Täida järgmine lause: Dragomirov astus 1849. aastal kaitseväe jalaväkke, 1852. aastal sai ta teiseks leitnandiks ja 1854. aastal leitnandiks. Viimasel aastal valiti ta Nikolai Akadeemia (töötajate kolledž) õppima ja siin eristas ta ennast nii palju, et sai kuldmedali, au, mis, nagu öeldakse, anti akadeemia üliõpilasele ainult kaks korda 19. sajandil. Aastal 1856 edutati Dragomirov staabi kapteniks ja aastal 1858 täielikule kapteniks, saadetuna viimasel aastal teiste riikide sõjaliste meetodite uurimiseks. Ta külastas Prantsusmaad, Inglismaad ja Belgiat ning kirjutas ulatuslikke aruandeid nende riikide manööverilaagritest Châlonsis, Aldershotis ja Beverloo's. Aastal 1859 oli ta Magenta ja Solferino kampaania ajal Sardiinia kuninga Victor Emmanuel II peakorteril ja kohe pärast Venemaale naasmist saadeti ta Nikolaose Akadeemiasse taktika professorina. Dragomirov mängis juhtivat rolli sõjaväe haridussüsteemi ümberkorraldamises ja tegutses ka mitmete keiserliku perekonna vürstide instruktorina. Seda ametikohta hoidis ta kuni 1863. aastani, mil ta osales kolonelli asejuhatajana
Poola ülestõus 1863-1864. aastal, pöördudes tagasi Peterburgi viimastel aastatel kui kolonel ja staabiülem ühe valvurite diviisjoni juures. 1866. aasta Austria-Preisi sõja ajal oli Dragomirov seotud II Preisi armee peakorteriga. Ta oli kohal lahingutes ülemisel Elbil ja Königgrätz'is ning tema kommentaarid operatsioonide kohta, mida ta oli tunnistajaks, on 1866. aasta sõja ja taktika õpilasele kõige väärtuslikumad.