Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  Shakespeare'i ei austatud tema eluajal, kuid ta sai palju kiitust. Aastal 1598 nimetas kirikuõpetaja ja kirjanik Francis Meres ta Inglismaa kirjanike hulgast välja nii komöödia kui ka tragöödia "kõige suurepärasema" autorina. Parnassuse näidendite autorid St John's College'is Cambridge'is nimetasid teda koos Chauceri, Gower'i ja Spenseriga. Esimeses foolios nimetas Ben Jonson Shakespeare'i "aegade hingeks, aplausiks, rõõmuks, meie lava imeks", kuigi ta oli märkinud mujal, et "Shakespeare tahtis kunsti". Monarhia taastamise vahel aastal 1660 ja 17. sajandi lõpuni olid klassikalised ideed populaarsed. Selle tulemusena hindasid selle aja kriitikud enamasti Shakespeare'i John Fletcherist ja Ben Jonsonist madalamal. Näiteks Thomas Rymer mõistis Shakespeare'i hukka, kuna ta segas koomika ja traagika. Sellest hoolimata hindas luuletaja ja kriitik John Dryden Shakespeare'i väga kõrgelt, öeldes Jonsonist: "Ma imetlen teda, aga ma armastan Shakespeare'i". Mitme aastakümne jooksul valitses Rymeri seisukoht, kuid 18. sajandil hakkasid kriitikud Shakespeare'ile tema enda tingimustel reageerima ja tunnustama seda, mida nad nimetasid tema loomulikuks geeniuseks. Samuel Johnsoni poolt 1765. aastal ja Edmond Malone poolt 1790. aastal avaldatud tema tööde akadeemiliste väljaannete seeria suurendas tema üha kasvava mainet. Aastaks 1800 oli ta kinnitatud rahvuslikuks luuletajaks. 18. ja 19. sajandil levis tema maine ka välismaale. Tema kaitsjate seas olid kirjanikud Voltaire, Goethe, Stendhal ja Victor Hugo.  Küsimus: Kuigi ta sai oma eluajal palju kiitust, ei olnud Shakespeare mis?
austatud