5.12.2000 De Europæiske Fællesskabers Tidende L 304/3 KOMMISSIONENS FORORDNING (EF) Nr. 2658/2000 af 29. november 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af specialiseringsaftaler (EØS-relevant tekst) KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 2821/71 af 20. december 1971 om anvendelse af bestemmelserne i trakta- tens artikel 85, stk. 3, på kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis (1), senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, særlig artikel 1, stk. 1, litra c), efter offentliggørelse af udkast til denne forordning (?, efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Mono- polspørgsmål, og ud fra følgende betragtninger: (1) — Ifølge forordning (FØF) nr. 2821/71 kan Kommissionen ved forordning anvende traktatens artikel 81, stk. 3 (tidligere artikel 85, stk. 3), på visse af de kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis vedrørende specialisering, der falder ind under artikel 81, stk. 1, herunder på aftaler, der er nødvendige til specialiserin- gens gennemførelse. (2) Med hjemmel i forordning (EØF) nr. 2821/71 har Kommissionen bl.a. vedtaget forordning (EØF) nr. 417/ 85 af 19. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af specialiseringsaf- taler (?), senest ændret ved forordning (EF) nr. 2236/ 97 (?). Forordning (EØF) nr. 417/85 udløber den 31. december 2000. (3) — Enny forordning må både sikre en effektiv beskyttelse af konkurrencen og give virksomhederne tilstrækkelig rets- sikkerhed. Ved virkeliggørelsen af disse mål bør der tages hensyn til behovet for at forenkle den administra- tive kontrol og lovgivningsrammerne i videst muligt omfang. For specialiseringsaftaler mellem parter, der ikke når op over en vis, nærmere fastsat markedsstyrke, kan det med hensyn til anvendelse af artikel 81, stk. 3, generelt antages, at deres positive virkninger vil opveje enhver negativ indvirkning på konkurrencen. (4) — I henhold til forordning (FØF) nr. 2821/71 skal den af Kommissionen vedtagne fritagelsesforordning fastlægge, hvilke typer aftaler, vedtagelser og samordnet praksis 285 af 29.12.1971, s. 46. 118 af 27.4.2000, s. 3. 53 af 22.2.1985, s. 1. 306 af 11.11.1997, s. 12. rernar den finder anvendelse på, angive, hvilke begrænsninger eller bestemmelser der må eller ikke må optræde i disse aftaler eller vedtagelser eller denne samordnede praksis, og fastsætte, hvilke klausuler disse aftaler eller vedta- gelser eller denne samordnede praksis skal indeholde, eller hvilke øvrige betingelser de skal opfylde. Det er hensigtsmæssigt at opgive den hidtidige frem- gangsmåde med at opregne, hvilke aftalebestemmelser der er omfattet af fritagelsen, og i stedet lægge større vægt på at fastlægge, hvilke kategorier af aftaler der er fritaget, når en nærmere fastsat grænse for markeds- styrke ikke er overskredet, og hvilke begrænsninger eller bestemmelser sådanne aftaler ikke må indeholde. Dette stemmer overens med en økonomisk baseret fremgangs- måde med vurdering af aftalernes virkninger på det rele- vante marked. Ved anvendelsen af artikel 81, stk. 3, ved forordning er det ikke nødvendigt at fastslå, hvilke aftaler der kan falde ind under artikel 81, stk. 1. Ved en individuel bedøm- melse af aftaler i henhold til artikel 81, stk. 1, skal der tages hensyn til mange faktorer, navnlig markedsstruk- turen på det relevante marked. Gruppefritagelsen bør begrænses til de aftaler, som med tilstrækkelig sikkerhed kan antages at opfylde betingel- serne i artikel 81, stk. 3. Aftaler om specialisering inden for produktionen bidrager normalt til at forbedre produktionen eller forde- lingen af varerne, da virksomhederne derved kan koncentrere sig om fremstillingen af visse varer og således arbejde mere rationelt og udbyde varerne til lavere priser. Specialiseringsaftaler inden for tjeneste- ydelser kan også antages generelt at føre til tilsvarende forbedringer. Når der forefindes en effektiv konkurrence, må det forventes, at forbrugerne får en rimelig andel af de dermed forbundne fordele. Sådanne fordele kan i samme grad opnås ved aftaler, hvor en af parterne giver afkald på at fremstille bestemte produkter eller udbyde bestemte tjenester til fordel for en anden part (»ensidig specialisering«), aftaler, hvor hver part giver afkald på at fremstille bestemte produkter eller udbyde bestemte tjenester til fordel for en anden part (»gensidig specialisering«), og aftaler, hvor parterne enes om at fremstille bestemte produkter eller udbyde bestemte tjenester i fællesskab (»fælles produktion«).