Kuigi iseseisvat Indiat peeti esialgu kolonialismivastase võitluse eestvedajaks, olid selle sõbralikud suhted Rahvaste Ühendusega ja liberaalsed vaated Briti koloniaalpoliitikale Ida-Aafrikas kahjustanud tema mainet kui kolonialismivastaste liikumiste kindla toetaja. India hukkamõistmine Kenia ja Alžeeria sõjaliste võitluste eest
See oli teravas kontrastses Hiinaga, kes oli toetanud relvastatud võitlust Aafrika iseseisvuse saavutamiseks. Pärast seda, kui India saavutas kõrge diplomaatilise punkti pärast Nehru rolli Suezi kriisis, oli India isolatsioon Aafrikast täielik, kui vaid neli riiki; Etioopia, Keenia, Nigeeria ja Liibüa toetasid teda 1962. aasta Hiina-India sõja ajal. Pärast seda, kui Gandhi sai peaministriks, laienesid diplomaatilised ja majanduslikud suhted riikidesse, kes olid Hiina-India sõja ajal Indiat toetanud. Gandhi alustas läbirääkimisi Kenya valitsusega, et luua Aafrika-India arengukoostöö. India valitsus hakkas ka kaaluma võimalust tuua Aafrikasse asunud indiaanlased oma poliitiliste eesmärkide raames, et aidata taastada oma kahanenud geostrateegiline mõju. Gandhi kuulutas Aafrikas elavate India päritolu inimeste "India suursaadikuteks". Aasia kogukonna püüe saada India diplomaatiasse liituda ei õnnestunud, osaliselt seetõttu, et indiaanlased ei tahtnud jääda poliitiliselt ebakindlasse keskkonda, ja osaliselt tänu Aafrika indiaanlaste väljarändele Suurbritanniasse koos Rahvaste Ühenduse sisserändajate seaduse vastuvõtmisega 1968. aastal. Ugandas kannatas Aafrika indiaanlaste kogukond isegi taga kiusamise all ja lõpuks Idi Amini valitsuse ajal pagendamise all.