Kuigi iseseisvat Indiat peeti alguses mitmesuguste Aafrika iseseisvusliikumiste eestvedajaks, olid selle sõbralikud suhted Rahvaste Ühendusega ja liberaalsed vaated Briti poliitikale Ida-Aafrikas kahjustanud tema mainet kui mitmesuguste iseseisvusliikumiste kindla toetaja kolmandas maailmas. India hukkamõistmine Kenia ja Alžeeria sõjaliste võitluste eest
See oli teravas kontrastses Hiinaga, kes oli toetanud relvastatud võitlust Aafrika iseseisvuse saavutamiseks. Pärast diplomaatilise kõrgpunkti jõudmist pärast Nehru rolli Suezi kriisis, oli India isolatsioon Aafrikast täielik, kui vaid neli riiki - Etioopia, Keenia, Nigeeria ja Liibüa - toetasid teda 1962. aasta Hiina-India sõja ajal. Pärast seda, kui Gandhi sai peaministriks, laienesid diplomaatilised ja majanduslikud suhted riikidesse, kes olid Hiina-India sõja ajal Indiat toetanud. Gandhi alustas läbirääkimisi Kenya valitsusega, et luua Aafrika-India arengukoostöö. India valitsus hakkas ka kaaluma võimalust tuua Aafrikasse asunud indiaanlased oma poliitiliste eesmärkide raames, et aidata taastada oma kahanenud geostrateegiline mõju. Gandhi kuulutas Aafrikas elavate India päritolu inimeste "India suursaadikuteks". Aasia kogukonna püüdlustes India diplomaatiaga ühineda ei õnnestunud aga midagi, osaliselt seetõttu, et indiaanlased ei tahtnud jääda poliitiliselt ebakindlasse keskkonda, ning seetõttu, et Aafrika indiaanlased lahkusid Suurbritanniasse koos Rahvaste Ühenduse sisserändajate seaduse vastuvõtmisega 1968. aastal. Ugandas kannatas Aafrika indiaanlaste kogukond Idi Amini valitsuse ajal tagakiusamise ja lõpuks pagendamise all.