Waterloo lahingus (1815) hoidsid liitlaste neljarangid vastu 11 ratsaväe rünnakut, mida ei toetanud ei hobusevägi ega jalavägi. Lützeni lahingus (1813)
, hoolimata jalaväe ja kerge suurtükiväe toetusest, ei suutnud liitlaste ratsaväe rünnakud Prantsuse rohelised väed murda. Sarnaselt nähti muljetavaldavaid jalaväe jõupingutusi Jena-Auerstedti lahingus (1806), Pultuski lahingus (1806), Fuentes de Oñoro lahingus (1811) ja Krasnoise esimeses lahingus (14. august 1812). Kui ruut murdus, nagu juhtus Medina de Rioseco lahingus (1808), võisid jalaväelased kannatada palju ohvreid, kuigi vaprad ja distsiplineeritud jalaväelased võisid isegi sellisest õnnetusest taastuda.