19. sajandi keemikud hakkasid seda terminit kasutama seoses vähenematute keemiliste elementide kasvava arvuga. Umbes 20. sajandi alguses avastasid füüsikud erinevate elektromagnetismi ja radioaktiivsuse eksperimentide kaudu, et nn lõhestamatu aatom oli tegelikult erinevate subatomaarosakeste (peamiselt elektronide, protonide ja neutronide) konglomeraat, mis võivad üksteisest eraldi eksisteerida. Tegelikult teatud äärmuslikes keskkondades, näiteks neutronitähtedes, välistab äärmuslik temperatuur ja rõhk aatomite üldse olemasolu. Küsimus: Mis lõhestamatu aatom lõpuks välja ilmus?
mitmesugustest subatomaarsetest osakestest koosnev konglomeraat