Pärast Poola-Leedu Ühenduse langemist aastal 1795 liideti suurem osa Leedust Vene impeeriumiga. Stolypini reformile tugineva industrialiseerimise ja kommertspõllumajanduse algus ning orjapidamise kaotamine 1861. aastal vabastasid talupojad ja muutsid nad rändetöötajaks. Industrialiseerimise surve, Leedu ajakirjanduskeeld, üldine rahulolematus
, usuvabaduse allasurumine ja vaesus sundisid paljusid leedu inimesi, eriti pärast 1867-1868 aasta näljahäda, emigreerima Venemaa impeeriumist Ameerika Ühendriikidesse kuni Esimese maailmasõja puhkemiseni. Emigratsioon jätkus hoolimata tsaaride katsetest kontrollida piiri ja vältida nii drastilist elanikkonna kaotust. Kuna Leedu kui riik tol ajal ei eksisteerinud, registreeriti USA-sse saabunud inimesed kas poola, saksa või vene keeles; lisaks ei kirjutatud nende leedu nimesid tol ajal poola keele leviku ja keelustamise tõttu samamoodi nagu tänapäeval. Selle tulemusena ei ole teavet Leedu immigratsiooni kohta enne 1899. aastat, sest sissetulevad leedulased ei olnud registreeritud leedulasena. Alles pärast 1918. aastat, kui Leedu saavutas iseseisvuse, hakkasid USA-sse sisserändajaid registreerima kui leedulasi. See esimene Leedu sisserändajate laine Ameerika Ühendriikidesse lõppes, kui USA kongress võttis 1921. aastal vastu erakorralise kvoodi seaduse, millele järgnes 1924. aasta sisserände seadus. 1924. aasta sisserände seaduse eesmärk oli piirata Ida-Euroopa ja Lõuna-Euroopa kodanikke, kes hakkasid 1890. aastatel suurel hulgal riiki sisenema.