Viimase katse käigus peatada Ameerika Ühendriikide kampaania Filipiinide vallutamiseks, tegi Jaapani keisririigi merevägi vastu "Shō-Gō" 1, kolmepoolsete rünnakuga, mille eesmärk oli hävitada Ameerika amfiibilised jõud Leyte lahe. Plaanis nõuti, et aseadmiral Jisaburō Ozawa kasutaks ellujäänuid Jaapani lennukikandjad söödana, et tõmmata USA TF 38 lennukikandjad Filipiinide rannapeadelt eemale, võimaldades Jaapani keisririigi admiralid Takeo Kurita, Kiyohide Shima ja Shōji Nishimura viia pinnateenistused läbi San Bernardino väina ja Surigao väina, kus nad kohtusid ja ründasid USA rannapead. "Iowa" saatis TF 38 rünnakute ajal Jaapani Keskväe vastu admiral Kurita juhtimisel, kui see sõitis läbi Sibuyan mere San Bernardino väina suunas. Nende rünnakute tulemused ja Jaapani Keskväe nähtav taganemine viisid admiral William "Bull" Halsey'i uskuma, et see jõud oli hävinud kui tõhus võitlusrühm; selle tulemusena "Iowa" koos TF 38'ga ajas Jaapani Põhjaväe taga Cape Engaño'l Luzonis. 25. oktoobril 1944, kui Põhja-väe laevad olid peaaegu "Iowa" kahurite ulatuses, jõudis sõnum, et Jaapani Keskvägi ründas Samar'i lähedal Ameerika saatekandja rühma. See oht ameerika rannapeadele sundis TF 38 pöörama kurssi ja tooma haavatavat saatja laevastiku, kuid 7. laevastiku karm vastupanu Samar'i lahingus oli juba põhjustanud jaapanlaste taandumise ja "Iowa" ei saanud maapinnal tegutseda. Pärast Leyte lahingut
"Iowa" jäi Filipiinide lähedal asuvatesse vetes, jälgides lennukikandjaid Luzoni ja Formosa rünnakute ajal. Ta purjetas Lääne-rannikule 1944. aasta detsembri lõpus.