Kirjuta selle lõigu edasi - Michael Foot nõudis eriküsitlust, mis oleks sarnane parlamentlikule uurimisele Dardanellide ründamise kohta Esimese maailmasõja ajal, kuigi Harold Wilson (tööjõudude peaminister 1964-1970 ja 1974-1976) pidas seda küsimust kõige paremaks avamata jätmiseks. See jutt lõppes pärast araabia armeede lüüasaamist Iisraeli poolt 1967. aasta kuuepäevases sõjas, pärast mida Eden sai palju fännimaile, mis ütlesid talle, et tal oli õigus, ja tema maine, mitte vähem Iisraelis ja Ameerika Ühendriikides, tõusis. Edeni ametlik eluluguja Robert Rhodes James hindas 1986. aastal Edeni seisukoha Suezi üle ja 1990. aastal, pärast Iraagi sissetungi Kuveiti
, küsis Jaakob: "Kes võib nüüd väita, et Eeden oli valesti?". Sellised argumendid pöörduvad enamasti selle poole, kas Suesi operatsioon oli poliitiliselt põhimõtteliselt vigane või kas, nagu sellised "revisionistid" arvasid, andis Ameerika toetuse puudumine mulje, et Lääs oli jagatud ja nõrk. Anthony Nutting, kes loobus Suezi pärast välisministri ametist, avaldas sama arvamust 1967. aastal, kui algas Araabia ja Iisraeli vaheline kuuepäevane sõda, kui ta kirjutas, et "me oleme külvanud kibeduse tuult ja me hakkame koristama kättemaksu ja mässu tormi". Vastupidi, Jonathan Pearson väidab "Sir Anthony Eden and the Suezi kriis: Reluctant Gamble" (2002) et Eden oli rohkem vastumeelne ja vähem sõjakas kui enamik ajaloolased on hinnanud. Eden'i elulugu kirjutaja D. R. Thorpe kirjutab, et Suez oli "tõeliselt traagiline lõpp tema peaministriametile ja see, mis omandas tema karjääri hindamisel ebaproportsionaalse tähtsuse"; ta väidab, et kui Suezi ettevõtmine oleks õnnestunud, "ei oleks peaaegu kindlasti olnud 1967. aastal Lähis-Ida sõda ja tõenäoliselt ka 1973. aastal Yom Kippuri sõda".