Kui Prantsusmaa kukkus 1940. aastal II maailmasõja ajal, langes Prantsuse Maroko protektoraat Vichy režiimi jurisdiktsiooni alla, kes asutas oma resident-generaali. Sultan Muhammad V ei olnud oma uute isandate vastu kalduv. Kuigi ta oli üldiselt võimetu, keeldus sultan Vichy nõudmistest, kui ta võis, sealhulgas väidetavalt keeldus Vichy nõudmistest 1941. aastal juutidevastase õigusakti vastuvõtmiseks, väites, et need ei vasta Maroko seadustele. Muhammad V tervitas 1942. aasta novembri liitlaste maandumist
Marokos, keeldudes Vichy korraldustest oma õukonna sisemaale viia. Muhammad V võõrustas liitlaste liidrid Winston Churchilli ja Franklin Delano Roosevelti Casablanca konverentsil jaanuaris 1943, mille käigus Churchill meelitas Roosevelti külgkäigule Marrakechisse. Liitlaste kohalolek Marokos julgustas natsionalistlikke liikumisi, kes viidi 1943. aastal uue katuspartei "Hizb al-Istiqlāl" (Iseseisvuspartei) alla. Kuid Istiqlal'i petitsioon liitlasvõimudele, milles paluti Maroko sõjajärgsele iseseisvusele pühendumist, kasutati vabade prantsuse ametivõimude poolt 1944. aastal Istiqlal'i karistamiseks. Prantslased arreteerisid selle juhid, süüdistades neid valesti Saksa sõjategevuses, põhjustades mitmes linnas meeleavalduste lainet, mida vägivaldselt maha surutud.