Ta avaldas, mida nüüd tuntakse kui "Charcot'i triadi", mis koosnes nystagmusest, kavatsuse värisemisest ja telegraafilisest kõnes (skanneeritavast kõnes). Charcot jälgis ka kognitiivseid muutusi, kirjeldades oma patsiente kui "mälu märgatavat nõrgenemist" ja "mõtteid, mis moodustusid aeglaselt". Diagnoos põhines Charcot'i triadil ja kliinilistel vaatlustel, kuni Schumacher tegi 1965. aastal esimese katse standardiseerida kriteeriumid, esitades mõned põhivajadused: kahjustuste levimine ajas (DIT) ja ruumis (DIS) ning et "märke ja sümptomeid ei saa paremini selgitada teise haiguse protsessiga". Mõlemad nõuded pärandasid Poser McDonald ja kelle kriteeriumid on praegu kasutusel 2010. aasta küsimuses: kes on pärandanud mõlemad nõuded?
Poseri ja McDonald'i kriteeriumid