Lahing seadis ka teise pretsedendi, mis jätkus kogu sõja jooksul Vaikse ookeani piirkonnas, mis oli alistatud Jaapani sõdurite vastumeelsus alistuda ja nende jõupingutused jätkata liitlaste sõdurite tapmist, isegi kui Jaapani sõdurid surid lahinguväljal. Selle kohta märkis Vandegrift: "Ma pole kunagi kuulnud või lugenud sellist tüüpi võitlusest. Need inimesed keeldusid alistumist. Haavatute meeste võitlus ootas kuni nad tulevad üles uurima neid... ja teised sõdurid ise andsid abi granaadiga". Robert Leachman, sõjaväe veteran, meenutab, et kuigi Ida-Aasia sõjaväe peakorteris 25. augustil toimunud lahingus olid Jaapani sõjaväe ohvitserid, kes olid surnud, olid nad ka pärast seda, kui nende sõdurid olid jõudnud oma õhujõudude juurde. "Meie sõjaväe peajuhtkond oli hirmunult hirmunud, et nad olid oma õhujõudude üle võitlemas, kuid pärast seda, kui nad olid jõudnud oma õhujõudude juurde, olid
Enamik Ichiki ellujäänutest jõudis Taivu punkti.