17/Vol. 02 Europeiska gemenskapernas officiella tidning 3 394R0040 14.1.94 EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS OFFICIELLA TIDNING Nr L 11/1 RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av Fördraget om upprättandet av Euro- peiska gemenskapen, särskilt artikel 235 i detta, med beaktande av kommissionens förslag(!), med beaktande av Europaparlamentets yttrande(?), med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs ytt- rande(?), och med beaktande av följande: En harmonisk utveckling av de ekonomiska aktiviteterna bör främjas i hela gemenskapen, liksom en fortsatt och balanserad tillväxt genom förverkligandet av en väl funge- rande inre marknad med villkor som motsvarar de på en nationell marknad. För att kunna förverkliga en sådan marknad och stärka dess enhetlighet, krävs det inte bara att hindren för den fria rörligheten för varor och tjänster avskaffas och att det införs en ordning som säkerställer att konkurrensen inte snedvrids, utan också att de rättsliga för- hållandena är sådana att företagen utan dröjsmål kan anpassa tillverkningen och distributionen av varor eller till- handahållandet av tjänster till gemenskapens förhållanden. Bland de medel som företagen bör ha tillgång till för att kunna genomföra detta, återfinns varumärken som gör det möjligt att särskilja företags varor och tjänster på samma sätt inom hela gemenskapen, oavsett gränser. En gemenskapsåtgärd som förefaller vara nödvändig för att de ovan nämnda målen skall kunna uppnås är att skapa en gemenskapsordning för varumärken som innebär att före- tag genom ett enda förfarande kan förvärva gemenskapsva- rumärken som åtnjuter samma skydd och får rättsverkan i hela gemenskapen. Principen om gemenskapsvarumärkens enhetliga karaktär skall gälla om inget annat sägs i denna förordning. Tillnärmning av nationell lagstiftning är inte tillräckligt för att avskaffa det hinder i form av territoriell begränsning av de rättigheter som medlemsstaternas respektive lagstiftning ger varumärkesinnehavare. För att företagen skall ha möj- lighet att bedriva sin verksamhet utan begränsningar på (') EGT nr C 351, 31.12.1980, s. I och EGT nr C 320, 31.8.1984, s. L () EGT nr C 307, 14.11.1983, s. 46 och EGT nr C 280, 28.10.1991, s. 153. (C) EGT nr C 310, 30.11.1981, s. 22. hela den gemensamma marknaden krävs det att det införs varumärken som regleras med hjälp av enhetliga gemen- skapsbestämmelser vilka är direkt tillämpliga i alla med- lemsstater. Eftersom fördraget inte innehåller särskilda befogenheter för att skapa sådana rättsakter, bör artikel 235 i fördraget tillämpas. Gemenskapsbestämmelser om varumärken kan dock inte ersätta medlemsstaternas varumärkeslagar. Det förefaller i själva verket inte vara rimligt att företagen skall vara skyl- diga att ansöka om att deras varumärken registreras som gemenskapsvarumärken, eftersom nationella varumärken även i fortsättningen kommer att vara nödvändiga för de företag som inte vill att deras varumärken skall vara skyd- dade på gemenskapsnivå. Rätten till ett gemenskapsvarumärke kan endast förvärvas genom registrering och sådan skall vägras särskilt om varu- märket saknar särskiljningsförmåga, om det är olagligt eller om äldre rättigheter hindrar registrering. Det skydd som följer av gemenskapsvarumärket, vars funk- tion framförallt är att garantera att varumärket anger ursprunget, är absolut om det råder identitet mellan varu- märket och kännetecknet och mellan varorna eller tjäns- terna. Skyddet gäller också vid likhet mellan varumärket och kännetecknet och mellan varorna eller tjänsterna. Begreppet likhet bör tolkas i förhållande till risken för för- växling. En särskild förutsättning för skydd är att det finns en risk för förväxling. Denna risk måste bedömas mot bak- grund av en lång rad faktorer, särskilt i hur hög grad varu- märket är känt på marknaden, den association som det använda eller registrerade kännetecknet framkallar, graden av likhet mellan varumärket och kännetecknet samt mellan de ifrågavarande varorna eller tjänsterna. Det följer av principen om fri rörlighet för varor att inne- havaren av ett gemenskapsvarumärke inte skall ha rätt att förbjuda att tredje man använder det när det gäller varor som har satts i omlopp inom gemenskapen med detta varu- märke, antingen av innehavaren själv eller med dennes medgivande, om det inte finns väl grundade skäl för inne- havaren att motsätta sig fortsatt marknadsföring av varorna. Det är endast berättigat att'skydda gemenskapsvarumärken och att skydda äldre registrerade varumärken mot gemen- skapsvarumärken i den utsträckning som dessa varumärken faktiskt används.