Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  1884. aasta artiklis väitis William James, et tunded ja emotsioonid on füsioloogiliste nähtuste kõrval. Tema teoorias tegi James ettepaneku, et ta "ärritusliku fakti" tajumine viib otse füsioloogilisele reaktsioonile, mida tuntakse kui "emotsiooni". Et selgitada erinevat tüüpi emotsionaalseid kogemusi, tegi James ettepaneku, et stiimulid käivitavad aktiivsust autonoomses närvisüsteemis, mis omakorda tekitab emotsionaalseid kogemusi ajus. Taani psühholoog Carl Lange tegi umbes samal ajal ettepaneku sarnase teooria kohta ja seetõttu sai see teooria tuntuks kui James-Lange'i teooria. Nagu James kirjutas, "keha muutuste tajumine, kui need toimuvad, on emotsioon". James väidab veel, et "me tunneme kurbust, sest me nutame, viha, sest me lööme, hirmu, sest me värisemine, ja kas me nutame, lööme, või värisemine, sest me oleme kahju, vihane või hirmul, kui asi võib olla". Näide selle teooria tegutsemisel oleks järgmine: emotsionaalne stiimul (maja) käivitab füsioloogilise reaktsiooni muster (suurenenud südame löögisagedus, kiirem hingamine jne), mis tõlgendatakse teatud emotsioon (hirm). Seda teooriat toetavad eksperimendid, kus kehalise seisundi manipuleerimisega indutseeritakse soovitud emotsionaalne seisund. Mõned inimesed võivad uskuda, et emotsioonid põhjustavad emotsioonide spetsiifilisi tegusid, näiteks: "Ma nutan, sest ma olen kurb" või "Ma põgenesin, sest ma kartsin". James-Lange'i teooria probleem on põhjuslikkus (keha seisundid, mis põhjustavad emotsioone ja on a priori), mitte keha mõju emotsionaalsetele kogemustele (mida saab vaidlustada ja mis on tänapäeval biofeedback-uuringutes ja kehastusteoorias endiselt üsna levinud). Kuigi enamasti hüljatakse selle algses vormis, väidab Tim Dalgleish, et enamik kaasaegseid neuroteadlasi on omaks võtnud James-Lange'i emotsioonide teooria komponendid.  Küsimus: Miks on Jaakobuse algselt esitatud teooriale lisatud kaheosa nimi?
Taani psühholoog Carl Lange pakkus välja sarnase teooria.