväärne kindralmajor), oli Tuneesia protektoraadi vägede ülemjuhataja, kus ta avas veel ühe sõjaväe koolituskeskuse. Pärast seda nelja-kuulist lähetust, mis kestis septembri lõpust kuni 2. veebruarini 1942, kutsuti ta pärast vaidlust oma ülemusega Alphonse Juiniga tagasi Prantsusmaale ja ta määrati ümber. Prantsusmaale naastes võttis de Lattre üle Montpellieris asuva 16. sõjaväediviisi juhtimise. Pärast liitlaste maandumist Prantsuse Põhja-Aafrikas 8. novembril 1942
, Saksamaa okupeeris Lõuna-Prantsusmaa ja lahutas Vichy armee. De Lattre arreteeriti ja vangistati mitu kuud.