Vt allpool toodud lõik ja vasta sellele küsimusele hiljem sama keeles kui lõik:  1960ndate lõpus töötas Mihail Ivanovich Budyko lihtsa kahe dimensiooniga energiabilansi kliimamudelitega, et uurida jää peegeldust. Ta leidis, et jää-albedo tagasiside tekitas positiivse tagasiside silmus Maa kliimasüsteemis. Mida rohkem on lund ja jääd, seda rohkem päikese kiirgust peegeldub kosmosesse tagasi ja seega Maa muutub külmemaks ja seda rohkem lund sajab. Teistes uuringutes leiti, et saastumine või vulkaanide purse võib põhjustada jääaja alguse. 1980. aastatel leidis Šveitsi Föderaalse Tehnoloogiainstituudi geograafiauurija Atsumu Ohmura, et päikese kiirguse mõju Maa pinnale oli viimase kolme aastakümne jooksul vähenenud rohkem kui 10%. Tema järeldused näisid olevat vastuolus globaalse soojenemisega - globaalne temperatuur on üldiselt tõusnud alates 70ndatest. Maale jõuatava valguse vähenemine tähendas, et see peaks jahtuma. Sellele järgnesid varsti teised: Viivi Russak 1990. aastal "Tendentsid päikese kiirgusele, pilvisusele ja atmosfääri läbipaistvusele viimastel aastakümnetel Eestis" ja Beate Liepert 1994. aastal "Päikese kiirgus Saksamaal <unk> Märgitud suundumused ja nende põhjuste hindamine". Tumedust on täheldatud ka kõikjal endises Nõukogude Liidus. Gerry Stanhill, kes uuris neid vähenemisi kogu maailmas paljudes artiklites, lõi terminit "global dimming". Iisrael ja Madalmaad 1980. aastate lõpus läbiviidud sõltumatuid uuringuid näitasid päikesevalguse koguse ilmset vähenemist, vaatamata laialdasele tõestusele, et kliima muutub soojemaks. Tumenemise kiirus varieerub kogu maailmas, kuid on keskmiselt hinnanguliselt umbes 2-3% kümne aasta jooksul. 1990. aastate alguses muutus tendents.  Küsimus: Millal märkis Liepert sarnaseid suundumusi?
1994. aasta