Warwick ja Cheever jäid meeskonnale 1989. aastal ja sõitsid Brawn'i disainitud Arrows A11-ga, mis oli varustatud Ford DFR V8 mootoriga. Meeskonna parim lõpp toimus Ameerika Ühendriikide Grand Prix's Cheever'i kodulinnas Phoenixis. Seal sai ameeriklane kolmanda koha, mis oli tema viimane podium. Lõppkokkuvõttes oli Cheeveril aga raskusi A11-ga (mida oli hooaja alguses spetsiaalselt modifitseeritud, et pikk ameeriklane autosse mahuks) ja ta tegelikult ei suutnud kvalifitseeruda Briti
ja Itaalia Grand Prix. Warwick'i igavene halb õnn jätkus ka: pikk pits-stop Brasiilia avamängu ajal maksis talle seda, mida paljud uskusid olevat tema esimene võit, samas kui 6. voorus Kanada Grand Prix's oli Warwick lühikest aega ees, ja oli teisel kohal, kui tema Ford V8 plahvatas. Ta oli olnud regulaarselt kiirem kui tema tagajäänud (sealhulgas lõpuks võitnud Thierry Boutsen, kes sõitis Williams-Renault'ga) ja oleks võinud võita, kui võistluse juht Ayrton Senna lõhkus Honda mootori oma McLaren'is, kui oli jäänud vaid kaks ringi. Pärast viiendat koha 1988. aastal langes Arrows 1989. aastal seitsmendale kohale.