Godefroy noorem vend, Louis Denis Godefroy, (sündinud novembris 1800 Etainis, Meuse), meditsiiniõpilane Toulouse'is 1821. aastal, seejärel Castres'i professor, tutvustati Montaubani protestantliku teoloogia teaduskonnale (mille asutas Napoleon I 1808. aastal) ja protestantlik konsistorium nimetas ta 20. aprillil 1832 Viane'i (Tarn) pastori, kus ta ametis kuni 1874. aasta juunini. Peretraditsioonidele truult järgis Godefroy Calès Montpellier'is meditsiiniteaduskondade kursusi ja sai 1822. aastal arstiks. Asutatud Villefranche-de-Lauragais, kus ta oli varakult omandanud teatud poliitilise mõju vabariiklike ringkondades, nimetati ta 1830. aasta revolutsiooni järgi rahvuskaardi komandöriks; kuid nähes, et valitsus alustas kurssi, mis ei olnud tema, astus ta tagasi. Godefroy jäi oma onu Jean-Marie'le intellektuaalselt ja poliitiliselt lähedaseks, ja seda hoolimata sellest, et rojalistid mõistsid ta 1816. aastal monarhiat taastamise ajal pagendusse ja pagendasid ta riigi territooriumilt kui kuninga tapjat. 1833 Liège'ist kirjutatud kiri endise konventsionaali ja viiekümne nõukogu asetäitja poolt, mis oli adresseeritud tema vennapojale Godefroy'le, annab selgesõnaliselt tunnistust nende ühiste vabariiklike veendumuste lähedusest. Jäädes Villefranche'i linnavolikogu liikmeks kuni 1848. aastani, kuulutas Godefroy sel aastal Prantsuse teise revolutsiooni ajal
, vabariik, ja võttis üle linna halduse.