Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Läbisõit: Võitja oli gladiaator, kes võitis oma vastase või tappis ta otseselt. Võitjad said palmi oksa ja auhinna toimetajalt. Erinev võitleja võis saada kiitliku rahvahulga poolt laurelist kroonit ja raha, kuid igaühe jaoks, kes oli algselt hukka mõistetud ad ludum, oli suurim tasu manumissioon (emanitsatsioon), mida sümboliseeris redaktori kinkitud puidust treeningmõõk või staf (rudis). Martial kirjeldab matši Priscus ja Verus vahel, kes võitlesid nii võrdselt ja vapralt nii kaua, et kui mõlemad samal hetkel kaotuse tunnistasid, andis Titus igaühele võidu ja rudise. Flamma pälvis Rudise neli korda, kuid otsustas jääda gladiaatoriks. Tema kirjakohal Sitsiilias on kirjas: "Flamma, secutor, elas 30 aastat, võitles 34 korda, võitis 21 korda, võitles 9 korda remis, võitis 4 korda, rahvuselt Süüria. Delicatus tegi selle oma väärika relvade kaaslase jaoks. "Gladiator võis tunnistada kaotust sõrme tõstmisega (ad digitum), pöördudes kohtuniku poole, et ta lõpetaks võitluse ja pöörduks toimetaja poole, kelle otsus sõltus tavaliselt rahvahulga vastusest. Varasematel munera'del peeti kaotust õiglaseks karistuseks surma; hiljem võidi rahvahulga või toimetaja meelest anda neile, kes hästi võitlesid, andestuse. Keiserliku ajajärgul kuulutati matšid välja kui sine missione (ilma surmanuhtlusest vabanemiseta), mis viitab sellele, et missio (võitetud gladiaatori elu säästmine) oli muutunud tavaliseks praktikaks. Augusti valitsuse ajal hakkas nõudlus gladiatorite järele ületama pakkumist ja matðid sine missione olid ametlikult keelatud; majanduslik, pragmaatiline areng, mis juhtumisi sobis populaarsete arusaamadega "looduslikust õiglusest". Kui Caligula ja Claudius keeldusid kaotatud, kuid populaarsete võitlejate päästmisest, kannatas nende enda populaarsus. Üldiselt olid hästi võitlevad gladiaatorid...  Küsimus: kus on tema hauakivi?
Sitsiilia