See luuletus on peamiselt pagulase lein selle üle, kui lähedal oli riik moderniseerimisele (nimetust tuleb tõlgendada nii: enamik jõgesid, mida tegevus mööda on loodud, on Albaania, kuid riik ise on "langel" Elbe ja Spree, st Kesk- ja Lääne-Euroopa kõrval, ja seda enam on valus näha, et see ei ole poliitiliselt, sotsiaalselt ja kultuuriliselt küps, kuna see on selle mandri ja kultuuri lahutamatu osa, kust need ideaalid pärinevad), mis viib jutustaja hääle meeleheite punkti, kuni nagu looduslik nähtus, ta võib kuulda (või pigem ennustada), et inimesed tõusevad relvadesse, nagu nad olid, kui nad võitlesid iseseisvuse eest, et tõrjuda türannit (Zog ise, kuivõrd ta on tõmmanud iseseisvusejärgse perioodi reformistliku õhkonna, ja tulevaste välismaa huvid ja eesmärk on kõik võimu, mida kuningas aitab, ja lõpuks võltsitud
, 1939. aastal itaallaste poolt); see ootus, kuigi kaugel lõpuleviimisest, võimaldab luulejal lõpetada samade sõnadega, mis alguses, samas seisundis, kuid lootuses, noorendatud meeleoluga.