Prozaička Ema Labudová: Lákalo mě pojmout anorexii jako počasí
Je jí sotva dvaadvacet let a už získala nominaci na Magnesii Literu či se stala nejmladší vítězkou ceny Knižního klubu. Po dvou letech od prvotiny Tapetář, kterou zasadila do poválečné Anglie, vydala v únoru román Lada u ledu pojednávající o adolescentní dívce s diagnostikovanou poruchou příjmu potravy na pozadí normalizačního Československa
Setkáváte se s údivem nad vaším nízkým věkem a dosaženým literárním úspěchem? Ve své druhé knize čtenáře zavádíte do Československa přelomu sedmdesátých a osmdesátých let se všemi jeho atributy. Odkud jste čerpala poznatky o dobovém klimatu, myšlení mladých, mluvě? Šlo o historiky? Příběhu o dospívající Ladě dominuje téma anorexie, přesto v knize toto slovo ani jednou nezazní. Dívčino onemocnění v ní má vyfabulovaný termín glaciatismus, který mi evokoval anglický výraz pro ledovec (glacier – pozn. red.). Jak jste k novotvaru došla? Operujete také s pojmenováním Silvestrova nemoc. To je myšleno jako předsevzetí, že se jí podaří v novém roce zhubnout? Pro mladou autorku by asi bylo snazší psát o poruše příjmu potravy v současnosti, vy jste ale zvolila komunistickou éru. Zjistila jste, zda se o této tematice za socialismu vůbec mluvilo? Irving, hrdina debutu Tapetář, zapírá před okolím svou sexuální orientaci, Lada zase s výjimkou rodičů zdravotní stav. Láká vás zakrývání pravdy jako literární téma? Próza má nezvyklou du-formu vyprávění, kterou povětšinou známe z románů v dopisech. Proč jste zvolila tento vcelku vzácný postup? Přibližně ve dvou pasážích se ale objevuje ich-forma... Coby názvy kapitol slouží proslulé i pozapomenuté písně kapely Beatles. Jak skladby souvisí s jejich obsahem? Pouštěla jste si jejich hudbu při psaní? Studium hispanistiky se na přebalu nové knihy přelilo do minulého času. Čím se v současnosti zabýváte? Jak vyvažujete vysokou školu a tvůrčí psaní? A rodí se už námět dalšího díla?