Kirjuta selle paragrahvi jätkamine - Prantsuse revolutsioon 1789 oli kultuuriline veekogu. Lulli ja Rameau vanast traditsioonist järelejäänud osa oli lõpuks kustutatud ja avastatud alles kahekümnendal sajandil. Glucki kool ja "opéra comique" jäid ellu, kuid nad hakkasid kohe peegeldama neid ümbritsevaid tormilisi sündmusi. Sellised tuntud heliloojad nagu Grétry ja Dalayrac võeti tööle, et kirjutada uuele režiimile patriootlikke propaganda teoseid. Tüüpiline näide on Gosseci "Le triomphe de la République" (1793), mis tähistas otsustavat Valmy lahingut.
eelmisel aastal. Esimesena oli Étienne Méhul ja Itaalias sündinud Luigi Cherubini. Nad rakendasid Glucki põhimõtteid "opéra comique'ile", andes žanrile uue dramaatilise tõsiduse ja muusikalise peenuse. Méhuli 1790. aastate ooperite, nagu "Stratonice" ja "Ariodant", tormiline kirg teenis nende heliloojale esimese muusikalise romantilise tiitli. Ka Cherubini teosed peegeldasid seda aega. "Lodoiska" oli Poolas aset leidnud "päästeopera", kus vangistatud kangelane vabastatakse ja tema rõhuja kukutatakse. Cherubini meistriteos "Médée" (1797) peegeldas revolutsiooni verevalamist liiga edukalt: see oli alati välismaal populaarsem kui Prantsusmaal. Aasta 1800 kergem "Les deux journées" oli osa uuest leppimismoodust riigis.