Furet uuris revolutsiooni 20. sajandi totalitarismi perspektiivist, mida näitasid Adolf Hitler ja Joseph Stalin. Tema "Penser la Révolution Française" (1978), mis tõlgiti "Prantsuse revolutsiooni tõlgendamine" (1981), oli läbimurde raamat, mis viis paljud intellektuaalid ümber hindama bolševismi ja revolutsiooni kui sisuliselt totalitaarseid ja antidemokraatlikke. Vaadates kaasaegset Prantsuse kommunismi, rõhutas ta 1960. aastate ja 1790. aastate vahelist tihedat sarnasust, kus mõlemad eelistasid paindmatut ja rutiinset ideoloogilist diskursust partei rakkudes, kus otsuseid võeti ühehäälselt manipuleeritud otsedemokraatias. Furet lisas, et äärmuslike vasakpoolsete populaarsus paljude Prantsuse intellektuaalide seas oli iseenesest nende pühendumuse tulemus revolutsiooni ideaalidele. Furet hakkas kujutama revolutsiooni vähem sotsiaalse ja klassikalise konflikti tulemuseks kui konflikti egalitaristlike ja demokraatlike ideede tähenduse ja rakendamise üle. Ta nägi revolutsioonilist Prantsusmaad ideoloogiliselt kahe revolutsiooni vahel, nimelt esimene võrdõiguslik, mis algas 1789. aastal, ja teine autoritaarne riigipöörde, mis tõi kaasa Napoleoni impeeriumi 1799. aastal. Revolutsiooni egalitaristlikud alused ei olnud impeeriumi poolt tühistatud ja need äratati 1830 aasta juuli revolutsioonis.
1848. aasta revolutsioon ja Pariisi kommuun 1871. aastal.