Seyferti nägemus kartellist vaba filmitööstuse kohta hakkas kujunema 2002. aastal, kui ta uuris Ladina-Ameerika ebavõrdsust selle vallandatud inimeste silmade kaudu: Guatemala etnootsidi lesked, tuntud kui Vaikne holokaust, Rabinali lähedal, kus toimusid mõned Guatemala kodusõja verisimad tapmised.
, kokaiinitootjad ja hüljatud volframikaevandustöötajad Boliivia Andides, Amazonase hõim, kes on põletatud vihmametsast metsade ja naftakompaniide poolt, Jamaika orjade järeltulijad, kes müüvad seksi keskaegsetele naistele ja üksildane Rastafari mõis Bobo Ashanti Bull Bay nõuab repatrieerimist Aafrikasse, "recycladores", kes elavad 150 hektari suurusel Mexico City mega prügikastil ja vastupidavad kuubalased oma igapäevases võitluses ellujäämiseks Kesk-Havana varemeid, 10-aastased tänavakodud, kes elavad deporteeritud Ameerika Mara Salvatrucha jõugu liikmete seas hävitatud El Salvadoris ja tugevalt relvastatud Brasiilia favela gangsterid oma inimlikkuse otsimisel. Seyferti filmid on täielikult ise rahastatud ja toodetud algupäraste tööriistadega ning on jäänud oluliseks ka kaua pärast nende tegemist. Neid tsiteeritakse akadeemilistes artiklites ja väitekirjades.