Uus laevastikuseadus 1906 tõi kaasa kuue ja seitsme dreadnought'i ehitamise. "Dantonid" olid dreadnought-eelsed laevad, mis ehitati pärast Briti "kõik-suur-püsside" käivitamist, mis muutis sellised laevad vananenuks, kuigi prantslased eelistasid sel ajal kergemate sekundaarpüsside kõrgemat tulekiirust. Olles veendunud vajaduses järgida seda oma dreadnoughtidega, tellisid prantslased nelja Courbet'i 1910. aastal ja kolme Bretagne'i 1912. aastal. Need olid viimased lahingulaevad, mis valmisid kahe aastakümne jooksul, sest Esimene maailmasõda sundis prantslasi tühistama jaes (1913 ja 1915. aasta programmide jaoks tellitatud), kuna tööstuslikud ja finantsressursid suunati Prantsuse armee poole ja pärast sõda toimunud rahalised piirangud takistasid edasist ehitust. Sõja ajal oli Prantsuse laevastiku suur osa hõivatud Adriatia mere lõunaosa valvomisega, et hoida kinni Austria-Ungari mereväe, samas kui vanemaid laevu kasutati mujal, eriti Dardanellide kampaania ajal.
, kus Bouvet uppus 1915. aastal. Pärast sõda jäid pre-dreadnought'id kas romule või vähendati teisejärgulisteks rollideks.