1810. aasta lõpus tunnistasid Cadiz'i kohtud ja Ameerikas valitsenud huntid vangistatud Hispaania Ferdinand VII kui rahva suveräänsusele allutatud kuningat. Sellega kokku leppides tekkis sõjaväeline konflikt rojalistide ja patriootide vahel impeeriumi ühtsuse või sõltumatuse üle. Kuid 1814. aastal, pärast Napoleoni lüüasaamist pärast Valençay lepingut, pöördus Ferdinand VII tagasi ja kehtestas riigipöördega taas absolutismi. Ferdinand võitis ja alistas poolsaare liberaale ning tühistas Cadiz'i vabariikliku põhiseaduse, kuigi ta ei suutnud alistada revolutsionäre, kes elasid vastu ja moodustasid oma rahvuskongressid. Hispaania merevägi oli Napoleoni vastu sõjas kokku varisenud, seega toetas ta praktiliselt ekspeditsioonivägesid, kes saabusid väikestes rühmades. 1820. aastal tõusis Hispaania armee Rafael Riego juhtimisel absolutismi vastu, taastas nn Trienio Liberaali ja lõpetas Río de la Plata ja Venezuelasse sissetungi ohu, kuid ei muutnud Hispaania seisukohta separatismi vastu, mille tulemuseks oli kuninga kaitsjate kokkuvarisemine Ameerikas. Järgmise aastakümne jooksul võitsid patriootide armeed suuri võiteid ja saavutasid iseseisvuse oma riikides. Poliitiline ebastabiilsus Hispaanias, kus ei olnud mereväge, armeed ega riigikassa, veenis paljusid hispaania-ameeriklasi vajadusest ametlikult iseseisvaks saada emamaalt. Hispaanias, Prantsuse sõjavägi Püha Liitu
tungis ja toetas absolutiste, taastas Ferdinand VII ja okupeeris Hispaaniat kuni 1828. aastani.