Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  1920ndate lõpus hakkas Pauling avaldama uuringuid keemilise sideme olemuse kohta. Aastatel 1937-1938 oli ta George Fischer Baker'i keemia mitteresidentide õppejõuna Cornelli ülikoolis. Cornellis pidas ta 19 loengu sarja ja lõpetas suure osa oma kuulsa õpiku The Nature of the Chemical Bond. Peamiselt tema töö põhjal sai ta 1954. aastal Nobeli keemiapreemia "keemilise sideme olemuse uurimise ja selle rakendamise eest keerukate ainete struktuuri selgitamisel". Paulingi raamatut on peetud "selle sajandi kõige mõjukamaks keemia raamatuks ja selle tõhusaks piibliks". 30 aasta jooksul pärast selle esimese väljaande avaldamist 1939. aastal oli raamatut tsiteeritud rohkem kui 16 000 korda. Isegi tänapäeval, enam kui seitsekümmend aastat pärast esimest avaldamist, viitavad paljud tänapäevased teaduslikud paberid ja artiklid tähtsates ajakirjades sellele tööle. Paulingi osa tööst keemilise sideme olemuse kohta viis ta orbitaalse hübriidimise kontseptsiooni kasutuselevõtmiseni. Kuigi on normaalne mõelda aatomi elektronite kohta, nagu neid kirjeldaksid orbitaalid, näiteks s ja p, selgub, et molekulide sidumise kirjeldamisel on parem konstrueerida funktsioone, mis osalevad mõnede omaduste puhul. Seega võib ühe 2s ja kolme 2p orbitaali süsiniku aatomis (matemaatiliselt) " segada " või ühendada, et luua neli samaväärset orbitaali (mida nimetatakse sp3 hübriidorbitaalideks), mis on sobivad orbitaalid süsinikuühendite, näiteks metaani kirjeldamiseks, või 2s orbitaali võib ühendada kahe 2p orbitaaliga, et luua kolm samaväärset orbitaali (mida nimetatakse sp2 hübriidorbitaalideks), ülejäänud 2p orbitaali on hübriiditud, mis on sobivad orbitaalid teatavate küllastumata süsinikuühendite, näiteks etüleeni kirjeldamiseks. Teistes molekulides leidub ka teisi hübriidsuskeeme.  Mis teemal avaldas Pauling 20. aastate lõpus teoseid?
keemilise seose olemus