Palestiina araablased, naaberriigid, territooriumi laiendamise lubadus ja Jeruusalemma vallutamise eesmärk avaldasid lõpuks survet Abdullah'le, et ta ühineks nendega 15. mail 1948 "kõikaraablaste sõjalise sekkumise" käigus. Ta kasutas sõjalist sekkumist, et taastada oma prestiiži araabia maailmas, mis oli kasvanud kahtlustavalt tema suhteliselt head suhted Lääne ja juudi juhtidega. Abdullah oli eriti huvitatud Jeruusalemma vallutamisest, et hüvitada Mekka hooldusõiguse kaotust, mis oli traditsiooniliselt olnud hašemiitide käes, kuni Ibn Saud vallutas Hejazi.
1925. aastal. Abdullah rolli selles sõjas sai märkimisväärne. Ta ei usaldanud teiste araabia rahvaste juhte ja arvas, et neil on nõrgad sõjaväejõud; teised araablased ei usaldanud vastutasuks Abdullahit. Ta nägi ennast "araabia vägede ülemjuhatajana" ja " veenis Araabia Liitu, et nad teda sellele ametikohale määraksid". Tema väed Briti komandöri Glubb Pasha juhtimisel ei lähenenud juutide riigile eraldatud alale, kuigi nad põrkasid Jisuvi jõududega Jeruusalemma ümber, mis oli mõeldud rahvusvaheliseks tsooniks. Abdullah el-Telli sõnul oli see kuninga isiklik sekkumine, mis viis Araabia leegioni sisenemiseni Vana Linna vastu Glubb'i soovidele.