RECENZE: Konečně zasunout. Snowboarďáci se vydali na Párty Hárder
Snímek Párty Hárder: Summer Massacre kolem sebe šířil tak paličskou pověst, že diváky čekající skutečně frontální útok na hranice vkusu může paradoxně trochu zklamat
Řezník Máchovo jezero
Pravda je, že vedle hlavního proudu českých komedií působí pokračování snímku Párty Hárd jako divoký mustang vedle ochočených poníků. Současně však platí, že novinka Martina Pohla alias rapera Řezníka, jež na rozdíl od prvního dílu pronikla do oficiální distribuce, čerpá svou přitažlivost podpořenou sdělením „do patnácti let nepřístupné“ daleko více ze siláckých řečiček dospívajících hrdinů než z opravdu krajních situací. Ale především není ani zdaleka první svého druhu a na rozdíl od Snowboarďáků, od nichž dost opisuje, má tu nevýhodu, že přišla na svět o osmnáct let později, kdy už takřka nic a nikoho nešokuje. Ze Snowboarďáků si Párty Hárder bere základní rámec, pouze namísto do zimních hor jedou mladíčci chtiví sexuálních zážitků k letnímu Máchovu jezeru, nicméně i oni si musí pobyt odsloužit hluboce ponižující brigádou a celou sérií trapasů, úletů a katastrof. Adam Ernest, Daniel Žáček a Jiří Bohatý představují trio čerstvých maturantů, které tvoří herecky nejsilnější uhrovitý potížista, pažravý tlouštík, od jehož pochroumaného trávení se odvíjí nejvíce názorných nechutností, a rádoby frajírek. Co nedotáhnou výrazově, vynahrazují sympaticky bezbřehou ochotou se shodit; nejen tím připomínají jiné zjevné příbuzenství, totiž s partou z americké série Prci, prci, prcičky. Zkrátka se předvádějí další teenagerské trampoty kolem naplnění touhy „konečně zasunout“; příznačné přitom je, že nejvtipnější okamžiky se netýkají ani sexu, ani vyměšování. Patří k nim originální maličkosti jako kouzelná noční můra o službě v srbských milicích, otcovská starost, jestli si syn po zkoušce dospělosti nezapomněl přibalit na dovolenou nafukovací rukávky, bizarní úraz během nákupu v drive in, léčivé účinky vody v jezeře, schopnost pozřít čokoládové vejce i s hračkou uvnitř nebo brigádnická příkoří jako živá mašinka Tomáš či ústní nafukování atrakce. Zvláštní kapitolu pak tvoří animovaná báje o rybích lidech. Přes všechny oplzlosti či zvratky však Párty Hárder působí pubertálně nesměle, neškodně až dojemně, a zatímco v umělém vývodu se dlouze čvachtá, jen minimálně využívá nosnější nápad, kdy slibovaný koncertní „letní masakr“ nahradí usedle rodinný festival Kašpárek. Nekorektnost přiživovaná i na postižených či na seniorech znamená vcelku milé drobné ozdůbky, naopak předváděná hříšnost nočního života Ibizy východu je lacině směšná, nikoli veselá. Po filmařské stránce se Párty Hárder už blíží profesionální podobě, třebaže s manýrou hudebních podkresů a s nejistotou v návaznostech, ale jako čirá kratochvíle pro skalní fanoušky podobného druhu alternativy v klidu obstojí. Tím spíše, že na její vznik ve sbírce přispěli. Jenom překvapí, že právě hlasatelé potřebné odvahy k zásadnímu průlomu v zábavě si vybrali námět natolik provařený zrovna vysmívanou komerční scénou, jíž pohrdají.