Kirjuta selle paragrahvi jätkamine - Pärast Suur Süüria ülestõusu lõppu
, nõustus Prantsusmaa valimiste korraldamisega mõlemas riigis. Kuigi ülestõus toimus Süürias, mõjutas see nii Liibanoni kui ka Süüria põhiseadusi. Prantsusmaa keeldus muutmast Liibanoni piire, kuigi mitmed sunni moslemite juhid lootsid endiselt Süüriasse taasühinemist. Kuna sunniitlikud moslemid toetasid libanoni poliitikas mitte-sekterismi, tähendas nende keeldumine osalemast, et prantslastele oli lihtsam luua konfessionaalne poliitiline süsteem. Konfessionaalse poliitika kasutamine, mis võimaldas moslemitel osaleda Liibanoni valitsuses, vähendas nende soove ühineda Süüriaga. Kuid moslemid rõhutasid endiselt Liibanoni identiteeti kui araabia riiki, samas kui kristlased identifitseerusid Vahemerega. Prantsuse piiri kritiseerivad hääled eksisteerisid endiselt; Süüria Sotsiaalnationalistliku Partei asutaja ja libanoni kristlane Antun Sa'adah kritiseeris Prantsusmaad Suur-Süüria jagamise eest. Siiski kirjutas ta, et Süüria, millel on oma eriline piirkondlik ajalugu, peaks jääma eraldatuks. Sellised kirjanikud nagu Sati' al-Husri uskusid, et ainsaks põhjuseks, miks araabia riigid jäid eraldatuks, oli välismaine sekkumine. Teised kirjanikud, sealhulgas Nabih Amin Fares, George Antonius ja Michel <unk>Aflaq väitsid, et kolooniavõimud jagasid araabia maad, sest ühtsus kujutaks endast ohtu kolooniavalitsusele. Süüria araabia rahvuslased pidasid alguses Liibanoni valitsust põhiseadusevastaseks ja mitteesindavaks, kuna see oli konfessionaalne süsteem. Kuid nad lükkasid need seisukohad üles lootuses saada iseseisvust Liibanoni rahvuslike liikumistega koostööd tehes.