23. aprillil 1775 andis Massachusettsi provintsikongress volituse moodustada 26 kompanii rügemendist koosnev kolooniaarmee. New Hampshire, Rhode Island ja Connecticut tõid varsti samalaadsed, kuid väiksemad väed. 14. juunil 1775, Teine Kontinentaalne Kongress
otsustas alustada ühise kaitse eesmärgiga Kontinentaalse Armee loomisel, võttes kasutusele jõud, mis on juba olemas väljaspool Bostoni (22 000 sõdurit) ja New Yorki (5 000). See tõstis ka esimesed kümme kompanii mandrivägede üheks aastaks värvatud, Pennsylvania, Maryland, Delaware ja Virginia püssimeest, keda kasutati kerge jalaväeks, kes sai 1. mandriväe rügemendiks 1776. aastal. 15. juunil 1775 valiti kongress ühehäälselt George Washingtoni ülemjuhatajaks, kes nõustus ja teenis kogu sõja vältel ilma igasuguse hüvitiseta, välja arvatud kulude hüvitamine. Washingtoni kui ülemjuhataja toetasid neli kindralmajorit (Artemas Ward, Charles Lee, Philip Schuyler ja Israel Putnam) ja kaheksa brigadiergeneraali (Seth Pomeroy, Richard Montgomery, David Wooster, William Heath, Joseph Spencer, John Thomas, John Sullivan ja Nathanael Greene). Kontinentaalne kongress võttis üha enam vastu suveräänse riigi seadusandluse vastutust ja positsiooni, kontinentaalse armee rollist sai märkimisväärse arutelu teema. Mõnedel ameeriklastel oli üldine vastumeelsus püsiva sõjaväe säilitamise vastu; kuid teiselt poolt nõudis Briti vastu sõda kaasaegse sõjaväe distsipliini ja korraldust. Selle tulemusena läbis sõjavägi mitu erinevat etappi, mida iseloomustas ametlik lagunemine ja üksuste ümberkorraldamine.