Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Kuigi sõna "kriptoanalüüs" on suhteliselt uus (selle lõi William Friedman 1920. aastal), on koode ja šifre murdmise meetodid palju vanemad. Kriptoanalüüsi esimest teadaolevat kirjeldust andis 9. sajandi araablane Al-Kindi (Euroopas tuntud ka kui "Alkindus") oma raamatus A Manuscript on Deciphering Cryptographic Messages. Käesolev uurimus sisaldab sageduse analüüsi meetodi kirjeldust (Ibrahim Al-Kadi, 1992- ref-3). Itaalia teadlane Giambattista della Porta oli kriptoanalüüsi teose "De Furtivis Literarum Notis" autor. Sageduse analüüs on põhiline vahend enamiku klassikaliste šifri murdmiseks. Looduslikes keeltes ilmnevad teatud tähed sagedamini kui teised; inglise keeles on "E" tõenäoliselt kõige levinum tähe üheski tavalises tekstis. Sarnaselt on digraaf "TH" kõige tõenäolisem kirjapaar inglise keeles ja nii edasi. Sageduse analüüs sõltub sellest, et šifreerimine ei suuda neid statistikat varjata. Näiteks lihtsas asenduskodeeringus (kus iga tähe asendatakse lihtsalt teisega) on kõige sagedasem tähe šifritekstis tõenäoline kandidaat "E" jaoks. Seega on sellise šifri sageduse analüüs suhteliselt lihtne, tingimusel et šifriteksti pikkus on piisav, et anda mõistlikult representatiivne arv selle sisaldatavaid tähestikku tähistavaid tähestikke. Euroopas 15. ja 16. sajandil arenes polüalfabeetilise asendusšifri idee, mida muu hulgas arendas prantsuse diplomaat Blaise de Vigenère (1523<unk>96). Umbes kolm sajandit peeti Vigenère'i šifrit, mis kasutab korduvat võtit erinevate krüpteerimisalfabettide valimiseks, täiesti turvaliseks (le chiffre indéchiffrable<unk> "tõlkimatu šifri"). Siiski õnnestus Charles Babbage'il (1791-1871) ja hiljem sõltumatult Friedrich Kasiski (1805-1881) seda šifrit murda. Esimese maailmasõja ajal töötasid leiutajad mitmes riigis välja rotoriga šifreerimismasinad, nagu Arthur Scherbiuse Enigma, et minimeerida...  Küsimus: Kes lõi mõiste krüptoanalüüs?
William Friedman