30.8.2007 Den Europæiske Unions Tidende L 226/9 KOMMISSIONENS FORORDNING (EF) Nr. 1001/2007 af 29. august 2007 om ændring af forordning (EF) nr. 800/1999 og (EF) nr. 2090/2002 for så vidt angår kontrol i forbindelse med eksportrestitutioner for landbrugsprodukter KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1784/2003 af 29. september 2003 om den fælles markedsordning for korn ()), særlig artikel 18, og de tilsvarende bestemmelser i de øvrige forordninger om fælles markedsordninger for landbrugspro- dukter, under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 386/90 af 12. februar 1990 om kontrol i forbindelse med udførsel af landbrugsprodukter, der giver ret til udbetaling af restitutioner eller andre beløb (?), særlig artikel 6, og ud fra følgende betragtninger: (1) — Ifølge Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for — eksportrestitutioner  for landbrugsprodukter (?) kræves det især, at der skal føres bevis for, at de produkter, som der ansøges om eksportrestitutioner for, rent faktisk er blevet importeret i uforandret stand til et bestemt tredjeland, når der gælder en differentieret resti- tution for det pågældende tredjeland. Procedurerne for bevisførelsen bør forenkles samtidig med, at EFs økono- miske interesser beskyttes. Kommissionen og medlems- staterne bør overvåge anvendelsen af de forenklede procedurer og gribe ind i tilfælde af misbrug. (2) — I praksis ligger de tredjelande, for hvilke eksportrestitu- tionerne er differentieret for et givet produkt til under gennemsnittet eller nul, normalt tæt på EU, mens der plejer at være fastsat højere, identiske restitutioner for lande, der ligger længere væk fra EU. I mange tilfælde har eksportørerne problemer med at opnå bevis for import til disse fjernereliggende lande. (1) EUT L 270 af 21.10.2003, s. 78. Senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 735/2007 (EUT L 169 af 29.6.2007, s. 6). (?) EFT L 42 af 16.2.1990, s. 6. Ændret ved forordning (EF) nr. 163/94 (EFT L 24 af 29.1.1994, s. 2). (?) EFT L 102 af 17.4.1999, s. 11. Senest ændret ved forordning (EF) nr. 1913/2006 (EUT L 365 af 21.12.2006, s. 52). (3) De lande, som der er fastsat højere, identiske restitutioner for, kan betragtes som et »fjerntliggende restitutionsom- råde« for det pågældende produkt. Fjerntliggende lande, for hvilke den differentierede del af restitutionen er lavere end gennemsnittet eller lig med nul, bør ikke medregnes i dette område. Alle de lande, med hensyn til hvilke der er en reel risiko for forvridning af handelen, og alle lande, der har sektorer, hvor der er en reel risiko for forvridning af handelen, bør heller ikke medregnes i dette område. (4) — Forelægges der en udførselsangivelse for et land i et fjerntliggende restitutionsområde, og foregår eksporten pr. container ad søvejen, giver kombinationen af kommerciel containerforvaltning, transportdokumenter og den relativt ufleksible transportform en rimelig sikkerhed for, at produkterne er blevet importeret til det pågældende tredjeland. Under disse omstændigheder kan beviset for, at produkterne er blevet transporteret til og losset i et land i det fjerntliggende restitutionsområde, fremlægges i form af et transportdokument for trans- porten til bestemmelseslandets havn eller den havn, som bestemmelsesindlandsstaten benytter sig af, tillige med et lossebevis. (5) — Hvis en containeroperatørs kommercielle, elektroniske sporingssystem er i overensstemmelse med de sikkerheds- standarder for driften, der er fastsat i bilag I til Kommis- sionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (?), og giver oplysninger svarende til dem, transportdokumenter indeholder, kan medlemssta- terne i stedet for papirdokumenter beslutte at bruge disse oplysninger som bevis for transport til bestemmelses- landet. (6) — Ifølge artikel 17 i forordning (EF) nr. 800/1999 skal der ikke fremlægges bevis, hvis den differentierede del af restitutionen højst udgør 2400 eller 12 000 EUR for henholdsvis tilstødende eller fjerntliggende bestemmelses- steder. Der bør fastsættes en ny undtagelsesbestemmelse for containertransport ad søvejen til fjerntliggende resti- tutionsområder, ved at der kræves et transportdokument og et af de lossebeviser, der er nævnt i artikel 16, stk. 2, litra a), b) eller c). Der kan kun gives dispensation, hvis der gives oplysninger om losningen i havnen i det fjernt- liggende restitutionsområde. For at sikre, at det bevis, der tilvejebringes i henhold til disse dispensationer, er pålide- ligt, bør dispensationerne kunne trækkes tilbage. () EUT L 171 af 23.6.2006, s. 90.