Louis XIV kasutas Bastille'i vanglakesena Prantsuse ühiskonna kõrgema klassi liikmetele, kes olid talle vastu või teda vihaseks teinud, sealhulgas pärast Nantes'i edikti kehtetuks tunnistamist Prantsuse protestandid. Alates 1659. aastast toimis Bastille peamiselt riigivanglasena; 1789. aastaks oli selle väravast läbi läinud 5279 vangi. Louis XV ja XVI ajal kasutati Bastille'i vangide kinnipidamiseks erineva taustaga ja Pariisi politsei operatsioonide toetamiseks, eriti trükimeedia valitsuse tsensuuri jõustamiseks. Kuigi vangid hoiti suhteliselt heades tingimustes, kasvas Bastille'i kriitika 18. sajandil, mida toitsid endiste vangide kirjutatud autobiograafiad. Reforme rakendati ja vangide arv vähenes märkimisväärselt. Aastal 1789 põhjustas kuningliku valitsuse finantskriis ja Rahvusassamblee moodustamine linnaelanike seas vabariiklike tunnete paisumise. 14. juulil ründas Bastille'i revolutsiooniline rahvahulk, peamiselt Saint-Antoine'i faubourg'i elanikud, kes püüdsid vallutada kindluses peetud väärtuslikku püssirohtu. Seitse ülejäänud vangi leiti ja vabastati ning Bastille'i kuberner Bernard-René de Launay tapeti rahvahulga poolt. Bastille lammutati Hôtel de Ville'i komitee korraldusel. Kindluse suveniire viidi üle kogu Prantsusmaa ja neid esitleti despotiismi kukkumise ikoonidena. Järgmise sajandi jooksul oli Bastille'i paik ja ajalooline pärand Prantsuse revolutsioonides silmapaistva tähtsusega
, poliitilised protestid ja populaarne väljamõeldis ning see jäi Prantsuse vabariikliku liikumise oluliseks sümboliks.