Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Kuigi YF-16 võitis LWF konkurentsil, oli merevägi skeptiline, et ühe mootoriga ja kitsama maandumisrattaga õhusõidukit saab kergesti või majanduslikult kohandada lennukikandjate teenistusse, ja keeldus F-16 derivaadi kasutusele võtmast. 2. mail 1975 teatas merevägi oma valikust YF-17. Kuna LWF ei jaganud VFAX-i konstruktsiooni nõudeid, palus merevägi McDonnell Douglasil ja Northropil arendada uut lennukit YF-17 konstruktsiooni ja põhimõtete põhjal. 1. märtsil 1977 teatas mereväe sekretär W. Graham Claytor, et F-18 nimega "Hornet". Northrop oli partner McDonnell Douglas'iga NACF-i teisejärgulise töövõtjana, et kasutada kasuks viimase kogemusi lennukikandjate ehitamisel, sealhulgas laialdaselt kasutatavat F-4 Phantom II. F-18 puhul leppisid mõlemad ettevõtted kokku, et osade tootmine jaguneb võrdselt, McDonnell Douglas juhtides lõplikku kokkupanekut. McDonnell Douglas ehitas tiivad, stabilisaatorid ja eesmise kere; Northrop ehitas keskmise ja tagumise kere ning vertikaalsete stabilisaatorite. McDonnell Douglas oli merelaevade versioonide peakorter ja Northrop oleks peakorter F-18L maismaa versiooni jaoks, mida Northrop lootis müüa eksporditurul. F-18, algselt tuntud McDonnell Douglas Model 267 nime all, oli YF-17-st drastiliselt muudetud. Lennukikandjate kasutamiseks tugevdati õhusõiduki kere, alusraam ja tagumik, lisati kokkulepitavad tiivad ja katapuldi kinnitused ning laiendati maandumisratast. Et täita mereväe nõudmisi, suurendas McDonnell kütusekapasiteeti 2,020 kg võrra, suurendades selgroogu ja lisades igale tiivale 96 galloni kütusepaaki. Tiibade esiäärsele ja stabilisaatoritele lisati "snag", et vältida F-15 stabilisaatoris leitud aeroelastilist värisemist. Tiivad ja stabilisaatorid laiendati, tagumine kere laiendati 4 tolli (102 mm) ja mootorid kaldusid eespool välja. Need muutused lisasid 4540 kg raskusele, mis tõi selle...  Küsimus: Mida oli plaanis ehitada YF-17 käsikirja abil?
uus õhusõiduk