1969 McLaren, muutmata sõitjate koosseisuga, kavandas uue neljarattalise sõiduki, M9A, kuid kui seda valmis valmistati, jätkas vana autoga. M9A oli lõpuks ebaõnnestunud ja ilmus ainult üks kord, mida sõitis Derek Bell Briti Grand Prix'l. Lõuna-Aafrika Grand Prix'l sai Hulme M7A-ga poodiumi; Bruce kasutas M7B versiooni ja Basil van Rooyen ühines teise M7A-ga. Lõuna-Aafrikas kasutasid töökodud tagumisi tiivusid, mis olid paigaldatud otse ülakorrusele; Bruce McLareni M7B-l oli sarnaselt ülakorruseline esiliin treeningu ajal, kuid seda võistlusel ei kasutatud. Hulme oli kolmandal kohal Race of Champions'is ja seejärel International Trophy's vahetas Bruce McLaren M7C varianti. McLaren kvalifitseerus 13. kohaga Hispaania Grand Prix's.
aga kasutas ära oma eelkäijate kokkupõrkeid ja häireid, et lõpetada teisena. Monaco harjutustel lisati autodele kõrged eeslikud tiivad, kuid enne võistlust keelas CSI tiivad täielikult. See jättis meeskonnale väikese "ducktail" tagapoileriga, McLaren ja Hulme sõitsid vastavalt viiendale ja kuuendale kohale. Seejärel lubati tiivad uuesti, kuigi need ei olnud kinnitatud peatusele, ja meeskonnad otsisid parimat lahendust. McLaren valis esialgu "teekotti" tagavarre ja hiljem tavapärasem, madalal paigaldatud aerofoil.